Historie.

Civilní služba.

Srážka s HMS Hawke.

Při páté plavbě se během vyplutí ze Southamptonu (20. září 1911) srazil s křižníkem HMS "Hawke". Ten byl při vzájemném míjení obou lodí přitažen obrovskou silou, kterou vyvíjely lodní šrouby Olympiku, a následným nárazem přídě zdemoloval Olympiku část pravoboku blízko zádi nad (viz obrázek dole) i pod čárou ponoru a poškodil jeden lodní šroub. Sám Hawke měl poškozenou příď.  Oprava v loděnicích "Harland and Wolff" trvala přes dva měsíce a dokonce byla pozastavena stavba Titaniku, který musel Olympiku uvolnit místo v jediném suchém doku na světě, kam se takto velká loď vešla. Na opravu Olympiku byl také použit lodní šroub vyrobený původně pro Titanic. Jako viník nehody byl stanoven Olympic, a tak společnost nemohla vymáhat způsobenou škodu ani ušlý zisk.

1. světová válka.

V době první světové války Olympic přepravoval britské vojáky. Dne 12. května 1918 byl při přepravě 9000 amerických vojáků napaden v západním vjezdu do kanálu La Manche německou ponorkou "U 103". Ponorka se musela vynořit, aby rychlou loď napadla na hladině, což se jí stalo osudným. Olympic ponorku napadl palbou děl a poté potopil taranem. Z posádky ponorky 10 mužů zemřelo a 35 bylo zachráněno torpédoborcem USS "Davis".

Konec kariéry.

Sloužil až do roku 1935, kdy byl za 100 000 liber prodán do šrotu. Jedním z důvodů byla krize námořní dopravy. Jeho luxusní vybavení bylo prodáno v aukcích, trvajících od 5. do 18. listopadu 1935 v docích města Jarrow. Části jeho luxusních interiérů je možné vidět v některých restauracích a hotelech v Anglii. Hotel White Swan v Alnwicku se může pyšnit obložením ze společenské místnosti první třídy, částmi zábradlí Velkého schodiště a otáčivými dveřmi z chodby mezi společenskou místností a halou na palubě A. Obložení à la carte restaurantu bylo nainstalováno na výletní lodi Millenium v roce 2000. Mnoho vybavení (obložení a okna tělocvičny, obložení Velkého schodiště a obrazy z jeho odpočivadel, linolea, lustry, dveře...) se nacházejí v jedné továrně na barvy společnosti Akzo Nobel ve Velké Británii, a občas se některé z nich objeví v aukcích.

RMS Olympic ("RMS" — "Royal Mail Ship") byl první ze tří zaoceánských parníků třídy Olympic vlastněných společností White Star Line.

RMS "Olympic" was a British ocean liner and the lead ship of the White Star Line's trio of liners. Unlike the other ships in the class, "Olympic" had a long career spanning 24 years from 1911 to 1935. This included service as a troopship during the First World War, which gained her the nickname "Old Reliable". She returned to civilian service after the war, and served successfully as an ocean liner throughout the 1920s and into the first half of the 1930s, although increased competition, and the slump in trade during the Great Depression after 1930, made her operation increasingly unprofitable.


Podrobnosti.

Zdrojový kód je přeložen do mezikódu známého jako bajtkód (). Bajtkód není strojový kód pro konkrétní počítač a je přenositelný mezi různými počítačovými platformami. Bajtkód je následně interpretován a spuštěn pomocí virtuálního stroje (tzv. aplikační virtualizace). Just In Time kompilátor může být použit jako způsob urychlení spouštění bajtkódu. V době, kdy má být vykonán blok kódu, přeloží JIT kompilátor některé či všechny jeho části do strojového kódu pro lepší výkon. Toto lze provést na soubor, na funkci nebo dokonce na libovolný fragment kódu. Překlad tedy může být proveden až za běhu, odtud název "Just In Time" – "Právě v čas". Překlad může být uložen do souboru (disková cache) a pokud má být znovu použit později, není nutná opětovná kompilace.  Tradiční interpretové virtuální stroje budou interpretovat bajtkód obvykle s mnohem nižším výkonem. Některé interprety dokonce interpretují zdrojový kód bez mezikroku ho nejprve přeložit do bajtkódu, čímž dosahují ještě horšího výkonu. Staticky zkompilovaný kód nebo nativní kód je přeložen ještě před jeho spuštěním. Dynamické prostředí pro překlad pak umožňuje využití kompilátoru i za běhu programu. To poskytuje mnoho výhod JIT, ale programátor má raději kontrolu nad částmi kódu, které jsou přeloženy. Většina JIT systémů však umožňuje přeložit dynamicky generovaný kód, který poskytuje v mnoha situacích podstatné výkonnostní výhody oproti staticky kompilovanému kódu.  Všeobecný cílem užívání JIT technik je dosáhnout nebo překonat výkonnost statické kompilace při zachování výhod bajtkódové interpretace. V době překladu do bajtkódu je provedeno velmi náročné parsování původního zdrojového kódu a provedení základní optimalizace. Překlad z bajtkódu do strojového kódu je pak mnohem rychlejší, než překlad ze zdrojového kódu. Překladače z bajtkódu do strojového kódu jsou jednodušší na napsání, protože překladač generující přenositelný bajtkód již udělal mnoho práce. Navíc má běhové prostředí kontrolu nad kompilací stejně jako interpretovaný kód, díky čemuž může běžet v chráněném režimu.  Kompilace může být optimalizována pro cílový procesor a operační systém, v němž aplikace běží. JIT může vybrat takové instrukce, o nichž zjistí, že jsou daným procesorem podporovány. K zajištění tohoto stupně optimalizační specifikace se statickým kompilátorem se musí buď přeložit binárka pro každou zamýšlenou platformu či architekturu, nebo seskupit mnoho verzí částí kódu v rámci jedné binárky.  Systém JIT je schopen shromažďovat statistické údaje o tom, jak program aktuálně běží v prostředí, v němž je spuštěn, a může tak kód přeuspořádat a přeložit ho pro optimální výkon. Nicméně některé statické kompilátory mohou rovněž získat informace o cílovém běhovém prostředí.  Systém může provádět globální optimalizaci kódu bez ztráty výhod dynamického linkování a bez nutné režie spojené s funkcí statických kompilátorů a linkerů. Speciálně když se provádí globální substituce, může proces statické kompilace potřebovat běhové ověření a zajistit, aby virtuální volání nastalo pouze v případě, že aktuální třída objektu implementuje danou metodu, a dále ověřit splnění hraničních podmínek při přístupu k polím, které je nutné zpracovat v průběhu cyklu. S JIT kompilací může být v mnoha případech toto zpracování přesunuto mimo cyklus, což často přináší obrovský nárůst rychlosti.

Zpoždění při startu a optimalizace.

JIT typicky způsobí mírné zpoždění v počátku spouštění aplikace kvůli času potřebnému k zavedení bajtkódu do paměti a jeho překladu. V angličtině se toto zpoždění nazývá "startup time delay". Obecně platí, že čím více optimalizace JIT provádí, tím lepší kód vygeneruje, ale tím se úměrně zvětší počáteční zpoždění. Proto JIT kompilátor musí dělat kompromis mezi dobou potřebnou pro optimalizaci překladu a kvalitou kódu, který má vygenerovat.  Nicméně občas je při spouštění mnoho času zabráno spíše kvůli I/O operacím, než kvůli JIT kompilaci. Například třídní datový soubor rt.jar pro Java Virtual Machine (dále jen JVM) má okolo 40 MB a JVM musí prohledávat velké množství dat v tomto obrovském souboru.  Jedna z možných optimalizací použitá prostředím JVM je kombinace interpretace a JIT kompilace. Kód aplikace je zpočátku interpretovaný, ale JVM monitoruje, které sekvence bajtkódu jsou často prováděny a přeloží je do strojového kódu pro přímé spuštění na hardwaru k maximalizaci rychlosti běhu. U zřídkakdy spouštěného bajtkódu je čas potřebný pro překlad ušetřen, čímž se redukuje počáteční zpoždění. Navíc program zabere čas spuštěním pouze potřebné menšiny svého kódu, díky čemuž je redukce doby překladu značná.  Správný kompromis se může měnit v závislosti na okolnostech. Například JVM má dva hlavní režimy - klient a server. V klientském režimu je provedena minimální kompilace a optimalizace k redukci doby spouštění. V režimu server jsou provedeny rozsáhlé optimalizace a kompilace k maximalizaci výkonu za obětování mnohem delšího času. Jiné Java JIT překladače využívají statistiky. Zjišťují kolikrát je metoda vyvolána a v kombinaci s velikostí bajtkódu heuristicky rozhodnou kdy co zkompilovat. Další překladače zase zjišťují počet spuštění kombinované s detekcí cyklů. Obecně je velmi těžké přesně předpovědět, jaké metody optimalizovat v krátce běžících a jaké v dlouhodobě běžících aplikacích.  Native Image Generator (NGEN), česky generátor nativního obrazu od společnosti Microsoft má jiný přístup ke snížení počátečního zpoždění. NGEN zkompiluje bajtkód do obrazu s nativním kódem počítače. Výsledkem je, že pro druhé a další spuštění není nutná běhová kompilace. Od. NET Frameworku verze 2.0 dodávané s Visual Studiem 2005 běží NGEN hned po instalaci nad všemi knihovnami DLL od Microsoftu. JIT pre-kompilace poskytuje způsob, jak zlepšit(zrychlit) dobu spuštění. Nicméně kvalita generovaného kódu nemusí být tak dobrá z podobných důvodů, jako u staticky zkompilovaného kódu bez možnosti optimalizací proveditelných pouze za běhu. Existují také implementace Javy, které kombinují ahead-of-time kompilátor, což je kompilace mezijazyka jakým je java bajtkód nebo.NET Intermedite Language do nativní(systémově závislé) binárky, s Just in Time kompilací.  Stále více moderních běhových prostředí, jako například Microsoft. NET Framework a většina implementací Javy jsou založené na Just In Time kompilaci.

Historie.

První zveřejněný JIT kompilátor je obecně přičítán McCartymu k práci na jazyku LISP v roce 1960. V jeho seminární práci "Rekurzivní funkce symbolických výrazů a jejich strojové vyhodnocování, Část I", zmiňuje funkce, které jsou překládány za běhu programu, ušetří se tedy nutnost ukládat výstup kompilátoru na děrné štítky. V roce 1968 Thompson představil metodu pro automatickou kompilaci regulárních výrazů do strojového kódu, který je poté spouštěn, aby mohl provést srovnávání na vstupním textu. Významná technika pro odvozování zkompilovaného kódu pro interpretaci byla propagována Mitchellem v roce 1970, kterou implementoval pro experimentální jazyk LC. Smalltalk propagoval nové aspekty JIT kompilace. Například překlad do strojového kódu byl dělán na vyžádání, výsledek byl uložen do vyrovnávací paměti pro další použití. V okamžiku, kdy začala docházet volná paměť, systém začal části tohoto kódu mazat a znovu je vytvořil až pokud byly potřeba. Jazyk Self firmy Sun tyto techniky velice vylepšil a jednu dobu se jednalo o nejrychlejší Smalltalk systém na světě; dosáhl až poloviční rychlosti optimalizovaného kódu jazyka C, navíc s podporou objektového programování.  Self byl Sunem zavržen, výzkum se přesunul do jazyku Java, momentálně je využíván ve velké většině implementací Java Virtual Machine, například HotSpot, který je na těchto principech založen a bohatě využívá dostupnou výzkumnou základnu.  HP projekt Dynamo byl experimentální JIT kompilátor, kde bajtkódový formát a formát strojového kódu byl stejný; systém překládal strojový kód HPA-8000 na strojový kód HPA-8000. Nečekaně to vyústilo ke zrychlení, v mnoha případech až o 30 %, protože toto umožnilo provádět optimalizace na úrovni strojového kódu. Například vkládání kódu pro lepší využití cache, optimalizaci volání dynamických knihoven a mnoho jiných optimalizací za běhu programu, kterých konvenční kompilátory nebyly schopny.

JIT (akronym pro "Just In Time") je v informatice označení pro speciální metodu překladu využívající různé techniky pro urychlení běhu programů přeložených do mezikódu (např. CIL). Používá se například pro programovací jazyk Java. Program, který je spuštěn a prováděn, je v době provádění přeložen přímo do nativního strojového kódu počítače, na kterém je prováděn, čímž dochází k urychlení jeho běhu. Negativem této techniky je prodleva, kterou JIT kompilátor (nikoli interpret) stráví překladem do nativního kódu, a proto se do nativního kódu často překládají jen mnohokrát (řádově 10 000×) volané úseky programu. Hlavním problémem JIT je, že má málo času na provedení své práce. Tyto nevýhody lze eliminovat použitím trvalé cache. Naopak výhodou je, že je možné lépe optimalizovat pro daný procesor a využít jeho rozšířených instrukcí.

In computing, just-in-time (JIT) compilation (also dynamic translation or run-time compilations) is a way of executing computer code that involves compilation during execution of a program – at run time – rather than before execution. Most often, this consists of source code or more commonly bytecode translation to machine code, which is then executed directly. A system implementing a JIT compiler typically continuously analyses the code being executed and identifies parts of the code where the speedup gained from compilation or recompilation would outweigh the overhead of compiling that code.


Nástrojové obsazení.

Na nahrávce jsou dále slyšet další nástroje ostatních členů skupiny, které pocházejí ze závěrečného akordu písně Mean Mr Mustard.

Nahrávací frekvence.

Píseň byla zkoušena na frekvencích pro film Let It Be během ledna 1969, ale neobjevila se v něm. Finální nahrávka vznikla 2. července 1969 během frekvencí pro album Abbey Road. McCartney se do nahrávacího studia EMI Abbey Road dostavil dříve než ostatní a pořídil tři záznamy písně, pro finální verzi byl použit poslední z nich. McCartney se nejprve rozhodl nahrávku zařadit na druhou stranu LP Abbey Road mezi písně Mean Mr Mustard a Polythene Pam. Při mixáži alba 30. července 1969 McCartney požádal zvukaře Johna Kurlandera, aby píseň z alba vystřihl a zahodil. Ten měl ale od EMI pokyn neničit nic, co kdy Beatles nahrají. Kus pásky s písní tedy z alba sice vystřihl, ale přilepil ho na konec druhé strany a od původně poslední písně The End ho oddělil 20 sekundami. Když to McCartney druhý den slyšel, rozhodl se, že píseň na albu ponechá. Někteří autoři uvádějí odlišnou délku pauzy, například Antonín Matzner hovoří o 18sekundové.

Hudební stránka.

Doprovod písně je velmi jednoduchý – McCartney se při zpěvu sám doprovází na akustickou kytaru. Výsledná nahrávka je dlouhá 23 sekund a je nejkratší nahrávkou Beatles.  Střih nahrávky je velmi nepřesný. Na začátku zůstal závěrečný akord D-dur z písně Mean Mr Mustard, který byl zamýšlen jako překvapivý spoj mezi oběma skladbami. Na konci písně chybí závěr kytarového doprovodu – poslední tón je slyšet v úvodu Polythene Pam.  Mix nahrávky začíná na pravé straně sterea a pomalu přechází na stranu levou.

Vydání.

Píseň vyšla na albu Abbey Road, ve Velké Británii 26. září 1969 na značce EMI-Apple pod katalogovým číslem PCS 7088, v USA album vyšlo 1. října 1969.  Album bylo vydáno v roce 1987 na CD pod katalogovým číslem 0777 7 46446 2 4.

Vydavatelská práva.

Vydavatelská práva vlastní od roku 1969 společnost Northern Songs Ltd.

Ukázka textu.

Her majesty's pretty nice girl / but she doesn't have a lot to say. / Her majesty's pretty nice girl / but she changes from day to day.

Český překlad.

Její Veličenstvo je moc hezká dívka, / ale nemá mnoho co říct. / Její Veličenstvo je moc hezká dívka, / ale ze dne na den se mění.

Her Majesty je píseň britské hudební skupiny The Beatles. Jako autoři jsou uvedeni John Lennon a Paul McCartney, píseň je však samostatným dílem Paula McCartneyho.

"Her Majesty" is a song by the English rock band the Beatles from their 1969 album "Abbey Road". Written by Paul McCartney and credited to Lennon–McCartney, it is a brief tongue-in-cheek music hall song. Although credited to the band, McCartney is the only Beatle to appear on the track. "Her Majesty" is the final cut on the album and appears 14 seconds after the previous song "The End," but was not listed on the original sleeve. As such, it is considered one of the first examples of a hidden track in rock music. The song is a music hall style number reminiscent of George Formby.


Historie.

Windows Update byl poprvé představen s nástupem Windows 98. Od té doby prošel několika změnami. V roce 2002 Microsoft představil Software Update Services, komponentu, která určenou pro systém Windows 2000 Server umožňující stahování a distribuci bezpečnostních patchů do celé společnosti prostřednictvím centrálního serveru. Windows 2000 Service Pack 3 obsahuje BITS, umožňující použití nové komponenty, poprvé představené ve Windows XP, zvané Automatické aktualizace, která umožňovala stahovat a instalovat aktualizace na pozadí.  Ke konci roku 2004 Microsoft uvolnil Windows Update 5 pro Windows XP, který zahrnoval Service Pack 2 a několik významných změn aktualizační aplikace. Uživatelé bez širokopásmového připojení si mohou objednat CD obsahující Service Pack 2 (SP2) z webových stránek společnosti Microsoft. Ačkoli toto CD bylo zpočátku poskytováno uživatelům zdarma, od června 2006 je zde malý poplatek za dopravu. Po instalaci SP2 je doporučeno navštívit webovou stránku společnosti Microsoft a vyhledat nejnovější aktualizace, jelikož od vydání SP2 jich byly vydány desítky. V roce 2005 představil Microsoft první beta verzi alternativního Microsoft Update, zprostředkovávajícího aktualizace podporovaných operačních systémů, Microsoft Office (Office XP a Office 2003), Exchange a SQL serveru, jako odezvu na požadavky zákazníků na jednoduchý způsob kontroly a získávání aktualizací produktů Microsoft. Postupem času byly přidány další aplikace společnosti Microsoft, jako Windows Defender a Virtual Server.  Ve Windows Vista a Windows Server 2008 již není pro výběr a stahování aktualizací použito webové rozhraní. Bylo nahrazeno Windows Update aplikací v Ovládacích panelech, která nabízí obdobnou funkčnost.

Nové vlastnosti poslední verze.

Ke znepokojení uživatelů Microsoft Update běžně vedlo, že aktualizace vyžadující restart systému aktivovaly dialogové okno požadující restart systému každých 10 minut. Toto dialogové okno se typicky zobrazuje navrchu jakékoli aplikace, se kterou uživatel právě pracuje. Ačkoli Windows Update stále požaduje restart pro určité typy aktualizací, dialogové okno bylo změněno tak, aby umožnilo uživateli zvolit delší čas před dalším upozorněním (až 4 hodiny). Také se již zobrazuje pod ostatními aplikacemi.  Windows Update mohou automaticky stahovat a instalovat jak důležité, tak doporučené aktualizace. Aktualizace systému nastává na pozadí a dokončení aktualizačního procesu je vybaveno bohatým nastavením. Pokud aktualizace vyžaduje pro dokončení instalace restart, může být naplánována na určitý čas. Můžete také odložit předem naplánovaný restart, dokud nedoděláte současnou práci. Pokud aktualizace softwaru ovlivňuje právě používaný soubor, Windows Update může daný soubor uložit, aplikaci uzavřít, provést aktualizaci a následně provést její restart.

Windows Update je služba, která zajišťuje aktualizace operačního systému Windows a s ním spojených komponent, jako definice pro Windows Defender a filtr nevyžádané pošty pro Windows Mail. Windows Update je také prostředek jak stahovat Windows Ultimate Extras, volitelný obsah nabízený uživatelům Windows Vista Ultimate.

Windows Update is a Microsoft service for the Windows 9x and Windows NT families of operating system, which automates downloading and installing Microsoft Windows software updates over the Internet. The service delivers software updates for Windows, as well as the various Microsoft antivirus products, including Windows Defender and Microsoft Security Essentials. Since its inception, Microsoft has introduced two extensions of the service: Microsoft Update and Windows Update for Business. The former expands the core service to include other Microsoft products, such as Microsoft Office and Microsoft Expression Studio. The latter is available to business editions of Windows 10 and permits postponing updates or receiving updates only after they have undergone rigorous testing.


Historie.

První písemná zmínka o židovském osídlení Anglie pochází z roku 1066, kdy několik Židů připlulo do Anglie s Vilémem Dobyvatelem, ačkoliv se předpokládá, že se zde nacházeli již od římských časů. Židé zde žili od normanského dobytí po vyhnání roku 1290, kdy byli vyhnáni dekretem krále Eduarda I. Židé se v menších počtech začali vracet do Anglie teprve v 16. století, kdy použil Jindřich VIII. židovských učenců k ospravedlnění svého rozvodu s Kateřinou Aragonskou a sňatku s Annou Boleynovou. Vznik puritanismu znamenal nový anglický zájem o Židy. Puritány - stoupence militantní odnože kalvinismu - zaujala představa Židů jako strážců jazyka a tradice Starého zákona. Podobné nadšení sdílel i Oliver Cromwell a jeho nástup do čela Anglie počátkem 17. století byl předzvěstí znovupřijetí Židů. Cromwellovi agenti navázali nejprve kontakt se slavným Rabbim Menašem ben Izraelem z Amsterodamu. Ten si za svůj cíl vytyčil návrat Židů do Anglie. Po neúspěšné Whitehallské konferenci z roku 1655 se Cromwell rozhodl schválit, aby byli Židé přijati zpět mlčky a neoficiálně. Angličtí Židé však Cromwellovy ani Menašeho plány nikterak nepodporovali a z faktu, že byla jejich existence v Londýně odhalena, nadšeni nebyli. Teprve válka Anglie se Španělskem v roce 1656 je přiměla vyjít na světlo, protože tím, že se prochlásili za uprchlé marranos, se mohli vyhnout zabavení majetek, které postihlo nepřátelské Španěly. Díky několika královským prohlášením se po restauraci mohla jejich komunita rozvíjet a těšit se náboženské toleranci, jež se brzy stala charakteristickým znakem anglického života.  Počet Židů v Londýně zvýšilo zejména přistěhovalectví. Jedinou další židovskou komunitou na britských ostrovech se stala malá sefardská obec v Dublinu. V průběhu 2. poloviny 18. století vznikla řada kongregací ve venkovských městech.  Židé v Anglii byli účastníky mnoha prvenství. Od prvního rytíře (1700), přes prvního londýnského starostu až po tzv. emancipaci Židů (1858). 26. června 1858 pak zasedl v dolní sněmovně baron Lionel Rothschild.

Demografie.

V letech 1990 až 2006 poklesla židovská populace Spojeného království ze 340 000 na 270 000. Podle údajů z roku 1996 si téměř každý druhý britský Žid bere za partnera osobu jiného náboženství. Mezi lety 2005 a 2008 se židovská populace zvýšila z 275 000 na 280 000, což je připisováno vysoké míře porodnosti Charedim (ultraortodoxních Židů). Podle studie z roku 2007 provedené na University of Manchester byli za 75% dětí narozených britským Židům zodpovědní Charedim. Ultraortodoxní Židovky mají za život v průměru 6,9 dětí, zatímco sekulární Židovky jen 1,65 dětí. Trend proto směřuje k přeměně britské židovské komunity na ultraortodoxní, zatímco sekulární Židé se začlení do majoritní britské společnosti.

Židé ve Spojeném království byly díky zeměpisným podmínkám a dějinám Spojeného království poněkud vyčleněni od kontinentální Evropy, a tak i jejich vývoj byl do jisté míry odlišný. Jako v jedné z mála zemí zde nebyli vystaveni vážným výbuchům násilí či diskriminace. Jedním z faktorů je pravděpodobně stejnorodé složení britské společnosti (ať už etnické či náboženské). Židé se zde stali prominentními osobnostmi v politice, obchodu, umění a vědě. O židovské populaci zde neexistují žádné oficiální statistiky, nicméně studie odhadují populaci (v roce 1993) na 296 000. Z toho většina (zhruba 2/3) žije v Londýně. Zlomové okamžiky byly v r.1833, kdy byl první Žid vpuštěn do soudnictví, r.1847 do parlamentu, r.1871 do vlády a r.1909 do kabinetu.

British Jews (often referred to collectively as British Jewry or Anglo-Jewry) are British citizens who identify as Jewish. The number of people who identified as Jews in England and Wales rose slightly between 2001 and 2011, with the growth being attributed to the higher birth rate of the "haredi" community.


Název.

Španělský název "San Sebastián" město dostalo podle kláštera sv. Šebestiána, který pravděpodobně stál na místě dnešního města před jeho založením. Baskický název "Donostia" odkazuje k témuž světci: Don-Ostia = svatý z Ostie (římský přístav). Podle jiné hypotézy vznikl název postupným zkomolením původního Done Sebastiáne.

Dějiny.

Středověk.

První písemný pramen z roku 1014 hovoří o klášteru sv. Šebestiána. Samotné město založil navarrský král Sancho VI. Moudrý roku 1180 jakožto námořní přístav pro navarrské království; již roku 1200 se však dostal do rukou Alfonse VIII. Kastilského; jako součást mocnější říše se přístav rychle rozvíjel. Díky své prosperitě se stal předmětem bojů, v nichž byl během 250 let šestkrát zničen. Roku 1489 bylo tehdy převážně dřevěné město zcela zničeno požárem.

Novověk.

Současně s přestavbou města se změnil jeho charakter: do novověku vstoupil San Sebastián spíše jako vojenská základna než jako obchodní středisko. Z této strategické pozice v Biskajském zálivu odolávalo Kantabrijské loďstvo stále častějším nájezdům z Anglie, Francie a Nizozemí, které trvaly až do počátku 19. století. V obchodu s koloniemi v Americe však zůstal daleko za přístavem v Seville. Roku 1662 udělil Filip IV. Španělský přístavu status města. V letech 1719–1721 bylo město okupováno soldateskou 2000 francouzských vojáků. Při Španělské válce za nezávislost byl San Sebastián 9. června 1808 obsazen napoleonskými vojsky. 31. srpna roku 1813 pak vypukl osvobozenecký boj, který vyústil 8. září téhož roku v kapitulaci okupantů; v požáru však opět lehlo popelem téměř celé město kromě dvou kostelů a 35 domů pod vrchem "Urgull" v ulici "Trinidad"; tato ulice dnes nese název "Ulice 31. srpna" ("Calle de 31 de Agosto").  V 19. století poznamenaném boji mezi karlisty a liberály prožilo město nový rozkvět. Zboření hradeb roku 1863 spustilo růst zástavby jižním směrem; město se zároveň stalo centrem provincie.

20. století.

Již koncem 19. století, v Belle époque, byl San Sebastián znám jako letní rezidence aristokracie. V létě zde sídlila také Marie Kristina Rakouská. V době první světové války bylo město jedním z nejkosmopolitnějších v Evropě: ve zdejším kasínu se objevovali např. Mata Hari, Lev Trocký, Maurice Ravel. Tento duch se vytratil se španělskou občanskou válkou, po níž se San Sebastián stal letním sídlem generála Franca, a to až do roku 1975. Od 50. let se však opět stával vyhledávaným místem kultury a rekreace a jeho obliba nadále stoupá; roku 1953 se poprvé konal zdejší slavný filmový festival, rokem 1965 započala tradice jazzového festivalu. San Sebastián je i dnes jedním ze španělských měst s rostoucím počtem obyvatel.

Město, čtvrtě a exklávy.

Historická část města "Parte Vieja" (Staré Město) leží pod vrchem "Monte Urgull", na výběžku pevniny do oceánu, na západě leží zátoka "La Concha", na východě řeka "Urumea". Zde najdeme kostely "Santa María" (kostel Panny Marie) a "San Vicente" (sv. Vincenta). Střed čtvrti je na "Plaza de la Constitución". Na vrchu Monte Urgull se nachází pevnost "La Mota". Jižně od čtvrti Parte Vieja leží čtvrť "Centro", hlavní obchodní a hospodářské centrum města s radnicí a katedrálou. Východně od obou čtvrtí, na pravém břehu řeky Urumea, leží čtvrť "Gros", vystavěná v 19. a 20. st., centrum čtvrti tvoří nábřeží s budovou kongresového centra "Kursaal" a náměstí "Plaza Cataluňa" s kostelem "San Ignacio".  Památky:  Čtvrtě:  Kromě těchto čtvrtí patří k městu ještě drobné exklávy "Urdaburu, Zubieta" a "Landarbaso".

Sport.

San Sebastián je jedním z mála měst ve Španělsku, která mají klub ledního hokeje. Dříve zde působila Real Sociedad, nyní je to CHH Txuri-Urdin. Real Sociedad je rovněž fotbalový klub, hrající první ligu. Je zde populární tradiční baskický sport, pelota; v San Sebastiánu se konala dvě mistrovství světa.

Filmový festival.

Mezinárodní filmový festival v San Sebastiánu měl zprvu jen lokální charakter; v letech 1953–1956 se konal ještě pod názvem Mezinárodní týden filmu. Až v roce 1957 byla ustanovena mezinárodní porota, která za hlavní ceny určila „Zlatou mušli“ a „Stříbrnou mušli“ a pro filmy realizované ve španělském jazyce cenu „Kantabrijské perly“.

San Sebastián (baskicky Donostia, oficiálně Donostia-San Sebastián; adjektivum i v kastilštině "Donostiarra") je město na pobřeží Atlantiku v autonomním společenství Baskicko v severním Španělsku, necelých 20 km od francouzské hranice. Město je centrem provincie Gipuzkoa ("Guipúzcoa"). V roce 2006 zde žilo 183 000 obyvatel. Město žije především z obchodu, turismu a festivalů; jde o jedno z nejnavštěvovanějších míst Španělska.

San Sebastián () or Donostia () is a coastal city and municipality located in the Basque Autonomous Community, Spain. It lies on the coast of the Bay of Biscay, from the French border. The capital city of Gipuzkoa, the municipality's population is 186,095 as of 2015, with its metropolitan area reaching 436,500 in 2010. Locals call themselves "donostiarra" (singular), both in Spanish and Basque.


Vývoj.

U zrodu letounu měla být Hitlerova vize Me 261 jako stroje, který by bez mezipřistání dopravil Olympijský oheň z Garmisch-Partenkirchenu do Tokia, kde se měla v roce 1940 konat zimní Olympiáda. Práce na třech prototypech v Augsburgu začala na jaře roku 1939, ale pro malou prioritu, která se typu přisuzovala pokračoval vývoj jen pomalu. Když vypukla druhá světová válka, práce na prototypech se zastavily úplně. Projektanti se poté soustředili na možné využití Me 261 jako dálkového letounu, schopného dálkového průzkumu nad Atlantským oceánem. V takovém pojetí byly práce na něm v roce 1940 obnoveny. Postaveny byly ale pouze tři prototypy.

Prototypy.

Me 261 V1: (BJ+CP) pohon obstarávala dvojice kapalinou chlazených čtyřiadvacetiválcových motorů Daimler-Benz DB 606A-1/B-1 se vzletovým výkonem po 1 955 kW, pohánějící stavitelné čtyřlisté vrtule VDM o průměru 4,60 m. Posádku tvořilo pět členů. První let provedl prototyp 23. prosince 1940, pilot Karl Baur. Ukázalo se ale, že volba motorů DB 606 nebyla vhodná, jelikož byly potřebné pro sériové typy bojových letadel a nedostávalo se volných kusů pro vývoj prototypů. Tento prototyp byl těžce poškozen během spojeneckého náletu na letiště Lechfeld v roce 1944.  Me 261 V2:(BJ+CQ) pohon a počet členů posádky byly stejné, lišil se hlubším trupem a zcela předělanými prostory osádky za křídlem. První vzlet proběhl na jaře roku 1941. I druhý prototyp byl těžce poškozen při bombardování letiště Lechfeld v roce 1944 a jeho zbytky se posléze dostaly do rukou Američanů.  Me 261 V3: (BJ+CR) poháněly silnější motory, řadové 24válce do V, Daimler-Benz DB 610A-1/B-1 o výkonu až 2279 kW v letové výšce 2500 m a počet členů posádky se zvýšil na sedm. Poprvé vzlétl počátkem roku 1943. Tento prototyp absolvoval nejdelší letové testy. 16. dubna 1943 provedl třetí prototyp přelet na vzdálenost 4 500 km, což mu trvalo 10 hodin. V červenci 1943 byl poškozen při přistání po destrukci jedné z podvozkových noh. Po opravě byl v květnu 1943 zařazen do Aufklärungsgruppe des Oberbefehlshabers der Luftwaffe se základnou v Oranienburgu, vedená Oberstem T. Rowehlem.

Messerschmitt Me 261 Adolfine byl německý dvoumotorový průzkumný letoun, vyvíjený firmou Messerschmitt koncem třicátých let 20. století. Nikdy nebyl sériově vyráběn.

The Messerschmitt Me 261 "Adolfine" was a long-range reconnaissance aircraft designed in the late 1930s. It looked like an enlarged version of the Messerschmitt Bf 110. It was not put into production; just three Me 261s were built and used primarily for testing and development purposes.


Děj.

Představuje a zkoumá život jednadvacetiletého Bena Braddocka krátce po ukončení bakalářského studia na nejmenované vysoké škole na severovýchodě USA. Mohlo by se jednat o Williams College, kde studoval autor literární předlohy Charles Webb. Navíc v úvodní části filmu má Benjamin na sobě kravatu této školy.  Děj začíná na oslavě Benovy promoce v domě jeho rodičů v Pasadeně na předměstí Los Angeles. Benjamin se na oslavě, kterou navštívili zejména přátelé jeho rodičů, necítí dobře. Zůstává v ústraní, zatímco jeho rodiče přijímají gratulace a jeho přátelé ze sousedství se ho ptají na plány do budoucna. Benjamin utíká pokaždé, když mu někdo chce pogratulovat, protože se cítí trapně ze všech ocenění které získal na škole. Paní Robinsonová, manželka otcova obchodního partnera, požádá Benjamina, aby ji odvezl domů, což neochotně udělá. Ve filmu se nikdy nedozvíme křestní jméno paní Robinsonové, v románu však její jméno začíná písmenem G.  Když dojedou k ní domů, poprosí jej aby s ní šel dovnitř než rozsvítí, protože se bojí v temném domě. Když jsou uvnitř, vnutí mu drink a později se před ním svlékne a snaží se ho svést. Nejprve je zneklidněný, poté šokovaný jejími pokusy o sblížení a nakonec prchá. O několik dní později jí však zavolá a jejich vztah začíná.  Benjamina láká nabídka vztahu se starší, ale stále atraktivní paní Robinsonovou. Jejich vztah trvá většinu léta. Všechny tyto scény jsou hudebně podkreslenou montáží, která ukazuje nekonečné plynutí času. Jedna ze scén je sestříhána tak, že Benjamin prochází přímo z jídelny svých rodičů do hotelového pokoje, který sdílí s paní Robinsonovou. To má zdůraznit jeho oddělení od rodičů, ačkoliv stále žijí pod jednou střechou.  Mezitím je Benjamin nucen svým otcem, aby si vybral školu, kde bude pokračovat ve studiu. Benjamin, který se nezajímá o další studium, jen krčí rameny a stráví většinu léta schůzkami a spaním s paní Robinsonovou. Jeho vztah může sloužit jako únik od nedostatku cílevědomosti a ctižádosti a jeho strachu o blížící se budoucnost. Pan Robinson, který neví o milostném vztahu své ženy, povzbuzuje Benjamina aby zavolal jeho dceři Elaine. Benjaminovi rodiče jej také povzbuzují, aby ji pozval na schůzku. Během jednoho ze setkání si paní Robinsonová vynutí slib, že nikdy Ben nepozve na schůzku Elaine. Ze strachu před zlobou paní Robinson, nebo proto, že cítí, že sbližování s dcerou své milenky by nemuselo dopadnout dobře, snaží se tomu předejít. Přesto však podlehne neustálému tlaku svých rodičů a je donucen jít na schůzku s Elaine. Snaží se zajistit, aby jejich schůzka dopadla katastrofálně a ona s ním nechtěla navázat vztah. Po cestě řídí bezohledně, prakticky ignoruje Elaine a poté ji vezme do striptýzového klubu. Elaine se urazí a tiše začne plakat.  Poté, co Elaine uteče z podniku, překoná Ben pocit viny a doběhne ji, omluví se a poté ji políbí. Následuje vztah s mladou Robinsonovou, přesně to čemu se Benjamin a paní Robinson snažili předejít.  Od této chvíle Benjaminův život upadá. Jeho vztah s paní Robinsonovou je vyzrazen. Přestože Ben následuje Elaine na univerzitu v Berkeley v Kalifornii, je mu znemožněno se s Elaine nadále vídat. Ona souhlasí s tím, že se provdá za jiného muže, kterého její rodiče akceptují. Přesto však Benjamin stále věří že ho miluje, odmítá se vzdát naděje, navzdory mnoha varováním paní Robinsonové a výhrůžkám vězením od pana Robinsona.  V závěru Benjamin podnikne beznadějnou jízdu na vzdálenost mnoha mil, aby mohl nějakým způsobem čelit Elainině svatbě. Musí zastavit kvůli směru, jeho autu dojde benzín a nakonec je donucen běžet posledních několik bloků. Dorazí k nevěstě a ženichovi až po vyřčení slibu a stojí dívajíce se na dvojici z okna nahoře. Začne třást sklem a křičet "Elaine! Elaine!". To zpočátku nemá žádnou odezvu, ale pak Elaine opětuje výkřikem "Ben!" a propuká neklid.  Po násilném boji s Elaininými rodiči a svatebními hosty (Ben je ozbrojen pouze velkým křížem) Ben a Elaine utíkají linkovým autobusem. Unikající dvojice sedí na zadním sedadle, ostatní cestující na ně hledí v němém úžasu. Film končí záběrem na usměvavé obličeje Bena a Elaine skrz zadní sklo s neutrálním vyzněním a hudbou od Simona a Garfunkela.

Odkazy.

Související články.

Kandaulismus

Absolvent je americký komedie/drama/romantický film z roku 1967, který režíroval Mike Nichols podle stejnojmenného románu Charlese Webba, jenž jej napsal krátce po absolvování Williams College. Autory scénáře jsou Calder Willingham a Buck Henry. Film vypráví příběh Bena Braddocka (hraje Dustin Hoffman), nedávného absolventa vysoké školy s nejasným směřováním v dalším životě, který je sveden paní Robinsonovou (Anne Bancroftová) a poté se zamiluje do její dcery Elaine (Katharine Rossová).

The Graduate is a 1967 American romantic comedy-drama film directed by Mike Nichols and written by Buck Henry and Calder Willingham, based on the 1963 novel of the same name by Charles Webb, who wrote it shortly after graduating from Williams College. The film tells the story of 21-year-old Benjamin Braddock (Dustin Hoffman), a recent college graduate with no well-defined aim in life, who is seduced by an older woman, Mrs. Robinson (Anne Bancroft), and then falls in love with her daughter Elaine (Katharine Ross).


Charakteristika.

Ramenonožci se vzdáleně podobají mlžům, se kterými ale nejsou příbuzní. Stejně jako oni mají tělo kryté dvoumiskovitou schránkou fosforečnanu nebo uhličitanu vápenatého, která je vylučována pláštěm. Břišní miska je větší než miska hřbetní, misky jsou spojené kloubem, který je tvořený párem zubů vybíhajících z břišní misky a zapadajících do jamek misky hřbetní. Na povrchu misek bývají přítomna žebra, lišty, trny, valy či lamely, patrné jsou přírůstkové linie a u některých ramenonožců jsou na miskách velmi jemné kruhovité či kosočtverečné jamky. Ze zadní části břišní misky vybíhá silný stvol, kterým je jedinec připevněn k podkladu. Stvol však u některých ramenonožců může chybět.  Vlastní měkké tělo je malé a umístěné v zadní vrcholové části schránky. Větší část prostoru mezi schránkami totiž zaujímá plášťová dutina, ve které je umístěn spirálně stočený párový "lofofór", vířivý orgán opatřený brvami či tykadélky, které kmitáním přivádějí proud vody a filtrují z ní potravu, drobný plankton a organické zbytky. Současně je lofofór také dýchacím orgánem.  Trávicí soustava začíná ústy pod lofofórem, skládá se z jícnu a střeva a končí řitním otvorem v plášťové dutině nebo končí slepě. Krevní oběh je jednoduchý, srdce leží nad střední částí trávicí trubice. Nervová soustava je gangliová, jediným smyslovým orgánem jsou hmatové štětinky, které vybíhají z okrajů misek. Vylučovací soustava je tvořena metanefridiemi.  Uvnitř misek se dále nacházejí svaly, které zavírají misky (adduktory), svaly, které misky otevírají (diduktory) a konečně svaly, které připevňují stvol (adjustory).  Ramenonožci jsou gonochoristé, oplození je vnější a vývoj probíhá přes volně plovoucí larvu nazývanou "aktinotrocha".

Systém.

Aktuální klasifikace (2013):  Kmen: Brachiopoda - ramenonožci

Ramenonožci (Brachiopoda, z řec. "brachion" - rameno a "pous" - noha, též v širším smyslu Brachiozoa) jsou kmenem mořských lophotrochozoí. Jsou bilaterálně souměrní, tělo mají uzavřené ve dvoumiskové schránce a svalnatým stvolem přirůstají k podkladu. Recentních je asi 350 druhů, popsáno je však více než 30 tisíc druhů fosilních.

Brachiopods (), phylum Brachiopoda, are a group of lophotrochozoan animals that have hard "valves" (shells) on the upper and lower surfaces, unlike the left and right arrangement in bivalve molluscs. Brachiopod valves are hinged at the rear end, while the front can be opened for feeding or closed for protection. Two major groups are recognized, articulate and inarticulate. The word "articulate" is used to describe the tooth-and-groove features of the valve-hinge which is present in the articulate group, and absent from the inarticulate group. This is the leading diagnostic feature (fossilizable), by which the two main groups can be readily distinguished. Articulate brachiopods have toothed hinges and simple opening and closing muscles, while inarticulate brachiopods have untoothed hinges and a more complex system of muscles used to keep the two valves aligned. In a typical brachiopod a stalk-like pedicle projects from an opening in one of the valves near the hinges, known as the pedicle valve, keeping the animal anchored to the seabed but clear of silt that would obstruct the opening.


Historie.

Čau-čau je staré čínské psí plemeno. Bezesporu se jedná o jedno z nejstarších plemen, jaké dnes známe. V Číně byl znám již před více než 3000 lety, což nám sdělují čínské kroniky z 11. století př. n. l. Předci čau-čaů by mohli být mastifové, ale i severská plemena psů, jejich původ zdaleka není objasněný. V Číně se tito psi využívali různorodě; jako společníci, tažní psi nebo jako pokrm. Není tajemstvím, že maso čau-čaua se v Číně ještě do nedávné doby běžně jedlo a pravděpodobně ještě jí. Využívali se i pro lovecké účely.  Pro lovecké účely je šlechtila i mandžuská dynastie a to skutečně ve velkém. Dobové záznamy hovoří o stovkách kusů, zda jsou ale tyto záznamy přehnané nebo skutečné se můžeme jen domnívat. Velké počty těchto psů se chovaly i v buddhistických klášterech v Tibetu. Ve 14. století se o psech tohoto plemene zmiňoval i Marco Polo ve své knize. První jedinci plemene se ale do Evropy dostali až o 4 století později, tedy v 18. století. V roce 1865 dostala několik čau-čauů i královna Viktorie. První vystavený jedinec byla v roce 1880 fena Chinese Puzzle. V roce 1894 zapisuje English Kennel Club prvního čaua do plemenné knihy. O rok později je ve Velké Británii založen Čau-čau klub.  V Česku se toto plemeno stále chová jen výjimečně, ale velmi početné je ve Spojených státech amerických a Velké Británii.

Povaha.

Čau-čau je plemeno nezávislé, svéhlavé a uzavřené. Není to pes, který udělá cokoliv, co svému majiteli na očích uvidí, spíše si hledí svého a to očekává i od své rodiny. Je těžké si získat jeho důvěru a změna majitele je velmi složitá. Je to samostatný pes, schopný samostatně jednat a přestože se může zdát trochu hloupý, je velice inteligentní, jen nechce plnit zadané povely. Jedná se o tiché psí plemeno, štěká jen zřídka. K cizím lidem je rezervovaný a nedůvěřivý, pokud jsou na jeho vkus příliš vtíraví, neváhá na ně zavrčet. Jinak se ale jedná o klidné psí plemeno, s rozmýšlivou povahou. Není příliš hravý, ale hlavně je dominantní. Pokud v rodině není autoritativní jedinec, sám převezme funkci "alfa samce". Nevychází dobře s jinými psy, hlavně kvůli své dominanci, kterou je možné zkrotit jedině kastrací. S jinými domácími zvířaty se naučí vycházet, pokud je na ně naučený již od štěněcího věku. V tom případě je jejich vztah bezproblémový. Přestože jeho vzhled to nenapovídá, je dobrý ve stopování a baví jej pronásledovat zvěř. Děti ignoruje, ale některé jejich hry mu mohou být nepříjemné.

Péče.

Hustá srst čau-čaů vyžaduje časté pročesávání a vyčesávání, minimálně 1x denně je vhodné se srsti věnovat. Případně chuchvalce je nutné ustřihnout. Srst není vhodné často mýt šamponem, který může poškodit její strukturu, díky čemuž by srst ztratila na kvalitě a mohly by nastal problémy s pokožkou.  Nevyžaduje příliš pohybu. Není vhodný pro plavání, protože těžká a mokrá srst by jej mohla stáhnout ke dnu. Není ani na dlouhé horské túry, na což nemá kondici, ale ani dobře osvalené nohy. Hodí se spíše do města.  Výcvik a výchova tohoto plemene jsou poměrně složité, hlavně kvůli jeho dominantní a tvrdohlavé povaze. Pro začátek je nutné, aby pes uznával svého majitele jako autoritu a vůdce smečky. Z rodiny si vybere pouze jednoho člena, kterého poslouchá, ostatní ignoruje, proto je nutné se tomu přizpůsobit. Není to pes na výcvik, v životě se plně naučí jen pár cviků, které je nutné často procvičovat. Vyžaduje důkladnou socializaci, při které se seznámí s jinými zvířaty, psy nebo dopravními prostředky.

Čau-čau (anglicky: Chow Chow) je plemeno psa pocházející z Číny. V minulosti byl čau čau používán jako pracovní, hlídací, ale i tažný pes. Čau-čau je uzavřený, zdrženlivý, nedůvěřivý a především nezávislý a inteligentní pes. Uznává pouze jednoho pána. Je to aktivní pes se silnou a kompaktní stavbou těla, velice dobře vyvážený a důstojného nesení těla. Pro toto plemeno je charakteristický modro-černý jazyk.

The Chow-Chow (sometimes simply Chow) is a dog breed originally from northern China, where it is referred to as "Songshi-Quan" (Pinyin: sōng-shī quǎn), which translates to "puffy-lion dog".


Životopis a Kariéra.

1985–2005.

Leona se narodila v Londýně. Je dcerou Josiha "Joeho" Lewise a Marie Lewis. Má dva bratry: staršího Bradleyho a mladšího Kyla. Navštěvovala uměleckou školu Sylvia Young Theatre School a později Italia Conti Academy, Ravenscourt Theatre School a BRIT School for Performing Arts and Technology. V 17 letech se rozhodla opustit BRIT School a začít se věnovat své kariéře. V 18 letech získala hlavní roli v divadelní show v Paříži, roli se rozhodla odmítnout, poté co si udělala úraz zad při bruslení na ledě.  Nahrála demo nazvané "Twillight". Album nebylo nikdy komerčně vydáno. Další demo album nahrané pod UEG Entertinment nazvané "Best Kept Secret". Písnička z alba "Private Party" se stala hitem na hudební scéně v Londýně v roce 2005. Lewis řekla "Snažila jsem se získat nahrávací smlouvu, pracovala jsem velmi pilně, ale nikdy jsem žádnou nedostala, proto jsem se rozhodla jít na konkurz do X Factoru. Tyhle programy poskytují nejlepší místo pro nové talentované zpěváky".

2006: The X Factor a debutový singl.

Leona se zúčastnila konkurzů do druhé série britské verze The X Factor, kdy před porotci Simonem Cowellem, Louisem Walshem, Sharon Osbourne a Paulou Abdul zpívala písničku "Over the Rainbow". Byla umístěna do dívčí kategorie, kterou mentoroval Cowell. Během soutěže byla přirovnávaná k Mariah Carey, Whitney Houston a Celine Dion. Leona se stala vítězen v prosinci roku 2006, kdy porazila Raye Quinna 60% hlasů diváků. Její vítězný singl, coververze Kelly Clarkson písničky "A Moment Like This" byl zveřejněn 17. prosince 2006. Ve Velké Británii lámal rekordy, stal se nejstahovanější písničkou, kdy se prodalo 50 000 kusů za méně jak 30 minut. Dostal se na vrchol britského žebříčku a za první týden se prodalo přes 571 000 kopií. Stal se druhým nejlépe prodávaným singlem Spojeného království v roce 2006.

2007-08: "Spirit "a mezinárodní úspěch.

V únoru 2007 podepsala kontrakt na pět alb s americkou nahrávací společností J Recrods. Písničky pro své debutové album nazvané Spirit nahrávala v Londýně, Miami, Los Angeles, New Yorku a v Atlantě. Bylo vydáno v listopadu 2007 a dostalo se na vrchol britské a irské hitparády a stalo se nejrychleji prodávaným v obou zemích a čtvrtým nejlépe prodávaným ve Spojených státech. V lednu 2008 bylo vydáno ve více zemích a stalo se číslem 1 na Novém Zélandu, v Rakousku, Austrálii, Německu, Jižní Africe a Švýcarsku.http://acharts.us/album/29761 Další dvě písničky byly nahrána v roce 2008 pro americkou verzi alba "Forgive Me", kterou produkoval Akon a "Missed Glass", produkovaný Maddem Scientistem. Ve Spojených státech bylo album vydáno v dubnu 2008 a umístilo se na prvním místě Billboard 200. Speciální edice Spirit byla vydána v listopadu 2008 v Evropě a zahrnovala písničky "Forgive Me", "Misses Glass" a cover verzi písničky "Run" od Snow Patrol. Album se stalo číslem jedna v britské hitparádě a získalo 9 platinových certifikací ve Spojeném království.  Její druhý singl "Bleeding Love" byl vydán v říjnu 2007 ve Velké Británii, kdy se prodalo 218 805 kopií za první týden a umístil se na prvním místě britské hitparády, kde se držel po sedm týdnů. Její třetí singl "Better in Time" byl vydán v březnu 2008, umístil se na druhém místě britského žebříčku a prodalo se ho 40 000 kopií za týden. Ve Spojených státech byl vydán jako druhý singl a umístil se na 11. místě Billboard Hot 100 žebříčku. "Forgive Me" byl vydán jako pátý singl v listopadu 2008 a umístil se na pátém místě britského žebříčku. "Run" byl vydán digitálně a umístil se na prvním místě a stal se nejrychleji prodávajícím se singlem, který byl prodáván digitálně, kdy se prodalo 69 244 kopií za dva dny. Její poslední singl "I Will Be" byl vydán v lednu 2009 pouze v Severní Americe, kde se umístil na 66. místě v žebříčku Billboard Hot 100. V srpnu 2008 vystoupila s písničkou "Whole Lotta Love" s kytaristou Jimmym Page z Led Zeppelin na závěrečném ceremoniálu letních olympijských her v Beijingu, kde reprezentovala Londýn, který hostoval další ročník.  V prosinci 2008 obdržela tři nominace na cenu Grammy. Byla nominovaná na čtyři BRIT Awards ceny. Vyhrála dvě ceny MOBO Awards za nejlepší album a nejlepší videoklip.

2009-10 "Echo "a The Labyrinth.

Leony druhé album Echo bylo vydáno v listopadu 2009. Umístilo se na prvním místě britského žebříčku a v top 10 v Rakousku, Irsku a Švýcarsku. První singl "Happy" byl vydán 15. září 2009 a umístil se na druhém místě britského žebříčku a v top 10 v Rakousku, Belgii, Německu, Irsku, Japonsku a Švýcarsku. Nazpívala úvodní píseň ke sci-fi filmu Avatar "I See You". S písní byla nominovaná na cenu Zlatý glóbus. Spolupracovala na cover verzi songu "Everybody Hurts", který byl vydán na pomoc vybrání peněz na oběti hurikánu v Haiti. Druhý singl z alba Echo byl "I Got You", který byl vydán v únoru 2010. V dubnu 2010 nazpívala duet s italským zpěvákem Biagiem Anonaccim nazvaný "Unexpected". V lednu 2009 podepsala smlouvu na vydání autobiografie. Kniha byla nazvaná Dreams.  Na první turné nazvané "The Labyrinth" zazněly písničky jak z alba Spirit tak z Echa.

2011–2013: "Hurt, Glassheart a Christmas, with Love".

Začala pracovat na třetím albu nazvaném "Glassheart", krátce poté co skončilo její turné The Labyrinth. Vydáno bylo v říjnu 2012. První singl "Collide" se umístil na čtvrtém místě v britské hitparádě. 9. prosince 2011 vydala EP nazvané "Hurt: The EP", které obsahovala tři coververze. Vystoupila v americké verzi X Factoru. V srpnu 2012 oznámila, že hlavním singlem alba "Glassheart" bude písnička "Trouble", která byla vydána 7. října 2012. Umístila se na sedmém místě v britské hitparádě a album se umístilo na třetím místě. Druhý singl "Lovebird" se nedostalo do hitparády UK top 200, kvůli absenci podpory v rádiích.  V únoru 2013 opustila Modest Management a bylo oznámeno, že pracuje na čtvrté desce. V červenci 2013 oznámila, že její další album bude vánoční kolekce, skládající se z klasických a originálních písniček. Album nazvané "Christmas, with Love" bylo vydáno 2. prosince 2013 a hlavní singl "One More Sleep" byl vydán 5. listopadu 2013. S písničkou vystoupila v semi-finále desáté série X Factoru. Ten samý den se písnička umístila na 34. místě britské hitparády. Album debutovalo na 25. místě britské hitparády. O týden později se dostalo na 13. místo a písnička se dostala na 3. místě.

2014: "Walking on Sunshine", nová smlouva.

23. září 2013 bylo oznámeno, že si Leona zahraje ve filmu inspirovaném filmem z 80. let Holiday!. V únoru 2014 byl film přejmenován na Walking on Sunshine a byl zveřejněn 27. června 2014. Mezitím nahrála duet s Michaelem Boltonem "Ain't No Mountain High Enough". 3. června bylo oznámeno, že opouští Syco Music. Podepsala novou smlouvu s Island Records UK, kde se připojila k umělcům jako Robbie Williams, Drake, Nicki Minaj a Jessie J.  V současné době Lewis pracuje na svém pátém albu. Nahrávání započalo v lednu roku 2014. V prosinci Lewis sdílela na svém Facebooku urývek z nové písně „Fire Under My Feet“, kterou ve videu zpívá živě. 14. dubna 2015 na londýnském vystoupení pro novináře a několik fanoušků potvrdila, že "Fire Under My Feet" bude pilotním singlem z pátého alba. Zanedlouho bylo také potvrzeno, že páté album se bude jmenovat "I Am".

Leona Louise Lewis (*3. dubna 1985, Londýn) je britská zpěvačka a autorka hudebních textů, které v cestě k profesionální pěvecké kariéře pomohlo vítězství ve třetí sérii britské verze pěvecké soutěže The X Factor z roku 2006.

Leona Louise Lewis (born 3 April 1985) is a British singer, songwriter, actress, model and activist. She was born and raised in the London Borough of Islington, where she attended the BRIT School for Performing Arts and Technology. Lewis achieved national recognition when she won the third series of "The X Factor" in 2006, winning a £1 million recording contract with Simon Cowell's record label, Syco Music. Her winner's single, a cover of Kelly Clarkson's "A Moment Like This", peaked at number one for four weeks on the UK Singles Chart and broke a world record for reaching 50,000 digital downloads within 30 minutes. In February 2007, Lewis signed a five-album contract in the United States with Clive Davis's record label, J Records.


Hlavolamy.

Discovery hlavolamy.

Cílem je sestavování smyček různých forem a velikostí. Začíná se pouze se třemi žetony. Každý další přidaný žeton zvyšuje obtížnost hlavolamu.

Duhové hlavolamy.

Kompletní hrací sadu Tantrixu lze pomocí barev na rubu žetonů rozdělit do pěti hlavolamů. Zelený, žlutý, bílý, modrý a červený hlavolam.

Tantrix - Solitér.

Ke hře Tantrix-Solitér budete potřebovat čtrnáct žetonů, štěstí a šikovnost. Solitér je vynikající příprava na strategickou hru pro více hráčů.

Strategická hra.

Ke hře potřebujete všech 56 žetonů. Cílem je získat větší počet bodů než soupeř. Jedna partie trvá průměrně půl hodiny.  Zatímco u hry ve třech nebo čtyřech je v popředí zábava a náhoda hraje větší roli, hra ve dvou umožňuje velmi vysokou dávku taktického plánování a důležitější roli hraje dovednost hráčů. Proto je také hra ve dvou upřednostňována při turnajích.  V klasických strategických hrách, jako jsou např. šachy, rozhoduje o výhře pouze dovednost hráčů a chybí jakýkoli vliv náhody. Naproti tomu je u hry Tantrix potřebné spojení chytré taktiky s trochou štěstí! Proto si žádný hráč nemůže být svým vítězstvím jistý...

Pravidla.

Vaším cílem je získat více bodů než soupeři. Přitom se každý žeton v nejdelší linii vaší barvy počítá za jeden bod a ve smyčce za dva body. Body jednoho hráče za nejdelší linii a nejdelší smyčku se nesčítají, ale bere se pouze vyšší z obou ohodnocení.  Na začátku hry si každý hráč zvolí jednu ze čtyř barev: červenou, žlutou, zelenou nebo modrou. Všech 56 žetonů musí být v sáčku.  Každý hráč si vytáhne po jednom žetonu. Hráč s nejvyšším číslem na rubu žetonu začíná. Všichni hráči si vytáhnou ještě dalších pět žetonů, aniž by se přitom dívali do sáčku. Hráči mají tedy před sebou šest hracích žetonů. Žetony jsou otočeny barevnými liniemi vzhůru, aby je i ostatní hráči viděli.  Začínající hráč umístí jeden ze svých žetonů do středu hrací plochy a vytáhne si jako náhradu jeden žeton ze sáčku. Hra pokračuje dále ve směru hodinových ručiček. Další hráč v pořadí přiloží svůj žeton k prvnímu atd.  Zlaté pravidlo: Barvy všech dotýkajících se linií sousedících žetonů musí vždy souhlasit. Například: červená linie smí navazovat pouze na červenou linii sousedního žetonu, modrá na modrou, atd.  Smyčka je uzavřená linie. Žetony tvořící smyčku se počítají za dva body. Mají tedy dvakrát takovou hodnotu jako v neuzavřené linii!  Povinné místo je prázdné místo obklopené nejméně ze tří stran žetony.

Tahy.

Jste li na tahu, musíte učinit následující kroky:

Zákazy.

Tyto tři následující zákazy platí, dokud nejsou ze sáčku vytaženy všechny žetony. S vytažením posledního žetonu se tyto 3 zákazy ruší.

Koncovka.

Jakmile je ze sáčku vytažen poslední žeton, jsou všechny tři zákazy zrušeny. Tím začala koncovka hry. Povinná místa musí být nadále zaplňována a barvy všech navazujících linií musí souhlasit. Je však dovoleno vytvářet povinná místa, do nichž směřují tři linie stejné barvy, a dovoleno je také pokládání žetonů podél kontrolované strany.

Bodování.

Hra končí položením posledního žetonu. Bodování: Hráči dostávají vždy jeden bod za každý žeton v nejdelší linii nebo dva body za žeton v největší smyčce své zvolené barvy.!!! POZOR!!! Body jednoho hráče za nejdelší linii a nejdelší smyčku se nesčítají, ale bere se pouze vyšší z obou ohodnocení.  Vyhrává hráč s největším počtem bodů. Příklad: Smyčka složená z 12 žetonů znamená 24 bodů a vyhrála by nad linií složenou z 23 žetonů.

Tantrix online.

Tantrix byl umístěn také na internet, aby zde sloužil jako virtuální místo srazu pro fanoušky z celého světa.  Noví hráči se zde mohou v diskuzních fórech nebo pomocí "chatu" informovat o všech možných tématech okolo Tantrixu nebo si zahrát proti hráčům zkušenějším. Navíc je všem stále k dispozici také řada rozdílně silných hracích robotů, v nichž naleznou seriózní protivníky i zkušení hráči.  Za účasti hráčů z více než padesáti zemí světa se odehraje ročně přes internet přibližně půl miliónu partií Tantrixu. V mnoha zemích se stal Tantrix populární díky internetu ještě daleko dříve, než se na tamních trzích objevila jeho stolní verze.

Tantrix je společenská hra a sada hlavolamů. Jejím autorem je Mike McManaway z Nového Zélandu. Jedna herní sada plné verze Tantrixu tzv. TANTRIX GAME PACK obsahuje 56 šestihraných žetonů z umělé pryskyřice. Na žetonech jsou charakteristické linie v různých barevných kombinacích. Každá linie spojuje vždy dvě strany šestiúhelníka. Linie mohou být červené, žluté, zelené nebo modré barvy. Na jednom žetonu nejsou nikdy dvě linie stejné barvy. Každý žeton je jedinečný a na rubu je označen číslem od 1 do 56.

Tantrix is a hexagonal tile-based abstract game invented by Mike McManaway from New Zealand. Each of the 56 different tiles in the set contains three lines, going from one edge of the tile to another. No two lines on a tile have the same colour. There are four colours in the set: red, yellow, blue, and green. No two tiles are identical, and each is individually numbered from 1 through 56.


Historie.

Předpokládá se, že Špicberky byly objeveny někdy kolem 12. století Rusy a Vikingy. Poprvé se o "Svalbard" zmiňují islandské historické písemnosti z roku 1194. Souostroví je popsáno rovněž v islandské zeměpisné "encyklopedii" Landnåmsboken z konce 12. století; neví se však, zda jsou v tomto díle popisovány opravdu dnešní Špicberky. V tradiční norštině se zdejší zemi říká Svalbarði – doslovný překlad by byl tedy „chladný okraj“. Opravdu nepopíratelným objevitelem se stal až Holanďan Willem Barents, který zde přistál v roce 1596, ale královské Holandsko respektovalo dánsko-norskou svrchovanost nad tímto územím. Mezi roky 1612–1720 se zdejší vody při západním pobřeží staly důležitou velrybářskou oblastí, lovili zde Dánové, Holanďané, Angličané, Francouzi a Norové. Odhaduje se, že samotní Holanďané vylovili něco okolo 60 000 velryb. Lov řídili ze základny Smeerenburg, kterou zde založili; ta jim také sloužila jako základna pro arktické expedice. V průběhu roku 1671 provedl kompletní pozorování místní flory a fauny německý lékař Friedrich Martens.  Jako výchozí bod si Špicberky vybralo i mnoho polárních expedicí, mj. expedice Roalda Amundsena a Umberta Nobileho – lety vzducholodí Norge a Italia k severnímu pólu. Ostrovy byly kompletně geologicky zmapovány až mezi roky 1940–1980 geology z Cambridge a dalších univerzit vedených většinou Brianem Harlandem.  Po napadení Sovětského svazu nacistickým Německem dne 22. června 1941 bylo veškeré civilní obyvatelstvo Špicberků evakuováno britskou válečnou lodí - Rusové do SSSR a Norové do Velké Británie (pevninské Norsko bylo v té době již německým protektorátem). Všechny strategické objekty byly pak zničeny (těžební zařízení na ropu a uhlí, elektrárna a radiostanice). Norská vojenská posádka ale zůstala v Longyearbyenu, Barentsburgu a Svea. 8. září 1943 však byly tyto jednotky napadeny masívním útokem německých sil z bitevní lodi Tirpitz, 7 Norů bylo v obranném boji zabito, 41 mužů bylo zajato a odvezeno do zajetí v Německu, zbytek posádky se zachránil v horách. SSSR vznesl v roce 1944 požadavek, aby se souostroví Špicberky stalo společným norsko-sovětským kondominiem ("felleseie") a Bjørnøya přímo částí sovětského území. Později byl tento požadavek stažen.  Dne 1. června 1973 rozhodla norská vláda o vytvoření tří národních parků, dvou velkých přírodních rezervací a celkem patnácti ptačích chráněných rezervací na souostroví. V roce 1973 začala také stavba zpevněné přistávací dráhy na letišti Svalbard lufthavn v Longyear. První letadlo zde přistálo 14. září 1974, letiště pak bylo oficiálně otevřeno dne 2. září 1975.

Mezinárodní postavení.

Špicberská dohoda z 9. února 1920 přiznává Norsku svrchovanost nad tímto územím, ale území musí zůstat demilitarizované. Norové převzali správu nad ostrovy v roce 1925. Nicméně podle této dohody mohou občané zemí, které se staly signatáři dohody (dohodu podepsalo i bývalé Československo) stejným právem využívat přírodní nerostná bohatství. Díky této dohodě zde mohla vzniknout osada Barentsburg mající stálé ruské osídlení. Další ruská osada Pyramiden je od roku 1998 téměř opuštěné místo od chvíle, kdy 31. března byla ukončena těžba a 900 obyvatel bylo kvapně evakuováno; přes zimu zde bývá 2–5 lidí, v létě je jich zde více. Osada Grumant zůstala opuštěná po odchodu Rusů stejně, jako některá další sídla. Bývaly časy, kdy na Špicberkách byla ruská populace větší než norská, ale to dnes již neplatí. Obyvatelstvo je velmi různorodé (včetně např. Thajců), Norové však mírně převažují nad ostatními národy.  Jmenovaný guvernér (sysselmann) Špicberk sídlí v městečku Longyearbyen, které je také administrativním centrem. Od roku 1995 je správcem Svalbardu, tedy i Medvědího ostrova, fylkesmann Nordlandu.

Přírodní poměry.

Geografie.

Špicberky tvoří skupina ostrovů v Severním ledovém oceánu rozprostírající se mezi 74° a 81° severní šířky a mezi 10° a 34° východní délky. Je to druhá nejsevernější část Evropy. Celková rozloha ostrovů je 62 050 km2.  Souostroví dominují tři největší ostrovy: Spitsbergen (nizozemsky „Zubaté vrcholky“), též Západní Špicberk, který dal souostroví jméno, Nordaustlandet a Edgeøya.  Špicberky jsou z 60 % pokryté ledovci nebo sněžnými pláněmi. V říjnu 2010 byla na Špicberkách objevena pravděpodobně nejsevernější krasová jeskyně na světě (českým objevitelem v angličtině nazývaná "Pepa Cave"). Místní arktické podnebí ovlivňuje Severní Atlantik. Ostrovy leží daleko za polárním kruhem, přesto zde moře většinou nezamrzá.  V Longyearbyen, jsou takzvané bílé noci od 20. dubna do 23. srpna, tmu tu naopak mají od 26. října do 15. února.

Klima.

Golfský proud (resp. Norský proud) výrazně otepluje zejména západní pobřeží. V letních měsících bývá Grónské moře v okolí Špicberk zcela bez ledu. Průměrná teplota v červenci +5° C a v lednu -12° C (v 60. letech to bylo -25° C, v této dekádě však byla celosvětově nižší teplota než v předchozích letech zřejmě vlivem sopečných výbuchů). Teplota klesá směrem na východ. Díky föhnům může teplota stoupnout i na 15° C. Roční úhrn srážek je 400–500 mm, ve vnitrozemí 200 mm. Srážky jsou v drtivé většině sněhové.

Příroda.

Souostroví je územím několika národních parků, kvůli kterým je v určitých obdobích na některá území zcela zakázán přístup (např. k ostrovu Prince Karla se celý rok nesmí člověk přiblížit blíže než na 500 m, ostrov Moffen je chráněn od 15. 5. do 15. 9., kdy je možné se přiblížit maximálně na 300 m, jižní část ostrova Bjørnøya nesmí být vůbec navštěvována 1. 4. – 31. 8., severní část pak 15. 6. – 31. 8. apod.). Je zde hnízdiště mnoha mořských ptáků a dokonce i dvou pěvců, kteří sem migrují a v létě hnízdí. Jsou zde také čtyři druhy savců: hraboš ("Microtus levis"), liška polární, sob špicberský (poddruh soba, příbuzného grónským sobům) a medvědi lední. Protože jsou zde medvědi lední poměrně rozšíření, všichni, kdo jdou mimo osídlení, musí dodržovat bezpečnostní opatření, jedním z nich je nošení pušky. Nicméně zákony chrání medvěda ledního a je zapovězeno je rušit a jakkoliv obtěžovat.  Roste zde i přes drsné přírodní podmínky spousta rostlin, téměř všechny jsou malé a během krátkého léta musí stihnout rychle odkvést. Roste zde i nejnižší prales na Zemi, složený z místního poddruhu břízy.

Zkameněliny.

Na Špicberkách byla objevena také bohatá fosilní fauna vyhynulých mořských plazů z pozdně jurského a raně křídového období (před 150 až 139 miliony let). Mezi nejzajímavější objevy patří fosilie plesiosaurů, dravých mořských plazů z období druhohor.

Osídlení.

Na Špicberkách bylo v roce 2016 registrováno 2667 obyvatel, přičemž většina těchto lidí žila v hlavním městě Longyearbyenu. Mezi obyvatelstvem převažovali Norové, v pořadí druhou nejsilnější populaci tvořili ruskojazyční obyvatelé. Z celkového počtu lidí, usídlených na Svalbardu, 423 osob bylo ruské nebo ukrajinské národnosti, dále zde žilo 10 Poláků a zbytek obyvatel (včetně studentů longyearbyenské univerzity) tvořili příslušníci jiných národností (podle údajů z roku 2005 to byli například Thajci, Švédové, Dánové a Němci).

Ekonomika.

Ekonomické aktivity se soustředí na těžbu uhlí a následuje převážně rybolov. V poslední dekádě 20. století se zde velmi rozšiřuje turismus a rozvoj nových technologií sem přináší další příležitosti. Norsko si nárokuje výlučné právo na rybářskou oblast 200 námořních mil (370 km) od pobřeží. Rusko jeho nárok neuznává, protože podle Špicberské dohody mají všichni signatáři právo rybařit v teritoriálních vodách Špicberků. Špicberky jsou spojeny s pevninou do Harstadu přes Andøy obousměrnými optickými kabely, které jsou potřeba ke komunikaci se stanicemi, které řídí některé družice nad polárními oblastmi. Norská státní uhelná společnost zde zaměstnává téměř 60 % norské populace žijící na ostrově, také zajišťuje některé místní služby a infrastrukturu.

Těžba uhlí.

První moderní důl byl otevřen v roce 1906, když zde společnost "Arctic Coal Company" (ACC) zřídila tábor. Počet obyvatel se zde zvýšil a důl byl pojmenován po americkém vlastníkovi ACC John Munroe Longyearovi. V roce 1916 byl důl prodán norské společnosti "Store Norske Spitsbergen Kull Compani" (SNSK), společnost začala podnikat na nejjižnějším ostrově Bjørnøya a společnost "Kings Bay Kull Compani" zde otevřela důl „"Ny Ålesund"“. V průběhu 2. světové války byla těžba uhlí přerušena a ostrovy 3. září 1941 evakuovány. I přesto Němci bombardovali Longyearbarn a Barentsburg v září roku 1943 a Sveagruvu o rok později.  Důl „"Ny Ålesund"“ byl zavřen v roce 1963. V roce 1962 exploze v tomto dole zabila 21 lidí, od té doby je zde pouze přírodovědecká stanice.

Špicberky neboli Svalbard je souostroví v Severním ledovém oceánu severně od evropské pevniny. Je to skupina ostrovů roztroušených mezi 74° a 81° severní šířky a mezi 10° a 34° východní délky. Zároveň je to nejsevernější část Norského království. Přísně vzato se Špicberky (Spitsbergen) jmenuje pouze největší ostrov na západě souostroví, označování celého souostroví tímto jménem je ale značně rozšířené, byť nepřesné. Podle Špicberské dohody ze dne 9. února 1920 je souostroví pod přímou suverenitou Norska a podle zákona ze dne 17. června 1925 rovněž částí Norského království. Trvale obývané jsou pouze tři ostrovy: Západní Špicberk ("Spitsbergen"), Medvědí ostrov ("Bjørnøya") a Hopen.

Svalbard (, ; prior to 1925 known as Spitsbergen, or Spitzbergen, ) is a Norwegian archipelago in the Arctic Ocean. Situated north of mainland Europe, it is about midway between continental Norway and the North Pole. The islands of the group range from 74° to 81° north latitude, and from 10° to 35° east longitude. The largest island is Spitsbergen, followed by Nordaustlandet and Edgeøya. While part of the Kingdom of Norway since 1925, Svalbard is not part of geographical Norway proper; administratively, the archipelago is not part of any Norwegian county, but forms an unincorporated area administered by a governor appointed by the Norwegian government, and a special jurisdiction subject to the Svalbard Treaty that is, unlike Norway proper, outside of the Schengen Area, the Nordic Passport Union and the European Economic Area.


Historie.

Styl se začal propagovat v 80 letech minulého století ve Velké Británii, kapelami Napalm Death nebo Carcass. Jméno „grindcore“ se začalo používat až ve spojení s bubeníkem z Napalm Death Mickem Harrisem. Mnoho začínajících grindových kapel bylo uvedeno na kompilaci Grind crusher labelu Earache Records. Kořeny stylu mohou být spojovány s britskými crust, americkými hardcore punk kapelami, jako jsou britští Discharge a Amebix, američtí Siege, Deep Wound, Cryptic Slaughter a Repulsion. HC punková kapela Killing Joke byla také z počátku ovlivněna Napalm Death.  Mnoho z těchto raných kapel bylo považováno za součást anarchopunkové a hardcore punkové scény, ale hodně těchto anarcho-punkových kapel v Anglii a hardcore punkových skupin v USA měli společné hudební prvky.

Mikrosongy.

Jednou z velmi známých charakteristik grindcoru a spřízněných stylů je mikrosong. Jsou to skladby trvajicí několik málo sekund. Skladba skupiny Napalm Death You Suffer byla shledána, se svojí délkou (o něco více než 1 sekunda), nejkratší písní vůbec. V roce 2001 se skupina Brutal Truth zapsala do Guinessovy knihy rekordů se svým klipem, dlouhým 2 sekundy (skladba "Collateral Damage" – nejkratší videoklip). Ale jiní, jako jsou Cripple Bastards na svém demu "94 Flashback di un Massacro" a Agoraphobic Nosebleed na svém 3"CD/10"LP "Altered States of America" to dotáhli do ještě větších extrémů. "Altered States of America" obsahovalo 100 skladeb, s délkou začínající od čtyř sekund až k songům dlouhým přes jednu minutu. Celková délka alba byla 21:44. Severoamerická kapela Anal Cunt nahrála EP "5643 Song", které obsahovalo 5643 skladeb v méně než 15 minutách, nahraných pomocí kreativního spojení skladeb a nahrávacích postupů.

Grindcore je agresivní hudební styl (zvaný také jako "nejtvrdší muzika na světě") charakterizovaný silně zkreslenými, podladěnými kytarami ovlivněnými stylem crust a punk hardcorem a rychlým bubnováním. Grindové skladby jsou jen zřídkakdy delší než dvě minuty a často jen několik sekund dlouhé. Vokály obsahují klasický growling nebo vysoké ječáky (screaming), stejné, jako jsou ve stylu crust. Texty kapel se věnují sociálním a politickým problémům, právům zvířat, ekologii, občas mají ale i brutální a sadistické texty. Vznik grindcoru se počítá rok 1981 založen kapelou Napalm Death.

Grindcore is an extreme fusion genre of heavy metal and hardcore punk that originated in the mid-1980s, drawing inspiration from abrasive-sounding musical styles, such as: thrashcore, crust punk, hardcore punk, extreme metal, and industrial. Grindcore is characterized by a noise-filled sound that uses heavily distorted, down-tuned guitars, grinding overdriven bass, high speed tempo, blast beats, and vocals which consist of growls and high-pitched shrieks. Early groups like Napalm Death are credited with laying the groundwork for the style. It is most prevalent today in North America and Europe, with popular contributors such as Brutal Truth and Nasum. Lyrical themes range from a primary focus on social and political concerns, to gory subject matter and black humor.


Definice.

Obyčejnou vytvořující funkci posloupnosti formula_2 zapíšeme jako  Jedná o tzv. otevřený tvar vytvořující funkce. Poznáme ho tak, že je v něm nekonečný součet (což se nám nemusí příliš líbit). Proto často chceme nalézt tzv. uzavřený tvar, ve kterém se nekonečný součet nevyskytuje.

Vysvětlení na praktické ukázce.

Mějme např. posloupnost Pak její vytvořující funkci lze zapsat (na intervalu, ve kterém tato řada konverguje) jako:  Uzavřený tvar této funkce lze snadno odvodit z obecného vztahu pro součet geometrické posloupnosti: Tyto dva tvary spolu souvisí tak, že když do nich doplníme za formula_7 libovolné reálné číslo z intervalu (-1,1) tzn. |x|<1, pro které uvedená mocninná řada konverguje, vyjde nám v obou tvarech vždy naprosto stejný výsledek.  Například doplníme formula_8, pak nám vyjde součet otevřeného tvaru vytvořující funkce:  A pro stejné formula_8 vyjde uzavřený tvar taktéž:  Vytvořující funkci této jednoduché posloupnosti lze dále považovat za klíčovou pro odvození uzavřených tvarů složitějších posloupností.  Například derivací řady formula_12 získáme řadu formula_13  Pokud tedy zderivujeme uzavřený tvar formula_14 dostaneme  Tato nová odvozená funkce představuje posloupnost formula_16  Podobnými úpravami lze postupně odvodit vytvořující funkce i pro vybrané posloupnosti (viz tabulka níže).

Výpočet koeficientu posloupnosti z vytvořující funkce.

Máme-li vytvořující funkci ve tvaru formula_17, vypočítáme požadovaný koeficient formula_18 následovně:  Nebo lze pro formula_20 použít tento vzoreček

Příklad.

Hledáme koeficient formula_22 u vytv. fce formula_23:  Poznámka: Výpočet hodnoty koeficientu u tohoto typu vytvořující funkce vychází ze zobecněné binomické věty.

Vytvořující (též generující) funkce posloupnosti formula_1 je mocninná řada, která v sobě obsahuje informaci o dané posloupnosti. Vytvořující funkce tedy umožňuje popsat posloupnost a pracovat s ní prostřednictvím funkce, která v sobě obsahuje veškeré informace o dané posloupnosti.

In mathematics, a generating function is a way of encoding an infinite sequence of numbers ("a") by treating them as the coefficients of a formal power series. This series is called the generating function of the sequence. Unlike an ordinary series, the "formal" power series is not required to converge: in fact, the generating function is not actually regarded as a function, and the "variable" remains an indeterminate. Generating functions were first introduced by Abraham de Moivre in 1730, in order to solve the general linear recurrence problem. One can generalize to formal power series in more than one indeterminate, to encode information about infinite multi-dimensional arrays of numbers.


Na počátku novověku.

Ze stoleté války vyšla Francie jako vítěz a do novověku tak vstoupila jako velmoc. V této době se začalo posilovat postavení panovníka a upevnilo se státní zřízení. Feudální režim ve Francii začala pozvolna nahrazovat centralizovaná vláda soustřeďující se kolem absolutisticky vládnoucího dvora.

Italské války a habsburské nebezpečí.

Celé první polovině 16. století dominují války o Itálii. Tyto války byly vyvolané sporem o nástupnictví v království Neapolském a vévodství Milánském, Francie tu válčila zejména se Španělskem, ale i se samotnými italskými městy. Francie měla o posílení moci v Itálii zájem z několika důvodů; předně italská města byla velice bohatá a kulturně vyspělá, navíc jejich získání by umožnilo postavit se rozpínavosti Španělska a Habsburků. Neapol i Milán Francouzi několikrát získali a několikrát zase ztratili. Po 60 letech vyčerpávajících válek se nakonec roku 1559 mírem v Cateau-Cambrésis jakýchkoliv snah o ovládnutí Itálie vzdali (království Neapolské získali španělští Habsburkové). Právě Habsburkové se v 16. století stali pro Francii největším nepřítelem. V předchozích letech totiž nebývale vzrostla jejich moc; od roku 1437 prakticky bez přestání drželi císařskou korunu Svaté říše římské, roku 1477 navíc pronikli do západní Evropy a těsného sousedství Francie, když Maxmilián I. získal sňatkem s Marií Burgundskou nejen Burgundsko, ale taktéž Lucembursko a celé Nizozemí (tedy i území dnešní Belgie). Sňatkem Filipa I. Sličného Habsburského s Johanou Šílenou Kastilskou navíc Habsburkové získali Španělsko a jeho zámořské kolonie. Syn Filipa a Johany - Karel V. Habsburský - se tak stal zdaleka nejmocnějším monarchou Evropy 16. století. A Francie se octla v habsburském obležení - na francouzské severní a západní hranici ovládali Habsburkové Burgundsko, Nizozemí a Německo, na jihu Španělsko.

Renesanční Francie a upevnění panovnické moci.

Spolu s francouzskými zásahy v Itálii do Francie dorazila renesance. Ztělesněním rozkvětu a moci Francie v této době se stal král František I. ("François I"). Všichni životopisci Františka I. zdůrazňují, že podporoval umění, udržoval přepychový dvůr a posiloval moc krále. A přitom rozhodně nezapomínal na zahraniční politiku. Po celý život byl rivalem španělského krále a německého císaře Karla V., s nímž se utkal v četných válkách o Apeninský poloostrov a na němž získal zpět Burgundsko. Právě války o Itálii se Španělskem dominovaly celé jeho vládě. Humanisty byl František milován, do úst mu vložili slova: „"Nevzdělaný král je korunovaný osel."“, opěvována byla jeho pěkná postava, hlas, výřečnost a šarm. František neměl žádnou stálou rezidenci, místo toho brázdil spolu se svým kočujícím královstvím Francii. Ačkoliv byl tento typ řízení státu v tehdejší době obvyklý, ukazuje také na nedostatečnou funkci Paříže jako hlavního města. Jelikož však Františkův dvůr byl obrovský a přepychový (a v celé tehdejší Evropě neměl obdoby), a jeho neustálé stěhování se dosti prodražovalo, František započal se stavbou královských rezidencí; vznikly tak opěvované zámky na Loiře (Chambord, Chenonceau, Blois), zámek Fontainebleau a František také nechat několikrát přebudovat pařížský Louvre.  Na Františkově dvoře se plně rozvinula renesanční a manýristická kultura; působili tu básníci Pierre de Ronsard, Michel de Montaigne či François Rabelais, František sem pozve Leonarda da Vinci, Michelangela, Rafaela a Tiziana.  Za Františkovy vlády Verrazano a Jacques Cartier objevili pro Francii Kanadu; ve Francii se také začal rozvíjet obchod (v Lyonu je založena první burza).  Avšak ta obrovitá sláva Františkova dvora a namáhavé války v Itálii měly také svou odvrácenou stranu. Za Františkovy vlády se Francie nesmírně zadlužila, a tak rostly daně, ceny a nespokojenost lidu. A v té době do Francie pronikla reformace.

Dějiny raně novověké Francie jsou období francouzských dějin mezi lety 1492 až 1789, tedy období začínající příchodem renesance do Francie a končící Velkou francouzskou revolucí. Během tohoto období se Francie postupně proměnila z feudálního státu středověkého typu ve vysoce centralizovanou monarchii s mocnou absolutistickou vládou soustředěnou v rukou krále, opírajícího se o mohutný úřednický aparát, silné vojsko a církev.

The Kingdom of France in the early modern period, from the Renaissance ("circa" 1500–1550) to the Revolution (1789–1804), was a monarchy ruled by the House of Bourbon (a Capetian cadet branch). This corresponds to the so-called "Ancien Régime" ("old rule"). The territory of France during this period increased until it included essentially the extent of the modern country, and it also included the territories of the first French colonial empire overseas.


Třída Andrea Doria (vrtulníkový křižník)

Stavba.

Itálie se řadila ke státům poraženým ve druhé světové válce, přičemž mírové smlouvy jí zakazovaly provozování letounů s pevnými křídly z palub lodí. Při obnově italského námořnictva, která započala v 50. letech se tedy země zaměřila na stavbu vrtulníkových nosičů. Dva nové křižníky byly součástí stavebního programu z let 1957–1958. Jejich hlavním úkolem byla protiponorková a protiletadlová obrana a vedení operačních svazů a konvojů.  Celkem byly postaveny dvě jednotky této třídy, které byly pojmenovány "Andrea Doria" (C553) a "Caio Duilio" (C554). Jejich kýly byly založeny roku 1958 v loděnici Castellammare di Stabia. Oba křižníky byly do služby přijaty roku 1964. Uvažovalo se o stavbě třetí jednotky této třídy, pojmenované "Enrico Dandolo" (C555), místo ní ale byla postavena loď nového typu s univerzálnější výzbrojí, pojmenovaná "Vittorio Veneto".  Jednotky třídy "Andrea Doria":

Konstrukce.

Koncepce lodí byla vyřešena tak, že přední polovinu trupu tvořily nástavby se zbraňovými systémy a v jeho zadní třetině se nacházel hangár a letová paluba o rozměrech 30x16 metrů pro provoz vrtulníků. Senzorové vybavení tvořil vyhledávací radar SPS-12, vzdušný vyhledávací radar SPS-39A, vyhledávací a navigační radar SPQ-2D a sonar SQS-23 (druhá jednotja SQS-39). Pro řízení palby střel Terrier sloužily dva střelecké radary SPG-55 (druhá jednotka SPG-55A). Kanóny využívaly italské systémy řízení palby Argo NA-9 Orion se čtyřmi střeleckými radary RTN-10X. Instalován byl rovněž automatizovaný bojový informační systém SADOC. Obranu posilovaly 24násobné vrhače klamných cílů Breda SCLAR.  Přepravováno bylo 4–6 vrtulníků různých typů. Původně plánované vrtulníky Sea King se ukázaly příliš velké, proto byly obvykle provozovány čtyři protiponorkové vrtulníky AB 212ASW. Výzbroj křižníků představovalo osm 76,2mm/62 kanónů, dvojité odpalovací zařízení Mk.10 pro protiletadlové řízené střely RIM-2 Terrier se zásobou 40 střel a dva trojhlavńové 324mm protiponorkové torpédomety. Pohonný systém tvořily čtyři kotle Foster-Wheeler a dvě sady převodových turbín o výkonu 60 000 hp, pohánějí dva lodní šrouby. Sestavy jedné turbíny a dvou kotlů byly umístěny do dvou oddělených bloků. Nejvyšší rychlost dosahovala 30 uzlů. Dosah byl 5000 námořních mil při rychlosti 17 uzlů.

Modernizace.

"Caio Duilio" (1976–1978) a "Andrea Doria" (1979–1980) prodělaly modernizaci, při které střely Terrier nahradil modernější systém Standard SM-1 ER se stejným počtem střel. Modernizována byla rovněž elektronika.  Od rpku 1980 sloužil křižník "Caio Duilio" jako cvičná loď. Ubytovací a výcvikové prostory byly umístěny do hangárů, přičemž menší hangár pro dva stroje byly vybudován na části přistávací paluby. Rovněž byly demontován jeden pár 76mm kanónů.

Třída Andrea Doria byla třída vrtulníkových křižníků italského námořnictva. Celkem byly postaveny dvě jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1964–1992. Byly to první italské vrtulníkové křižníky. Zároveň to byly první italské válečné lodě vybavené automatizovaným bojovým informačním systémem. Dalším rozvinutím jejich koncepce vznikl ještě vrtulníkový křižník "Vittorio Veneto".

The "Andrea Doria" class were helicopter cruisers of the Italian Navy. Italy's first major new designs of the post–World War II era, these ships were primarily designed for anti-submarine warfare tasks. Initially planned for three ships, the two ships that were constructed, and served until 1991 in both active and training capacities. The "Andrea Doria" class formed the basis for the larger that followed them.


Filmy a ocenění.

Její první samostatný film byl "Provinční herci" ("Aktorzy Prowincjonalni", 1978), kronika složitých vztahů v zákulisí v divadle malého městečka, mnohými chápaná jako metafora tehdejší politické situace v Polsku. Film získal Mezinárodní cenu poroty v roku 1980 na filmovém festivalu v Cannes.  V Polsku ještě natočila dva filmy, "Horečka" (Gorączka, 1980) a "Osamělá žena" (Kobieta samotna, 1981), potom emigrovala do Francie, krátce před vyhlášením výjimečného stavu v její rodné zemi. Filmy "Provinční herci" nebo "Osamělá žena" bývají řazeny do polského Kina morálního neklidu.  Hollandová získala nominaci na Oscara za „Nejlepší zahraniční film“ za film z roku 1985 "Bittere Ernte" ("Angry harvest"), německý film o osudech židovských žen v době 2. světové války.  Za její nejlepší dílo je považován film "Evropa, Evropa" (1990), natočený podle životopisu Solomona Perela, židovského mladíka, který utíká z Německa do Polska po Křišťálové noci v roce 1938. Film byl oceněnn Zlatým glóbem a získal Oscarovou nominaci za nejlepší zahraniční film.  V roce 2009 dokončila společně se svou dcerou Kasiou Adamik film "Jánošík – Pravdivá historie". V roce 2012 Agnieszka Hollandová přijala nabídku na natočení třídílného dramatu pro HBO "Hořící keř" o činu Jana Palacha, který se v lednu 1969 upálil na protest proti sovětské okupaci Československa a nastupující normalizaci. Sama toto období poznala na vlastní kůži, neboť v době pražského jara a začínající normalizace studovala pražskou FAMU. O tomto období a vlivu pražské FAMU a českého prostředí na její další směřování vypovídá celovečerní dokument "Návrat Agnieszky H." (2013, premiéra v české kinodistribuci v lednu 2014) v režii K. Krauze a J. Petryckiho.  V červnu 2014 převzala na Ministerstvu zahraničí ČR ocenění „Gratias agis“, posléze na polské ambasádě v České republice vyznamenání „Bene merito“, v obou případech za posilování mezinárodní prestiže dané země v zahraničí.  Dne 23. března 2017 převzala titul doctor honoris causa Akademie múzických umění v Praze. V Lichtenštejnském paláci obdržela diplom a zlatou medaili AMU.

Agnieszka Hollandová (polsky "Agnieszka Holland", * 28. listopadu 1948 Varšava) je polská filmová režisérka a scenáristka, která vystudovala na pražské FAMU (1971). Svou kariéru zahájila jako asistentka režie u významných osobností polské kinematografie Krzysztofa Zanussiho a Andrzeje Wajdy.

Agnieszka Holland (born 28 November 1948) is a Polish film and television director and screenwriter. Best known for her political contributions to Polish cinema, Holland is one of Poland's most eminent filmmakers. She began her career as assistant to directors Krzysztof Zanussi and Andrzej Wajda, and emigrated to France shortly before the 1981 imposition of the martial law in Poland.


Geografie.

Město leží v krajině nazývané "Campagna di Roma", 27 kilometrů od Tyrhénského moře. Historické město se rozkládalo na "sedmi pahorcích" na levém břehu řeky Tibery ("Tevere"): Mezi pahorky protékalo ve starověku několik říček tvořících bažiny. Nejznámější bažinou byla "Caprea palus" u ústí říčky Petronia do Tibery. Východně od města začínají Abruzzi, na severovýchodě Sabinské hory a na jihu Albánské hory.

Historie.

S dějinami se návštěvník Říma setkává na každém kroku a dochované památky pokrývají víc než dvě tisíciletí. Řím vznikl spojením několika osad, podle legendy roku 753 př. n. l., a od počátku 7. století př. n. l. mu vládli etruští králové; název "Roma" je snad podle etruského rodu "Ruma". Po roce 509 př. n. l., kdy byli králové vyhnáni, vznikla římská republika. Ve 4. století př. n. l. dostalo město první kamennou hradbu, do roku 270 př. n. l. republika postupně zabrala většinu území Apeninského poloostrova a pak obrátila pozornost k zámořským državám. Do 1. století n. l. se zmocnila velké části Španělska, severní Afriky a Řecka. Rozpínající se říše nabízela příležitosti mocichtivým jednotlivcům a konflikty mezi silnými osobnostmi vedly nakonec k opuštění republikánského zřízení. Nějakou dobu říši vládl diktátorsky Julius Caesar, jehož synovec Octavianus jako první římský císař přijal titul Augustus (Vznešený). Za Augusta se z města, budovaného dosud převážně z cihel, stal reprezentativní střed říše. Vznikaly veřejné budovy, fóra, lázně, cirky, paláce a hlavním stavebním materiálem se stal mramor. Roku 275 n. l. bylo město v rozloze 13,7 km obehnáno Aurelianovou hradbou.  Za vlády Augustovy se narodil Ježíš Kristus, a přestože křesťané byli až do 4. století pronásledováni, nové náboženství se prosadilo a Řím se stal jeho centrem. V průběhu 3. a 4. století ovšem poklesl význam Říma jako politického centra, císařové upřednostňovali jako svá sídla jiná města. S konečnou platností přenesl své sídlo na východ do nově vznikajícího města Konstantinopole císař Konstantin I. Veliký. Řím sice nadále zůstával sídlem senátu a legislativním hlavním městem Římské říše, ale s jeho upadajícím vlivem upadalo i město. Roku 410 město dobyli a po dobu několika dní plenili Alarichovi Vizigóti, v roce 455 pak Vandalové pod vedením Geisericha. Počet obyvatel klesl z 1,6 milionu až na 100 tisíc.  Po pádu západořímské říše město obnovili papežové, zejména Lev I. Veliký († 461) a Řehoř I. Veliký († 604) a po vpádu Vandalů, kteří pobořili mnoho starověkých staveb, byly roku 852 rozšířeny městské hradby. Od 9. století se opravovaly a stavěly nové kostely, hlavně kvůli poutníkům, ve městě však žilo jen asi 30 tisíc obyvatel. Město zůstalo papežským sídlem s výjimkou let 1309–1377, kdy papežové sídlili ve francouzském Avignonu (tzv. Avignonské zajetí). S nimi odešel i jejich dvůr a velká část vyšších vrstev, takže v roce 1378, kdy se sem papežové vrátili, žilo v ruinách Říma sotva 20 000 obyvatel.  Své postavení centra západního křesťanství si Řím znovu získal v polovině 15. století, kdy za papeže Mikuláše V. začala nákladná přestavba města v renesančním duchu. Roku 1506 začala stavba nové baziliky svatého Petra podle Bramanteho plánů, na níž se pak podíleli například Raffael Santi, Michelangelo Buonarroti nebo Gian Lorenzo Bernini. Roku 1527 město vyplenili císařští vojáci, ale brzy začala jeho obnova v barokním duchu. Roku 1629 byla bazilika vysvěcena, většina starších staveb byla postupně obnovena a přestavěna a vzniklo množství nových.  Během sjednocování Itálie v 19. století dobyla italská armáda většinu papežského státu a v roce 1870 i Řím, který se 1871 stal hlavním městem sjednocené Itálie. Tím začal prudký nárůst počtu obyvatel, rozšiřování a modernizace města. Roku 1923, po tzv. Pochodu na Řím, se premiérem stal Benito Mussolini, který od roku 1925 vládl jako diktátor. Roku 1929 vznikl Lateránskou smlouvou jako samostatný stát Vatikán a po druhé světové válce roku 1946 se Itálie stala republikou. Římskými smlouvami z roku 1957 vzniklo Evropské hospodářské společenství (EHS) a Euratom a Itálie se stala jejich členem. Roku 1960 se v Římě konaly letní olympijské hry a v letech 1962–1965 druhý vatikánský koncil. Od roku 1980 je staré město a Vatikán na seznamu Světového dědictví UNESCO.

Vývoj jazyka.

Původním jazykem Římanů byla latina, která se později vyvinula v italštinu a další románské jazyky a výrazně ovlivnila i další jazyky. Vývoj jazyka ovlivnily různé regionální dialekty, přičemž římské nářečí se jmenuje Romanesco neboli římština. Ve středověku byla spíše jihoitalským nářečím, blízkým neapolštině. Vliv florentské kultury během renesance způsobil změnu v nářečí, které se začalo více podobat toskánštině. Až do 19. století se tyto změny omezily na hranice Říma, ale později se rozšířily do dalších částí Lazia. Dnešní římštinou se mluví i za hranicemi města a je velmi podobná standardní italštině, ačkoli zůstává odlišná od ostatních nářečí Lazia. Literatura psaná římským nářečím zahrnuje díla takových autorů jako Giuseppe Gioachino Belli, Trilussa a Cesare Pascarella. Soudobou římštinu představují populární herci jako Aldo Fabrizi, Alberto Sordi, Nino Manfredi, Anna Magnaniová, Grigi Proietti, Enrico Montesano a Carlo Verdone.

Územní organizace města.

Od roku 2013 se Řím dělí na 15 čtvrtí ("municipio", M.), číslovaných jako Řím I až Řím XV (M. I až M. XV). Každá má vlastní volené zastupitelstvo a starostu. Čtvrť Řím I odpovídá starověkému a středověkému městu, jak je vymezila Aurelianova hradba ze 3. století n. l., a tradičně se dělí na 22 "rioni".

Historické členění.

Za krále Servia Tullia se Řím dělil na čtyři "regiones", které odpovídaly městským "tribus". Za vlády císaře Augusta se mezi léty 12 a 7 př. n. l. město rozdělilo na 14 "regiones", původně pouze číslovaných. Teprve později dostaly jména a toto dělení vydrželo až do středověku.  Od 14. století se město začalo dělit na zprvu 12 "rioni", kterých dělením postupně přibývalo, až roku 1921 dosáhl jejich počet 22. S výjimkou "rione" XXII Prati (na pravém břehu Tibery severně od Vatikánu) leží všechna uvnitř Aureliovy hradby, označují se zkráceně R. a tvoří dnes "municipio" Řím I.  Už koncem 19. století město staré hradby přesáhlo a nové čtvrti vně hradeb se od roku 1921 začaly označovat jako "quartiere" (Q.) I až XXXV, další sídla jako "suburbia", zkráceně S., a ještě vzdálenější pás jako "zone" (Z.) I až LIX. Jiné, často spontánně vzniklé sídelní jednotky, se označují jako "frazioni", "zone O" atd.  Teprve roku 1972 radikální reforma celé území velkého Říma rozdělila na 20 administrativních čtvrtí ("circonscrizione", od roku 2001 "municipio") a roku 2013 byl jejich počet snížen na 15.

Doprava.

Řím má tři letiště, nejvýznamnější je letiště Řím-Fiumicino jihozápadně od města, starší a menší Ciampino jihovýchodně od města užívají hlavně nízkonákladové společnosti a letiště Řím-Urbe severně od města slouží hlavně pro soukromé lety.  Město je významný železniční uzel s hlavním nádražím Termini blízko středu města; se 400 tisíci cestujícími denně patří k nejrušnějším nádražím v Evropě. Pro dálkové rychlíky, které Římem projíždějí, slouží od roku 2011 rekonstruované nádraží Roma-Tiburtina na severovýchodě města. Vedle toho má Řím ještě 6 nádraží pro lokální dopravu.  Silniční doprava je v Římě velký problém. Město má sice dálniční obchvat (GRA) zhruba ve vzdálenosti 10 km od centra, vlastní město však má stále starověkou hvězdicovou strukturu hlavních ulic. Všichni tak musí jezdit přes centrum města, které je velmi často zablokované. V řadě oblastí proto platí režim omezeného provozu (ZTL), kdy sem auta smějí zajíždět jen v nočních hodinách a mezi 6 a 18 hodinou jen na zvláštní povolení. Naopak v jiných oblastech (Trastevere, San Lorenzo, Testaccio) platí zákaz vjezdu v nočních hodinách. Radnice bohužel vydávají příliš mnoho výjimek, takže opatření nejsou účinná. Autobusy platí při vjezdu do města velmi vysoké mýtné (až 210 EUR) a nesmějí tu vůbec parkovat. Veřejná doprava je v Římě často přetížena. Jsou zde v provozu tři linky metra, A, B a C o celkové délce asi 60 km (2018), které však obcházejí historické jádro, kde by výstavba tunelů mohla způsobit velké škody. Vedou poměrně daleko za město, kde se také rozvětvují, nárokům však nemohou stačit.  Tramvajová doprava byla ve městě zahájena už roku 1877, v roce 2014 provozovala městská dopravní společnost ATAC šest linek o celkové délce 51,3 km a se 192 zastávkami. Od roku 2005 je po dlouhé přestávce opět v provozu jedna trolejbusová linka o délce 11,3 km. Autobusovou síť tvoří asi 350 linek s více než 8 000 zastávkami.

Památky.

Mezi nejznámější pamětihodnosti patří Koloseum, Forum Romanum, Pantheon, Andělský hrad, bazilika Panny Marie Sněžné ("S. Maria Maggiore"), Lateránská bazilika, bazilika svatého Petra a Sixtinská kaple ve Vatikánu, náměstí Piazza Navona, Španělské schody a fontána di Trevi.  Tradiční poutnický okruh tvořily čtyři papežské baziliky (svatého Petra, svatého Jana v Lateránu, Panny Marie Sněžné, svatého Pavla za hradbami a dále svatého Vavřince za hradbami, svatého Kříže v Jeruzalémě a svatého Šebastiána v katakombách.

Antické památky.

Nejznámější starověkou památkou je Koloseum z roku 80, největší antické divadlo, dále téměř úplně zachovaný Pantheon (v současné podobě z let 118–128), zbytky antického fóra na "Forum Romanum", mohutné Caracallovy lázně (kolem 217), triumfální oblouky a Andělský hrad. Kromě toho vodovody, zbytky Serviovy a dobře zachovaná Aurelianova hradba, množství menších staveb a základy později přestavěných budov.  Dále:

Fontány.

Řím se už od starověku honosí proslulým systémem svých 11 veřejných vodovodů, z nichž 9 dodnes funguje. Nejstarší "Aqua Appia" z roku 312 př. n. l. a měří 16,5 km, nejdelší "Aqua Marcia" z roku 140 př. n. l. měří 91,5 km. Na ně navazuje soustava fontán a kašen, které jsou často nejen umělecky cenné, ale také turisticky atraktivní i jako místa pro relaxaci a odpočinek. Nejznámější římskou fontánou je bezesporu Fontána di Trevi.

Kostely a chrámy.

Podle statistiky Claudia Rendiny je v Římě 2573 křesťanských kostelů. Více než polovina je mimo provoz a není ani přístupná, pro turisty či poutníky jsou zajímavé tři stovky. Počínaje podzemními katakombami, kam se pohřbívalo a kde se také scházeli první křesťané, přes menší i větší středověké kostelíky až po velkolepé středověké, renesanční a barokní baziliky.  Nejstarší kostely vznikly z antických římských chrámů. Jeden z nich, Pantheon, zůstal téměř nezměněn od 2. století, kdy byl postaven. Ostatní antické chrámy se v různých dobách začlenily do křesťanských kostelů: Romulův chrám ("Santi Cosma e Damiano"), Chrám Antonina a Faustiny ("San Lorenzo in Miranda"), Santa Constanza. Nejvýznamnější je čtveřice "větších" bazilik ("basilica maior"): bazilika sv. Petra, Lateránská bazilika, bazilika Panny Marie Sněžné a bazilika svatého Pavla za hradbami. Dále je to řada "menších" bazilik ("basilica minor"), například bazilika svatého Vavřince za hradbami, bazilika svatého Šebestiána za hradbami, bazilika Svatého Kříže v Jeruzalémě, bazilika svatého Vavřince in Damaso, bazilika svatého Petra v řetězech, Santa Maria in Cosmedin, bazilika Panny Marie v Trastevere, bazilika Panny Marie in Montesanto. Další významné kostely a chrámy:

Kultura.

Kinematografie.

V Římě se nachází také studia Cinecittá, největší zázemí televizní a filmové produkce na evropském kontinentě a také centrum Italské kinematografie, kde se natáčí velké množství současných kasovních trháků. Čtyřiceti hektarový komplex studií je od Říma vzdálen 9 kilometrů a je součástí jedné z největších produkčních komunit na světě, druhý po Hollywoodu. Komplex zaměstnává přes 5000 profesionálů – od specialistů na šití dobových kostýmů po experty přes vizuální efekty. Na tomto místě bylo realizováno více než 3000 projektů, od nedávných filmů jako Umučení Krista, Gangy New Yorku, Řím, (seriál HBO), Vodní život a Dekameron Dina De Laurentiise po filmové klasiky jako Ben-Hur, Kleopatra a filmy Federika Felliniho.  Studia Cinecittá byla založena roku 1937 Benitem Mussolinim, a během druhé světové války byla bombardována Spojenci. V padesátých letech se pak stala hlavním místem natáčení některých velkých amerických filmových společností a následně nejvíce spjatá právě s Federikem Fellinim. Dnes je komplex Cinecittá jediným studiem na světě s plně před-produkčním, produkčním a po-produkčním vybavením na jednom místě, které umožňuje režisérům a producentům vkročit se scénářem a odejít s hotovým filmem.

Sport.

V Římě se konala v roce 1960 letní olympiáda.  V Římě sídlí fotbalové kluby AS Řím a SS Lazio. Oba hrají svoje zápasy na olympijském stadionu. V letech 1934 a 1990 se v Římě hrála finále mistrovství světa ve fotbale.  V květnu se v Římě hraje na antuce tenisový turnaj mužů patřící do kategorie ATP Tour Masters 1000 a žen patřící do kategorie Premier 5.

Řím (italsky a latinsky "Roma", přezdívaný též "Věčné město") je hlavní město Itálie, oblasti Lazio a provincie Roma. Leží na řece Tibeře asi 27 km od pobřeží Středozemního moře. Žije zde obyvatel. Řím je největším italským a čtvrtým nejlidnatějším městem v EU, politickým, hospodářským a kulturním centrem mimořádně bohatým na umělecké a historické památky. Jeho rozsáhlé historické centrum je součástí Světového dědictví UNESCO.

Rome (Latin and Italian Roma ) is the capital city and a special "comune" of Italy (named "Comune di Roma Capitale") as well as the capital of the Lazio region. The city has been a major human settlement for over two millennia. With 2,860,009 residents in, it is also the country's most populated "comune". It is the third most populous city in the European Union by population within city limits. It is the centre of the Metropolitan City of Rome, which has a population of 4,355,725 residents, thus making it the most populous metropolitan city in Italy. Its metropolitan area is the third-most populous within Italy. Rome is located in the central-western portion of the Italian Peninsula, within Lazio (Latium), along the shores of the Tiber. Vatican City (the smallest country in the world) is an independent country inside the city boundaries of Rome, the only existing example of a country within a city; for this reason Rome has sometimes been defined as the capital of two states.