Hudební styl a texty písní.

Steve Huey ze serveru Allmusic uvádí, že „Nine Inch Nails jsou nejpopulárnější industriální skupinou všech dob a jsou do značné míry zodpovědní za zprostředkování tohoto žánru širokému okruhu posluchačů.“ Reznor sice svou tvorbu nikdy nenazýval industriální hudbou, ale přiznal, že si některé techniky vypůjčil například od skupin Throbbing Gristle nebo Test Dept., tedy jedněch z prvních uskupení industriálního žánru. V praxi se toto označení pro Reznorovu tvorbu ujalo i navzdory odlišnostem od skupin, které se k žánru opravdu hlásily. V rozhovoru pro časopis Spin Reznor přiznal, že jeho píseň „Down In It“ byla výrazně ovlivněna ranou tvorbou skupiny Skinny Puppy, především pak skladbou „Dig It“; v tomtéž rozhovoru označil některé skladby z alba "Pretty Hate Machine" jako synthpop. Kritik Steve Cooper ve své recenzi "The Fragile" poznamenal, že se na tomto albu vedle sebe objevují velice rozličné žánry jako například klavírní sólo ve skladbě „The Frail“ nebo prvky drum and bass ve „Starfuckers, Inc.“  Některé hudební prvky a techniky můžeme nalézt napříč celou tvorbou Nine Inch Nails. Skladby jako např. „Wish“ a „The Day the World Went Away“ využívají terasovité dynamiky. Reznorův zpěv vykazuje podobné znaky a nezřídka přechází z šepotu do křiku. Často také bývá pozměněn pomocí software, což je zjevné např. ve „Starfuckers, Inc.“ a „Burn“. V hudební tvorbě skupiny můžeme také občas narazit na komplexní rytmické kombinace, především v písních „The Collector“ z alba "With Teeth" a koncertní stálici „March of the Pigs“. Reznor ve svých skladbách pravidelně využívá šum a zkreslení a nezřídka v nich najdeme disonanci a chromatické melodie a/nebo harmonie. Všechny tyto techniky můžeme slyšet ve skladbě „Hurt“, v jejíchž verších hraje kytara vysoce disharmonický tritón. „Closer“ končí chromatickým hlavním motivem alba "The Downward Spiral". Ten se na albu objeví vícekrát v několika variacích. Nejprve zazní hraný na varhany v druhém verši písně „Piggy“, poté v refrénech „Heresy“ v podobě kytarou hraných power akordů, obrácená (vzestupná) verze je použita několikrát napříč „A Warm Place“ a nakonec se opět objeví chromatické podobě v „The Downward Spiral“. Na albu "The Fragile" Reznor opět využil techniku hudebního motivu, který se na albu objevuje opakovaně v různých podobách – například hraný na odlišný hudební nástroj, s transponovanou harmonií nebo v různých tempech. Mnoho písní na albu "Year Zero" má delší, čistě instrumentální konec (například u skladby „The Great Destroyer“ zabírá tato část prakticky polovinu z celkové 3minutové stopáže). Server Allmusic se ve své recenzi tohoto alba, které vznikalo převážně na noteboocích, vyjádřil následovně: „kytary kvílí v obklopení zvukových záseků, pípnutí a puchýřů rozostřených sonických úderů. Perkuse zní obrovsky, zkresleně, organicky, smyčkovitě, pošlapaně a zničeně.“  Motivy textů skladeb Nine Inch Nails se nejčastěji týkají rozkrývání temných lidských stránek, ať už se jedná o osobní problémy, společnost, náboženství, existencialismus, dekonstruktivismus nebo příležitostně politiku. Posledně jmenované téma je kriticky prozkoumáno na "Year Zero". Tři alba Nine Inch Nails jsou tzv. konceptuání alba. "The Downward Spiral", navazující "The Fragile" a výše zmiňované "Year Zero". "With Teeth" (tehdy stále ještě pod pracovním názvem "Bleedthrough") mělo původně být také konceptuální album o nikdy nekončícím snu odehrávajícím se v realitě, ale Reznor tuto myšlenku nakonec z alba odstranil.

Vliv a hudební odkaz.

Nine Inch Nails ovlivnili celou řadu nových umělců. O některých z nich se Trent Reznor vyjádřil jako o „nevýrazných napodobeninách“ (převážně kapely navazující na Reznorovu popularitu v první polovině 90. let), ale u některých mladších kapel ocenil jejich „upřímnější, méně imitující“ styl. Po vydání "The Downward Spiral" si začali vlivu Nine Inch Nails všímat i umělci z tradičního proudu: například David Bowie přirovnal vliv Reznora ke kapele The Velvet Underground. Bob Ezrin, producent umělců jako Pink Floyd, Kiss, Alice Cooper nebo Peter Gabriel v roce 2007 popsal Reznora jako „nefalšovaného vizionáře“ a poradil začínajícím umělcům, ať se inspiují jeho nekompromisním přístupem k umělecké tvorbě.  Při spolupráci Reznora a Dave Grohla (frontman Foo Fighters a bubeník rozpadlé Nirvany) na albu "Sound City: Real to Reel" Grohl prohlásil, že Trent je jeden z nejgeniálnějších lidí, jaké kdy potkal.  NIN obdrželi 4 ocenění z celkového počtu 25 nominací. Patří mezi ně dvě Ceny Grammy za skladby „Wish“ a „Happiness in Slavery“ z let 1993 a 1995 a dvě ocenění časopisu "Kerrang!", přičemž jedno z nich je ocenění s názvem "Kerrang!" Icon z roku 2006, které kapela získala za celkový přínos od roku 1988 a dlouhotrvající vliv na rockovou hudbu. Skupina také obdržela devět nominací na ocenění MTV Video Music Awards za řadu svých videoklipů: patří mezi ně dvě nominace za klip ke skladbě „Closer“ a pět nominací za klip ke skladbě „The Perfect Drug“ včetně ocenění Video of the Year (Videoklip roku).  V roce 1997 se Reznor dostal na seznam nejvlivnějších osobností časopisu "Time" a magazín "Spin" jej označil jako „nejdůležitějšího hudebního umělce“ (tehdejší doby). Podle organizace Recording Industry Association of America se ve Spojených státech prodalo 10,5 milionu kopií alb skupiny, což odpovídalo asi polovině z celkového tehdejšího množství prodaných alb skupiny. V roce 2003 umístil magazín "Rolling Stone" album "The Downward Spiral" na 200. příčku žebříčku "500 nejlepších alb všech dob" z roku 2003 a v následujícím roce se Nine Inch Nails umístili na 94. příčce v žebříčku "100 nejlepších umělců všech dob".

European Tour 2007 a European Summer Tour 2007.

Nine Inch Nails vyrazili 10. února 2007 na své evropské turné. Dvouměsíční koncertní turné obsahovalo kolem čtyřiceti koncertů po celé západní a severní Evropě (města jako Mnichov, Lisabon...). Sestava kapely byla stejná, jako při předchozím With_Teeth tour (tj. Aaron North, Jeordie Osbourne White aka Twiggy Ramirez, Josh Freese a Alessandro Cortini). Při prvním koncertu v Lisabonu byla představena poprvé v historii NIN skladba „Last“, která si svou živou premiéru odbyla po patnácti letech od vydání na EP "Broken". Později se premiéry dočkaly skladby z nového alba "Year Zero", jako např. „Survivalism“, „The Great Destroyer“, „Me, I'm Not“ atd.  Během letního evropského turné, které začalo 1. srpna 2007, zavítala kapela do východní Evropy a Asie. Nine Inch Nails hráli premiérově v Rusku, Číně, Izraeli, Maďarsku a na Slovensku. Po třinácti letech také zavítali do České republiky (13. srpna 2007, zimní stadion Slavia), den předtím hráli v Bratislavské Incheba Expo Aréně. Turné ukončili v australském Sydney. V ČR opět vystoupili 24.6.2009 v pražské O2 Areně.

Nine Inch Nails, známí také pod zkratkami NIN či NIИ, je Industrial rocková kapela založená v Clevelandu v roce 1988 frontmanem a stálým členem Trentem Reznorem. Sám Reznor, zpěvák, producent a multiinstrumentalista, je při živých vystoupeních doprovázen regulérní kapelou.

Nine Inch Nails, commonly abbreviated as NIN (stylized as NIИ), is an American industrial rock band formed in 1988 in Cleveland, Ohio. Singer, songwriter, multi-instrumentalist, and producer Trent Reznor was the only permanent member of the band until the official addition of English musician Atticus Ross in 2016.


Dětství.

Narodila se v newyorském Bronxu portorikánským rodičům Guadalupe Rodrigezové a Davidu Lopezovi. Má dvě sestry, Lyndu a Leslie. Jelikož rodiče neměli mnoho finančních prostředků, musela si na taneční lekce sama vydělat. V 16 letech se dostala do Manhattanského tanečního klubu, díky němuž hostovala v několika videoklipech a zúčastnila se American Music Awards. Roku 1991 se objevila v roli tanečnice v televizní komedii "In Living Color".

Kariéra.

Herectví.

Herectví se jí zalíbilo, a tak začala působit v seriálech "South Central" nebo "Hotel Malibu". Propracovala se až k filmovým rolím, k jejím prvním patří role ve filmu "Pád letadla 7" a role ve videoklipu Janet Jackson k písni "That's The Way Love Goes" z roku 1993. Toto byly vesměs všechno malé role, do většího povědomí diváků se dostala až rolí v americkém dramatu "Moje rodina", kde si zahrála s Wesleym Snipesem, nebo díky filmu "Vlak plný peněz". V roce 1996 získala roli v komedii s Robinem Williamsem "Jack" a v thrilleru s Jackem Nicholsonem "Krev a víno".  Největšího úspěchu se dočkala v roce 1998, kde za roli ve filmu Selena obdržela nominaci na Zlatý glóbus. Za tento film si mimo jiné vydělala 1 milion dolarů. Ve stejném roce získala roli v hororovém filmu "Anakonda", který získal komerční úspěch a vydělal přes 137 milionů dolarů. S Seanem Pennem a Billy Bob Thorntonem si zahrála v krimi filmu "U-Turn", který je založený na základě novely Johna Ridleyho "Stray Dogs". S Georgem Clooneym si zahrála ve filmu "Zakázané ovoce".  V roce 2000 se objevila ve filmu "Cela. "Film získal přes 104 milionů dolarů ve světě a obdržel mix kritiky. S Matthewem McConaugheym si zahrála ve filmu "Svatby podle Mary". V roce 2002 si zahrála ve filmu "Dost", kde hrála ženu, kterou zneužívá vlastní manžel. V prosinci roku 2002 se objevila ve filmu po boku Ralpha Fiennese "Krásná pokojská. "Film vydělal přes 155 milionů dolarů ve světě.  V roce 2003 naprosto propadl film "Láska s rizikem". Rozpočet na film činilo 54 milionů dolarů a film vydělal pouze 7 milionů ve světě. Kritikové film nazvali jedním z nejhorších filmů všech dob. V roce 2004 se objevila v malá roli ve filmu "Táta na plný úvazek". Film také nezaznamenal úspěch. V říjnu si zahrála po boku Richarda Gereho v dramatickém filmu "Smím prosit?"  V roce 2005 si zahrála po boku Jane Fondy v romantické komedii "Příšerná tchyně". S Robertem Redfordem a Morganem Freemanem si zahrála ve filmu "Žít po svém".  V roce 2010 získala hlavní roli ve filmu "Záložní plán. "V červnu 2010 bylo oznámeno, že Jennifer Lopez získala post porotce v talentové soutěži American Idol (Amerika hledá superstar). Na filmová plátna se vrátila v roce 2012 s hvězdně obsazeným filmem "Jak porodit a nezbláznit se. "Svůj hlas propůjčila do filmu "".  Dne 3. června 2013 měl na stanici ABC Family premiéru seriál "The Fosters", ve kterém sloužila jako exkluzivní producentka.  V roce 2015 hrála a produkovala film "Kluk od vedle. "Stanice NBC objednala dramatický seriál "Špinaví poldové", ve kterém slouží jako exkluzivní producentka, ale také hraje postavu svobodné matky a policejní detektivky. Seriál se vysílal tři řady, poslední díl byl odvysílán v srpnu 2018. V roce 2016 bylo ohlášeno, že bude porotkyní nové taneční soutěže "World of Dance".  V roce 2018 bude mít premiéru film "Znovu ve hře", ve kterém hraje hlavní roli a film také produkuje. Roli Griseldy Blanco si zahraje v televizním filmu stanice HBO. V roce 2019 bude produkovat televizní produkci muzikálu "Bye Bye Birdie Live!" a film "The Hustlers at Scores", ve kterém by si měla i zahrát.

Hudba.

Hudební debut "On the 6" vyšel 1. července 1999 a název byl inspirován číslem metra, kterým jezdila každý den z práce a kde údajně napsala všechny své songy. Album dlouho vedlo různé světové žebříčky stejně jako pilotní singl „"If" You Had My Love“. Další velice úspěšné singly se jmenovaly „Waiting For Tonight"“" nebo „Let's Get Loud“, za ten obdržela i nominaci na cenu Grammy v kategorii nejlepší taneční singl.  Druhé album, "J. Lo" vydala v lednu 2001. Album ihned zahájilo na čísle jedna stejně jako nový singl s názvem „Love Don't Cost A Thing“, se kterým poprvé dobyla britský singlový žebříček. Na dalších vydaných singlech spolupracovala s řadou známých osobností jako jsou Ja Rule, Caddillac Tah nebo 50 Cent, kteří ji pomohli hlavně s remixovou podobou alba "J. Lo" nazvanou "".  Čtvrté album vyšlo v listopadu 2002 a jmenovalo se "This Is Me... Then", kde hlavní pozornost vzbudily dva velice úspěšné singly "Jenny From The Block", kterou zpívá společně s Jadakissem, a song "All I Have", se kterým jí pomohl LL Cool J.  Až po třech letech, v roce 2005 vydala další album s názvem "Rebirth", ze kterého vydala jen jeden úspěšný singl a ten se jmenoval "Get Right". V roce 2006 dobyla americký singlový žebříček píseň "Control Myself" od LL Cool J, na kterém hostuje i Jennifer Lopez.  V roce 2007 vydala dvě alba. Album "Como Ama Una Mujer" je nazpívané celé ve španělštině a vyšlo začátkem roku, druhé album "Brave" vyšlo na konci roku a je nazpívané v angličtině. Jennifer vyjela také poprvé na celosvětové turné společně se svým manželem Marcem Anthonym.  Na podzim roku 2007 vydala prozatím poslední studiové album nazvané "Brave", které je nazpíváno opět v angličtině. Album se umístilo na 31. místě amerického žebříčku Billboard Hot 100.  V roce 2009 podepsala smlouvu s nahrávací společností Island Records. Její combackový singl „On the Floor“ se stal jednou z nejúspěšnější písničkou roku. Od 14. června 2012 se konalo turné nazvané "Dance Again World Tour. "24. července 2012 vydala první album s nejlepšími hity "Dance Again...the Hits". Její písničky „Dance Again“ a „Goin' In“ se stali součástí soundtracku k filmu "."  V dubnu 2014 byla vydána oficiální písnička Mistrovství světa ve fotbale „We Are One (Ole Ola)“ V červnu vydala skrz nahrávací společnost Capitol Records album "A.K.A.". Na albu se objevují umělci jako Iggy Azalea, French Montana nebo Pitbull.  V roce 2017 začala pracovat na svém dalším španělském albu "Por Primera Vaz." Hlavní singl „Ni Tú Ni Yo“ vydala v červenci 2017. Další singl „Amor, Amor, Amor“ vydala v listopadu 2017. V dubnu 2018 vydala španělský singl „El Anillo“ a následující měsíc „Dinero“, na kterým spolupracovala s DJ Khaledem a Cardi B.

Móda.

Působí ve světě módy pod značkou "JLo by Jennifer Lopez". Navrhuje módu pro mladé dívky hlavně džíny, trika, kabáty, pásky, peněženky a spodní prádlo. V roce 2003 nafotila mnoho snímků pro kampaň výrobce kabelek a tašek značky Louis Vuitton.  Vytvořila i svůj vlastní parfém. Její parfémový debut se jmenoval "Glow by JLo", které ho se prodaly rekordní počty. Proto vydala ještě další parfémy s názvy "Still" nebo "Miami by JLo". V roce 2006 vydala i svůj první pánský pafrém s názvem "Sweetface".  V září 2011 vydala novou kolekci nazvanou Jennifer Lopez Collection a řadu oblečení a doplňků pro Kohl's a Tommyho Hilfingera. Na konci roku 2012 vydala nový parfém "Glowing by JLo".  V lednu 2017 se začala prodávat kolekce Giuseppe Zanottiho, který spolupracoval s Lopez na kolekci bot a šperků. V dubnu 2018 vydala limitovanou edici kosmetiky pro firmu Inglot Cosmetics.

Osobní život.

Vdala se třikrát, poprvé za číšníka Ojani Nou. Její druhý manžel byl známý tanečník Chris Judd, se kterým se seznámila při natáčení videoklipu "Love Don't Cost a Thing". Vzali se v září 2001 a rozvedli se v červnu 2002.  Poté se zasnoubila s hercem Benem Affleckem. Jejich vztah byl velmi medializován. Média jim přiřkla přezdívku "Bennifer". Svatbu měli naplánovánu na září 2003, ta se ale neuskutečnila, pár se nakonec rozešel.  Krátce po rozchodu s Benem Affleckem potkala zpěváka Marca Anthonyho a po čase si ho tajně v roce 2004 vzala. Na konci roku 2007 oznámila, že spolu očekávají narození dvojčat. Dne 22. února 2008 porodila chlapečka Maximiliana Davida a holčičku Emmu Maribel Koncem roku 2006 se objevila informace, že společně se svým manželem chodí na sezení pořádané scientologickou církví v Hollywoodu. Ona sama ale tuto informaci popřela s tím, že je vychována jako katolička. Roku 2012 se rozvedli.  Od října 2011 do srpna 2016 chodila se svým tanečníkem Casperem Smartem. Od února 2018 chodí s bývalým baseballistou Alexem Rodriguezem. V březnu 2019 se dvojice zasnoubila.

Spory.

Několikrát byla nařčena několika zpěváky, že kopíruje jejich písničky. Například do své písně "Get Right" použila samply ze skladby "1 Thing" od Amerie. Spor se dostal až k soudu, ten prohrála.  Dále je tvrdě kritizována kvůli své módě. Její kolekce oblečení totiž obsahují pravé kožešiny, a to ve velkém množství. Ona sama je nosí. Mnohé například šokovala tím, když se ukázala na předávání cen v kožichu z tuleně. Další šok přišel, když jí v jednom televizním pořadu pustili záběry mučených zvířat a ona pouze pokrčila rameny.

Jennifer Lynn Lopez, přechýleně Jennifer Lopezová (* 24. července 1969 New York) je americká herečka, zpěvačka, módní návrhářka a tanečnice známá také pod přezdívkou JLo. Na filmovém poli se proslavila s rolemi ve filmech "Selena" (1997), "Svatby podle Mary" (2001), "Krásná pokojská" (2002), "Smím prosit?" (2004) nebo "Příšerná tchyně" (2005).

Jennifer Lynn Lopez (born July 24, 1969), also known by her nickname J.Lo, is an American actress, singer, dancer, fashion designer, producer, and businesswoman. In 1991, Lopez began appearing as a Fly Girl dancer on "In Living Color", where she remained a regular until she decided to pursue an acting career in 1993. For her first leading role in the 1997 Selena biopic of the same name, Lopez received a Golden Globe nomination and became the first Latin actress to earn over US$1 million for a film. She went on to star in "Anaconda" (1997) and "Out of Sight" (1998), later establishing herself as the highest-paid Latin actress in Hollywood.


Dětství.

Narodil se v Memphisu rodičům Randallovi Timberlakovi a Lynn Bommarové, ale dětství prožil v malém městě ve státě Tennessee Millingtonu. Jeho děda byl baptistický kazatel. Jeho rodiče se rozvedli. Matka později založila firmu s názvem JustinTime Entertainment. Otec, dříve bankovní úředník, se stal ředitelem sboru v baptistickém kostele.

Hudební kariéra.

'N SYNC (1996-2002).

Ve svých jedenácti letech soutěžil v televizní show Star Search, kde pod jménem Justin Randall zpíval country písně. V letech 1993 a 1994 účinkoval v pořadu The Mickey Mouse Club, ve kterém se seznámil se svým budoucím kolegou, jímž byl Joshua Scott "JC" Chasez, se svojí budoucí láskou a zpěvačkou Britney Spears, hercem a kamarádem Ryan Goslingem a zpěvačkou Christinou Aguilerou.  Od roku 1996 byl členem později známé chlapecké skupiny vystupující v 90. letech 20. století pod jménem 'N Sync, v ní se stal idolem teenagerů. V letech 1996 až 1997 se skupinou vystupovali především v Evropě. Roku 1998 vydali album "*NSYNC", kterého se prodalo 11 milionů kusů. Druhé album vydali v roce 2000 a "No Strings Attached" se stalo nejrychleji se prodávaným albem historie (se 2,4 miliony prodaných kusů za první týden prodeje). Obdobně úspěšné bylo i jejich třetí album "Celebrity". Skupina zanikla v roce 2002, rozpad využil k vydání sólového alba.

Justified (2002-2005).

Debutový singl se jmenoval "Like I Love You", poprvé jej zazpíval na udílení cen MTV Video Music Awards v srpnu 2002, kde si již získal řadu příznivců. Singl se umístil na 11. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a zaznamenal i mezinárodní úspěch. V listopadu téhož roku vydal u vydavatelství Jive a Zomba debutové album nazvané "Justified". Album bylo vřele přijato u kritiků a dosáhlo velkého komerčního úspěchu. V prvním týdnu prodeje v USA debutovalo na čísle dvě a prodalo se jej 439 000 kopií. Nakonec se jen v USA tohoto alba prodalo více než 3,8 milionu kusů, celosvětový prodej přesahoval 7 milionovou hranici. Dalšími singly byly písně "Cry Me a River" (3. příčka), "Rock Your Body" (5. příčka) a "Señorita" (27. příčka). Album produkovali The Neptunes a Timbaland.  Mezi lety 2003 až 2005 spolupracoval s mnoha známými interprety. Nejvýraznější je spolupráce s The Black Eyed Peas, na jejichž druhém albu "Monkey Business" nazpíval píseň „My Style“, a podílel se i na veleúspěšném singlu z prvního alba "Elephunk" "Where Is the Love?". Dále vydal singl i s rapperem Nellym "Work It" a se Snoop Doggem "Signs". V červenci 2003 s Christinou Aguilerou vydal EP "Justin & Christina", které obsahovalo remixy jejich největších hitů.

FutureSex/LoveSounds (2006-2012).

V září 2006 vydal svou druhou sólovou desku "FutureSex/LoveSounds". Pilotní singl "SexyBack" zaznamenal celosvětový úspěch (1. příčka v USA, Kanadě, Spojeném království a v dalších). Výborně si vedly z alba i singly "My Love" (ft. T.I.) a "What Goes Around...Comes Around", oba dosáhly 1. příčky v USA a TOP 10 v dalších státech. Další singly byly také úspěšné: "Summer Love" (6. příčka), "LoveStoned" (17. příčka) a "Until the End of Time" s Beyoncé (17. příčka). Hudbu produkovali Timberlake s Timbalandem. O první týden prodeje se v USA prodalo 684 000 kusů, a tím album debutovalo na 1. příčce Billboard 200. Celkem se v USA prodalo okolo 4,4 milionu kusů. Celosvětově poté 10 milionů kusů.  V létě 2007 založil svou vlastní nahrávací společnost "Tennman Records". S Timbalandem a s Nelly Furtado spolupracoval na hitu "Give It to Me", který se umístil na 1. příčce v USA. Také s Madonnou nazpíval píseň "4 Minutes", která pochází z jejího alba "Hard Candy" a umístila se na 3. příčce. Roku 2009 spolupracoval na úspěšných singlech "Dead and Gone" od rappera T.I., "Love Sex Magic" zpěvačky Ciara a "Carry Out" Timbalanda. Roku 2010 hostoval na singlu zpěváka Jamie Foxx "Winner". Také se přidal k charitativnímu albu "Hope for Haiti", kde se podílel na písni "Hallelujah".

The 20/20 Experience 1 a 2 (2013 - dodnes).

V březnu 2013 vydal, po téměř sedmi letech, své třetí studiové album s názvem "The 20/20 Experience". Vydal ho u vydavatelství Wright Entertainment Group a RCA Records, jako svou první spolupráci s těmito společnostmi. Všechny skladby produkoval společně s producenty Timbalandem a Jeromem "J-Roc" Harmonem. Z alba pochází úspěšné singly "Suit & Tie" (ft. Jay-Z) a "Mirrors", oba se umístily na 3. příčce žebříčku Billboard Hot 100. O první týden prodeje se v USA prodalo 968 000 kusů, což je jeho osobní rekord. Ve Spojeném království se o první týden prodalo 106 000 kusů. Celosvětově si o první týden koupilo album v digitální podobě z iTunes svého času rekordních 580 000 lidí. Album debutovalo na prvních příčkách žebříčků v USA, Kanadě, Spojeném království, Austrálii či v Německu. Celkem se alba v USA prodalo 2 427 000 kusů.  Po vydání svého třetího alba ihned oznámil, že ještě v roce 2013 i své čtvrté album nazvané "". Album bude vydáno 30. září 2013. Pochází z něj singly "Take Back the Night" (29. příčka v Billboard Hot 100) a "TKO" (36. příčka). Stejně jako předchozí album i toto produkovala trojice Timberlake, Timbaland a Jerome Harmon. Na albu hostují Drake a Jay-Z. V první týden prodeje se v USA prodalo 350 000 kusů alba, které tím debutovalo na první příčce. Celkem se v USA prodalo 781 000 kusů alba.  Na 56. předávání hudebních cen Grammy, konaném v lednu 2014, získal tři ocenění, a to za nejlepší rap/zpěv píseň ("Holy Grail" (od Jay-Z)), nejlepší R&B píseň ("Pusher Love Girl") a nejlepší videoklip ("Suit & Tie"). V roce 2014 se produkčně i zpěvem podílel na úspěšném posmrtně vydaném singlu Michaela Jacksona "Love Never Felt So Good" z alba "Xscape".

Herecká kariéra.

Kromě hudební produkce se podílel (např. dabing) na výrobě více než desítky filmů. Do hlavní role byl obsazen ve filmu "Edison Force" z roku 2005, kde ztělesnil pisálka z komunitních novin, postupně se dostávajícího k odhalení organizovaného zločinu zvláštní policejní jednotky.  Svůj herecký debut si odbyl roku 2000 ve filmu "Longshot" (Přesný zásah). Téhož roku hrál i v komedii "Model Behavior" (Změna je život). Další role přišly až po pěti letech. Například hrál v thrilleru "Edison" (Mimo zákon), "Southland Tales" (Apokalypsa), "Alpha Dog", "The Love Guru" (Guru lásky) či "The Open Road".  Mezi komerčně nejúspěšnější filmy ve kterých hrál patří snímky "The Social Network", "Bad Teacher" (Zkažená úča), "Friends with Benefits" (Kamarád taky rád) a "In Time" (Vyměřený čas). Úspěšnými byly i animované snímky jejichž postávám propůjčil hlas, jako ve filmech "Shrek the Third" (Shrek Třetí) a "Yogi Bear" (Méďa Béďa).  Od roku 2012 si zahrál ve filmech "Trouble with the Curve" (Zpátky ve hře), "Runner, Runner" (Hra na hraně) a "Inside Llewyn Davis".

Osobní život.

V letech 1999 až 2002 měl vztah s popovou zpěvačkou Britney Spears. Znali se už od dětských let z televizního pořadu, ve kterém spolu účinkovali například i s Christinou Aguilerou. Po tvrdém rozchodu (nejspíše nevěra ze strany Britney) napsal píseň Cry Me a River celkem provokujícím klipem vůči Britney. Poté měl čtyři roky trvající vztah s herečkou Cameron Diaz, pár se ale v prosinci 2006 rozešel. Jeho novou partnerkou se stala herečka Jessica Biel, se kterou se 19. října 2012 v jižní Itálii oženil.  Také se čile věnuje charitě, a to již od dob v 'N Sync. Od roku 2001 spravuje nadaci Justin Timberlake Foundation, která původně podporovala hudební výchovu na školách, ale dnes má širší záběr. Roku 2007 věnoval sto tisíc amerických dolarů organizaci Wildlife Warriors, kterou vede Steve Irwin. Stejnou sumu věnoval roku 2008 Memphiskému Rock 'n' Soul muzeu, a také nadaci Memphis Music Foundation.  Roku 2007 asociace PGA Tour oznámila, že je Timberlake profesionálním golfistou s handicapem 6. Poprvé hrál roku 2008 na turnaji v Las Vegas. Ukázalo se, že šlo o charitativní akci a turnaj dostal nové jméno Justin Timberlake Shriners Hospitals for Children Open. Turnaj vynesl devět milionů dolarů.

Justin Randall Timberlake (*31. ledna 1981 Memphis, Tennessee, USA) je americký zpěvák a herec, devítinásobný držitel prestižní Ceny Grammy a čtyřnásobný držitel Emmy Awards.

Justin Randall Timberlake (born January 31, 1981), occasionally known by his initials JT, is an American singer, songwriter, actor, and record producer. Raised in Tennessee, he appeared on the television shows "Star Search" and "The All-New Mickey Mouse Club" as a child. In the late 1990s, Timberlake rose to prominence as one of the two lead vocalists and youngest member of NSYNC, which eventually became one of the best-selling boy bands of all time. Timberlake won two Grammy Awards for his R&B-focused debut solo album "Justified" (2002) and its single "Cry Me a River". Another single from the album, "Rock Your Body", was also successful.


Plnivo.

Plnivo tvoří přibližně 80 % celkového objemu. Používají se přírodní nebo umělé materiály různé zrnitosti. Mezi plnivem a matricí nesmí docházet k žádné chemické reakci. Jako plnivo se používají převážně minerální materiály – žula, křemenec, basalt, živec, čedič, které svými vlastnostmi ovlivňují výsledné materiálové charakteristiky kompozitu. Jako příměsi plniva lze použít moučky (filery)- kameniva, drobné částice kovů a skel, v množství, které nepříznivě neovlivní vlastnosti betonu.  K vytvoření odlitku s dobrými technickými parametry je třeba kompaktní struktura s co možná nejhrubšími zrny. Vzniklé dutiny jsou vyplněny jemnějšími částicemi a pojivem. Maximální velikost zrn plniva je ovlivněna rozměrem a tvarem odlitku.

Matrice.

Matrice bývá dvou komponentní a skládá se z pryskyřice a tvrdidla. Nejčastěji používaná pryskyřice je epoxid. Epoxidová pryskyřice se oproti metacrylátové a nenasycené polyesterové pryskyřici vyznačuje menším objemovým smrštěním a delší dobou zpracovatelnosti. Materiály s těmito pryskyřičnými matricemi nejsou vhodné do provozů s teplotou vyšší než cca 80 °C.

Využití.

První pokusy o využití minerálního kompozitu ve strojírenství se datují od 70. let 20. století. Jako u většiny nových materiálů, i zde panovala počáteční nedůvěra a to i přes nesporné výhody jak technické, tak ekonomické. Vynikající schopnost tlumení, teplotní stabilita, široká konstrukční variabilita a v neposlední řadě snížení nákladů, jsou základní důvody pro stále větší oblibu tohoto materiálu.  Široká paleta výrobků zahrnuje díly o hmotnosti několika kilogramů až několika tun. V současné době jsou z minerálního kompozitu vyráběny převážně podstavce pro obráběcí a měřící stroje, které se využívají ve strojírenském, elektrotechnickém, potravinářském a chemickém průmyslu.

Minerální kompozit je druh polymerbetonu, který se skládá z vytvrditelné organické matrice a anorganického plniva. Zhotovování výrobků z tohoto materiálu se provádí odléváním do rozebiratelných forem, které jsou z důvodů lepší zabíhatelnosti a vyššího zhutnění směsi umístěny na vibračních stolech. Během vytvrzování probíhá exotermická reakce, při níž dochází k ohřevu odlitku maximálně na teplotu 55 °C. Odlévání probíhá za pokojové teploty. Minerální kompozit je označován v zahraniční literatuře jako Mineralguss, Reaktionsharzbeton, mineral casting, či polymer concrete.

Epoxy granite, also known as synthetic granite, is a mixture of epoxy and granite commonly used as an alternative material for machine tool bases. Epoxy granite is used instead of cast iron and steel for better vibration damping, longer tool life, and lower assembly cost.


Životopisná data.

Narodil se muži z Efrajimova kmene, který se jmenoval Nun, a to někdy mezi 18. a 13. stoletím před naším letopočtem. Jeho původní jméno bylo Hóšea (hebrejsky הוֹשֵׁעַ, "„Spasení“"), ale jeho učitel Mojžíš ho přejmenoval na Jozue. Byl nejen Mojžíšovým žákem, ale i pomocníkem, který svého mistra ve všem následoval a všude doprovázel – u hory Sinaj, na níž předal Hospodin Mojžíši kamenné desky s desaterem, byl u svého mistra nejblíže ze všech. Na Mojžíšův rozkaz vedl také izraelské bojovníky do bitvy proti Amálekovi a dovedl ji do vítězného konce. Když byl později mezi dvanácti zvědy, coby zástupce kmene Efrajim, vyslán do Kanaánu, aby společně prozkoumali zemi, prokázal velkou odvahu a hlavně víru v Hospodinovu pomoc.  Mojžíš ještě před svou smrtí v Moábské poušti dostal od Hospodina příkaz, aby svým nástupcem jmenoval Jozua, který dovede Hospodinův lid do Země zaslíbené. Po Mojžíšově smrti Hospodin řekl Jozuovi: "„Mojžíš, můj služebník, zemřel. Nyní tedy vstaň a přejdi s veškerým tímto lidem přes Jordán do země, kterou dávám Izraelcům.“" Podobně jako převedl Mojžíš za pomoci Hospodina izraelský lid suchou nohou přes Rákosové moře, převedl Jozue izraelský lid suchou nohou přes řeku Jordán.  Později uposlechl Hospodina a zázrakem bez boje dobyl město Jericho, jehož obyvatele, až na Rachab a její rodinu, zcela vyhladil. Svedl i mnoho bitev a dobyl další města, například město Aj. Pomohl ubránit Gibeonity, když na ně zaútočila vojska pěti králů. Bojoval statečně mezi svými válečníky a osobně velel útokům. S poraženými nepřáteli jednal tvrdě, jak bylo v jeho době obvyklé a jak to vyžadoval Bůh Izraelitů. Zajatým králům nechal šlapal na šíji a pak je dal "„pobít a usmrtit a pověsit“". Ty, kdo se odmítli vzdát a podvolit dodržování Noachidským přikázáním, nemilosrdně masakroval – dokonce i jejich ženy, děti a někdy i domácí zvířata. Například při dobytí Jericha Izraelité pod vedením Jozua vyhubili ostřím meče jako klaté, až na jednu výjimku, všechno, co bylo ve městě: "„muže i ženy, mladíky i starce, též skot a brav i osly.“" Z kanaánských obyvatel ušetřil pouze obyvatele města Gibeon, kteří s ním uzavřeli mírovou smlouvu pod záminkou, že jsou z daleka. I Když Jozue tuto lest odhalil, smlouvu neporušil. Gibeonští sice upadli do postavení otroků, ale když bylo město Gibeon napadeno nájezdníky, Jozue jej pomohl ochránit. Právě v bitvě u Gibeonu došlo k jednomu ze slavných biblických zázraků, kdy na Jozuovu přímluvu Hospodin zastavil západ Slunce a prodloužil tak den. Tato zmínka v knize Jozue byla ve středověku i později používána církví pro podporu geocentrismu. Citovali ji přitom jak katoličtí inkvizitoři, tak například Martin Luther, když kritizoval Mikuláše Koperníka a jeho astronomickou teorii.  S pomocí brilantní strategie, neústupné zásadovosti a Božího požehnání Jozue postupně porazil a usmrtil třicet jedna králů a obsadil celou zemi Kanaán. Potom společně s knězem Eleazarem rozdělil zemi losem na dědičné podíly podle izraelských kmenů s výjimkou kmene Lévi. Před svou smrtí svolal starší a představitele národa, aby od nich přijal přísahu, že budou věrně sloužit Hospodinu, svému Bohu. Jozue zemřel ve stáří 110 let a byl pohřben ve městě Timnat-serachu v Efrajimském pohoří. Jozue je považován za prvního tzv. starozákonního soudce. Podle Davida Ganse soudil Jozue syny Izraele "„28 let, totiž od roku 2488, ihned po smrti Mojžíše, do roku 2516“", počítáno od stvoření světa, což odpovídá létům 1274–1245 před naším letopočtem. Po jeho smrti začal soudit syny Izraele soudce Otníel.

Jozue ( יְהוֹשֻׁעַ בִּן־נוּן, "Jehošua bin Nun") byl nástupcem Mojžíše a vůdcem, který přivedl syny Izraele do Země zaslíbené. Jeho příběh je popisován v knihách Exodus, Numeri a zvláště v knize Jozue. Jméno Jozue je stejného původu jako jméno Ježíš a znamená v překladu "„Hospodin je vysvobození“", "„Hospodin je spása“" či "„Hospodin je pomoc“".

Joshua () or Jehoshua ( "Yəhôšuaʿ") is the central figure in the Hebrew Bible's Book of Joshua. According to the books of Exodus, Numbers and Joshua, he was Moses' assistant and became the leader of the Israelite tribes after the death of Moses. His name was Hoshea () the son of Nun, of the tribe of Ephraim, but Moses called him Joshua (), the name by which he is commonly known. According to the Bible he was born in Egypt prior to the Exodus.


Historie.

Přesné datum založení obce není známo, první písemná zmínka však pochází z roku 1469, kdy poprvé vystupuje jméno Habendorf. Prvními obyvateli byli nejspíše Němci z Lužice a Slezska. Kvůli pomalému rozvoji obce se další zmínka vyskytuje až v souvislosti s protireformací, kdy nový majitel frýdlantského a libereckého panství Albrecht z Valdštejna začal prosazovat náboženský mandát císaře Ferdinanda v jinak protestantském kraji.  Roku 1599 nechala svobodná paní Kateřina z Redernu postavit v obci nový kostel („dům Páně“), který zřejmě zaujal místo staré dřevěné modlitebny. Roku 1901 se stává farním a v roce 1878 byl hřbitov kolem něj přesunut do nedalekých polí.  Obec zaznamenala rychlý rozvoj v 2. polovině 18. století, kdy byl na východ od původní obce založen Nový Habendorf. Velký význam pro růst obce měl textilní průmysl. V obci se vystřídalo několik průmyslníků, např. Johann Georg Berger, Karl Zimmermann, Heinrich Karrer nebo Ferdinand Zedlitz. Po skončení 2. světové války zastihl početnou část sudetoněmeckých obyvatel odsun, a tak zůstala obec v roce 1946 prakticky prázdná až do nastěhování nových českých obyvatel, jejichž potomci žijí v obci dodnes.  V letech 1976–1990 bývala Stráž součástí Liberce a nesla název Liberec XXVI-Stráž nad Nisou, Svárov byl pak Liberec XXVII-Svárov. Od 1. září 1990 je samostatnou obcí.

Doprava.

Obcí prochází železniční trať 089 z Liberce přes německou Žitavu do Rybniště a také trať 037 z Liberce přes Frýdlant do polského Zawidówa. Na této trati leží železniční zastávka "Stráž nad Nisou".  Do obce zajíždějí i autobusové linky liberecké městské hromadné dopravy a příměstské autobusové linky z Liberce do Chrastavy. Obcí prochází silnice I/13.

Obec Stráž nad Nisou (do roku 1947 "Starý Habendorf", ), zahrnující vesnice Stráž nad Nisou a Svárov, leží na soutoku Lužické Nisy a Černé Nisy. Je obklopena městskými čtvrtěmi Liberce (na severu Krásnou Studánkou, na jihu Ostašovem a Růžodolem, na východě Starými Pavlovicemi a Radčicemi a na západě Machnínem), tvoří tedy enklávu v území města Liberce. Žije zde obyvatel.

Stráž nad Nisou (until 1947 Starý Habendorf () is a village and municipality ("obec") in Liberec District in the Liberec Region of the Czech Republic.


Geografie.

Athos je nejvýchodnější ze tří poloostrůvků – jakoby prstů, které vybíhají do Egejského moře z poloostrova Chalkidiki. Athoský poloostrov má 50 km na délku, jeho šířka se pohybuje mezi 8 a 12 km a jeho plocha je 350 km2. Na jihu poloostrova se od moře zdvihá hora Athos do výše 2033 m (údaje o výšce hory se různí, na různých mapách jsou k vidění nejméně tři různé údaje. Zde je uvedeno číslo nejčastěji publikované v pravoslavných průvodcích).  Na Athosu se nachází pravoslavná „mnišská republika“. Na Athos nemají podle dávné tradice (sahající až k začátkům mnišství na tomto místě) přístup ženy. Jméno Athos je prastaré, v řecké mytologii šlo o jednoho z Gigantů. Zabil jej bůh Poseidón tím, že jej zavalil velkou horou, která získala Gigantovo jméno.  Trvale na Athosu přebývají jenom pravoslavní mniši (a několik osob správního personálu). V současnosti zde žije asi 2000 mnichů (přesné číslo bude větší, ale není přesně známo).  Politicky spadá pod svrchovanost řeckého státu. Z hlediska církevní jurisdikce spadá Svatá Hora přímo pod konstantinopolského patriarchu.  Pro pravoslavné křesťany má Athos jedinečný význam jako jedno z duchovních center pravoslaví. Na Svaté Hoře je přes tisíciletí nepřetržitě pěstována pravoslavná duchovní tradice. Zvláště je Athos spojen s tzv. hésychasmem, což je teologické pojmenování nejhlubší mystické duchovní modlitební praxe. Je zde pěstována i specifická podoba pravoslavné východní liturgické praxe (tzv. svatohorský typikon). Svatá Hora je pro pravoslavné křesťany místem, kde mohou zažít hlubokou duchovnost, kde se každodenně prý dějí zázraky (kvůli nimž sem přicházejí mnozí poutníci s prosbou o uzdravení, otěhotnění manželky, nápravy dítěte atd.), kde jsou divotvorné ikony a nesčíslné množství ostatků svatých a hlavně – žijící svatí – "duchonosní starci".  Z hlediska nepravoslavných návštěvníků je Athos místem podivuhodné starobylé byzantské architektury, kde se dochovalo veliké množství archeologických památek na dávnou Byzanc, památek z oblasti výtvarného umění (ikony), ostatkáře, kalichy apod. i z oblasti písemnictví (v knihovnách jsou střeženy vzácné rukopisy, iluminace apod.). To vše je soustředěno na poměrně malé ploše.  Právem je možné považovat Svatou Horu za duchovně-kulturní klenot světa, neboť ve starobylých monastýrech a poustevnách jsou přechovávány památky nevyčíslitelné hodnoty. Jedná se o práce ikonopisců, řezbářů, kaligrafů a dalších umělců práce s kovem, látkami apod.  Oba typy návštěvníků se mohou při návštěvě Athosu dotknout dávné žijící Byzance – její duchovní i umělecké sféry. A oba typy při návštěvě Athosu jistě ocení jeho výjimečně krásnou přírodu.

Historie.

Základní přehled.

Podle církevního podání se Bohorodička po Nanebevstoupení Páně, poté co chtěla navštívit sv. Lazara, který byl biskupem na ostrově Kypru, plavila lodí po moři a byla nepříznivým větrem zanesena k poloostrovu Athos, kde vystoupila z lodi, poloostrov na věčné časy požehnala a spolu s ním i jeho obyvatelům. (O hodnověrnosti tohoto podání se vedou spory.)  Již císař Theodosios Veliký (379–395) dal prý vystavět na Athosu chrám Bohorodice (Vatoped) jako díky za zázračnou záchranu svého syna Arkadia, který se poblíž po pádu z lodě málem utopil, ale byl posléze nalezen živý, ležící právě na athoském pobřeží.  Traduje se pověst o návštěvě císařovny Placidie, dcery Theodosia Velikého (první čtvrtina 5. století), která když chtěla vstoupit na Athosu do chrámu (Vatoped), aby se tam pomodlila, ozval se jí hlas varující: „Stůj, nechoď dále, abys neutrpěla.“ Podle jiných to znělo: „Stůj, nechoď dále, zde není místo pro dvě císařovny.“ U chrámových dveří, kde se to stalo, byl vymalován obraz Matky Boží. Tato pověst je základem známého zákona zakazujícího ženám vstup na Svatou Horu.  První poustevny v pohoří vznikly už v 5. st. Již císařovna Pulcherie (421–452) prý za svého panovaní dala podnět k vystavění prvního kláštera na athoském poloostrově. V té době se mnišství na Athosu již upevnilo.  Nejstarší dochovaný monastýr – Megisti Lávra – byl založen v r. 963 sv. Athanásiem za podpory císaře Nikefora Foky.  Z prvních obyvatel je znám pouze poustevník sv. Petr, který přišel na Athos v r. 683 a žil v jedné jeskyni na jižním úpatí hory, kde strávil 53 let.  V roce 885 byl Athos prohlášen byzantským císařem Basilem I. za sídlo mnichů a poustevníků. Jejich způsob života se začal měnit od roku 963, kdy svatý Athanasios Athoský založil s podporou svého přítele, císaře Nikefora, první monastýr (klášter) Megistis Lavras (Velká Lávra).  Roku 972 podepsal byzantský císař Jan I. Tzimiskes na pergamenu ústavu Svaté hory, zajišťující zachovávání různých podob asketického života.  V 11. století už stála většina z dvaceti velkých monastýrů, stejně jako množství kelií (cel) a pousteven. Výnosem z roku 1045 byzantský císař Konstantin IX. Monomachos vydal pro Svatou Horu zvláštní ústavu (mj. v ní zakázal na Athos přístup osobám a živočichům ženského pohlaví).  Chmurnou kapitolou athoských dějin je vpád křižáků (včetně římského duchovenstva) na Athos v roku 1204 při IV. křížové výpravě. Papež Inocenc III. připojil celý athoský poloostrov ke svým osobním pozemkům. Poslal tam svého zplnomocněnce s příkazem, aby všechny násilím obrátil na římsko-katolickou víru. Nastal krutý teror. Svatou Horu osvobodil bulharský car Jan Asěn II.  V říjnu 1267 se však objevili na Athosu římští katolíci znovu a s nimi byzantinci apostaté (tj. odpadlíci od pravoslaví, kteří přijali unii s papežem) a začalo nové pronásledování. Monastýry Zograf, Iveron a Vatoped zachovaly věrnost pravoslaví. Zografští mniši byli upáleni, vatopedští pověšeni a iverští hozeni do moře. Ruský a srbský monastýr byly vypáleny. Na Západ bylo vyvezeno 400 povozů s athoskými posvátnými předměty a literárními památkami. Roku 1313 byl Athos od latiníků osvobozen. Unie na Athosu, obrázky  Byzantská říše monastýry (kláštery) významným způsobem podporovala. V důsledku toho se Athos ve 14. století stává významným kulturním a náboženským centrem. V té době je založen i poslední z dvacítky velkých klášterů. Avšak v polovině tohoto století začínají Athos sužovat útoky tureckých pirátů (kvůli nim mají některé monastýry na pobřeží podobu nedobytných pevností), po dobytí Byzantské říše se situace ještě zhoršila.  Monastýry od té doby přežívají pouze díky sponzorství křesťanských panovníků z podunajských zemí. Napjatá finanční situace je důvodem k zavedení „idiorhytmického“ života ve většině monastýrů: každý mnich může vlastnit majetek, sám se stará o své živobytí, sám žije. Takové monastýry nemají igumena (opata).  Roku 1783 byla Athosu udělena nová ústava a roku 1794 je založena Athoská škola, v budoucích letech centrum vzdělanosti. Přes vysoké daně se kláštery rozrůstají, přicházejí noví mniši a Athos zažívá svůj zlatý věk, který však končí s protitureckým povstáním na Chalkidiki během řecké revoluce. Mniši i laici jsou zmasakrováni, na monastýry jsou uvaleny výrazně vyšší daně. Athos je obsazen tureckými vojáky; mniši, kteří zůstali, jsou šikanováni a musejí rabujícím vojákům sloužit. Situace se mění až po roce 1826, kdy se vracejí mniši, kteří uprchli před Turky.  Na konci 19. století začíná na Athos proudit velké množství ruských mnichů. Ruští carové až do bolševické revoluce (1917) mnišství na Svaté Hoře štědře podporovali.  5. listopadu 1912 je v malém přístavu Dafni vztyčena řecká vlajka a od roku 1924 uznává Řecko právní svrchovanost athoského území – roku 1926 (v době masakru řeckého obyvatelstva v Turecku) byl Athos připojen k řeckému státu a Řeckem chráněn jako autonomní mnišská republika pod řeckou svrchovaností.  Ve dvacátém století prochází mnišský život prudkými změnami – nejprve velkým úbytkem mnichů, ale od roku 1972 opět počet mnichů v monastýrech narůstá. (Většina nových mnichů na Athosu jsou dnes mladí vzdělaní lidé – často s univerzitními diplomy).

Seznam panovníků, kteří se vyznamenali v dějinách Svaté Hory.

Císaři byzantští:  Panovnící bulharští:  Srbští panovníci vydali slovanské listiny, zachovávané v monastýrech Chilandar a Russikon. Za všechny:  Gramoty (listiny) carů ruských začínají od 16. století. Obsahují povolení udělovaná Athonitům přicházet na Rus za účelem konání sbírek.

Kláštery.

Na poloostrově Svatá Hora je 20 pravoslavných monastýrů (klášterů) a mnoho skitů, kaliv, kelijí, pousteven apod. (Skit, kaliva, kelije jsou různé menší mnišské příbytky; skit malý monastýr, kaliva a kelije bývají příbytky pro jednoho či několik mnichů s domovní kaplí či malým chrámem). Většina monastýrů přináleží Řekům, dále je zde po jednom monastýru bulharském, ruském, srbském a rumunském. Žijí v nich mniši z celého světa, někteří také bydlí mimo monastýry, osaměle, na svazích pohoří či v menších poustevnách.  Níže jsou "monastýry dle tradičního pořadí cti", jak je zachováváno dodnes při každé příležitosti, kdy se sejdou zástupci monastýrů: poradách, společném stolování, při bohoslužbě apod.

Poutníci, turisté.

Přístup na Svatou Horu je pouze po moři (ačkoliv je to poloostrov, není propojen silnicí s pevninou). Loď vyjíždí každý den z vesničky Ouranopolis, kde je nutné vyzvednout diamonitirion (půl roku předem je však třeba žádat o rezervaci a ještě ji 14 dní před vyzvednutím povolení potvrdit). Hlavním přístavištěm pro poutníky na Athos je Dafni. Návštěva správního centra v Karyés v dnešní době již není nutná (září 2013), volný pohyb po Athosu je možný, nicméně ve většině klášterů bývá dlouhodobě plno.  Poutníci musejí mít ke vstupu na Athos zvláštní povolení (diamonitirion). Tím je omezen přístup turistů. Každý si však může v patřičných lhůtách (ještě před vlastní cestou do Řecka) toto povolení opatřit a pak může tři dny na Athosu strávit. Ubytování a stravu bude mít zadarmo v monastýrech, které si sám vybere. Každý den je vydáváno 100 povolení pro ortodoxní věřící a deset povolení pro neortodoxní. O diamonitirion je možné/nutné zažádat před návštěvou, jeho fyzickou podobu obdržíte až v den vlastní návštěvy (správní kancelář v Ouranopoli).

Athos (v pravoslaví většinou „Svatá Hora“ – z řeckého Agion Óros) je jeden ze tří poloostrovů na severořeckém Chalkidiki. Nachází se zde mnišský stát, tvořený dvaceti mužskými kláštery (v pravoslaví se říká monastýry). Legendy praví, že horu Athos navštívila Panna Marie, prohlásila ji za svatou a zakázala na ni vstoupit ženám i živočichům samičího pohlaví (je to jediný poloostrov v Řecku, kam nemají ženy přístup). Tato tradice se udržuje více než 1000 let. Zákaz, který v roce 1045 posvětil byzantský císař Konstantinos Monomachos, je i dnes v mnišském státu úzkostlivě dodržován. Tuto tradici porušily v roce 2008 čtyři mladé ženy z Moldávie, které byly ještě s jedním mužem vysazeny na poloostrově a ponechány svému osudu převaděči, kteří je měli přes Turecko na člunech dopravit do Řecka. Trest za porušení odvěkého zákazu vstupu na horu je dvouleté vězení, avšak vzhledem k dané situaci a omluvě uprchlic jim byl trest odpuštěn.

Mount Athos (;, ) is a mountain and peninsula in northeastern Greece and an important centre of Eastern Orthodox monasticism. It is governed as an autonomous polity within the Greek Republic. Mount Athos is home to 20 monasteries under the direct jurisdiction of the Ecumenical Patriarch of Constantinople.


Typy a tvary orbitalů.

Typy orbitalů jsou dány hlavním a vedlejším kvantovým číslem daného elektronového stavu. Tvarovou formu daného typu určuje také magnetické kvantové číslo.  Typ orbitalu se pro "l" = 0 značí s, pro "l" = 1 p, pro "l" = 2 d, pro "l" = 3 f (značení ze spektroskopických anglických pojmů "sharp", "principal", "diffuse", "fundamental") a pro vyšší "l" (= 4, 5,...) se značí g, h,...(atd. dle abecedy). Nedílnou součástí typu orbitalu je hlavní kvantové číslo "n" příslušné energiové slupky atomového obalu (píše se před písmennou značkou typu).  Hlavní kvantové číslo má vliv především na velikost orbitalu. Čím je kvantové číslo "n" větší, tím větší je jeho energie a tím větší je také oblast pravděpodobného výskytu elektronu od jádra. Hlavní kvantové číslo nemá vliv na směrové rozložení pravděpodobnosti výskytu elektronu, projevuje se však v radiálním směru (tj. podle poloměru od středu atomového obalu, tedy od jádra): Pro vyšší "n" se v radiálním průběhu objevují body, ve kterých vlnová funkce přechází mezi zápornými a kladnými hodnotami, v okolí těchto bodů pravděpodobnost výskytu elektronu klesá a v bodě přechodu je nulová. Takové body nulové pravděpodobnosti výskytu leží na tzv. "nodálních plochách", kterých je ("n" − 1).  Vliv hlavního kvantového čísla na velikost ukazují následující obrázky (orbitaly "n"s pro "n" = 1 až 7, v řezu, odlišná barva značí odlišné znaménko vlnové funkce):  Vliv hlavního kvantového čísla na tvar (přibývání nodálních ploch) na orbitalu složitějšího tvaru (p pro "n" = 2 až 6; rozdílné měřítko, aby obrázky byly stejně veliké):  Tvar orbitalu je určen hlavně vedlejším a magnetickým kvantovým číslem ("l" a "m"):  Orbital s ("l" = 0) je kulově symetrický. Magnetické číslo může být jedině "m" = 0, a proto není degenerovaný (degenerovaný = více možností prostorové orientace při stejné energii).  Tvar orbitalu s ("n" = 1):  Orbital p ("l" = 1) má tvar dvou rotačně symetrických laloků, vzájemně středově symetricky vybíhajících od středu atomu do směru vybrané souřadné osy (v každém laloku má vlnová funkce jiné znaménko). Magnetické číslo může nabývat hodnot "m" = −1,0,1, orbital je tedy 3× degenerovaný. Prostorové formy se dle příslušných sférických harmonických funkcí označují p, p, p v souladu se souřadnou osou, podle které je orbital souměrný; orbital p odpovídá "m" = 0, zbylé dva jsou lineární kombinací stavů s "m" = −1,+1.  Tvary orbitalu p (p, p, p; "n" = 2):  Orbital d ("l" = 2) má tvar složitější, členěný do více laloků, se vzájemně tvarově odlišnými formami. Orbital je 5× degenerovaný, magnetické číslo "m" = −2,−1,0,1,2. Prostorové formy se označují d, d, d, d, d.  Tvary orbitalu d (d, d, d, d, d; "n" = 3):  Orbital f ("l" = 3) je 7× degenerovaný, magnetické číslo "m" = −3,−2,−1,0,1,2,3. Prostorové formy se označují f, f, f, f, f, f, f.  Tvary orbitalu f (f, f, f, f, f, f, f; "n" = 4):  Orbital g ("l" = 4) je 9× degenerovaný, magnetické číslo "m" = −4,−3,−2,−1,0,1,2,3,4; podobně pro vyšší "l". Obecně platí, že orbitaly jsou (2"l"+1)-krát degenerované.  Zaplněnost orbitalů elektrony se označuje podle obecného vzorce  Každý elektronový stav (daný vedle kvantových čísel "n", "l" a "m" ještě spinovým kvantovým číslem "s") může být v souladu s Pauliho vylučovacím principem obsazen pouze jedním elektronem; každý typ orbitalu proto může být obsazen počtem elektronů, daným dvojnásobkem (2 elektrony lišící se svým spinem) jeho degenerace.  Např. jediný plně obsazený orbital atomu helia v základním stavu se označuje 1s2 – obsahuje 2 elektrony na nejnižší energiové úrovni ("n" = 1) a jejich moment hybnosti je "l" = 0.  Zaplnění orbitalů elektrony určuje pro jednotlivé atomy v základním stavu výstavbový princip, vyplývající z minimalizace potenciální energie elektronového obalu.

Atomový orbital (též pouze atomový orbit) je funkce popisující prostorové rozložení možného výskytu elektronu daného kvantového stavu v elektronovém obalu atomu.

In atomic theory and quantum mechanics, an atomic orbital is a mathematical function that describes the wave-like behavior of either one electron or a pair of electrons in an atom. This function can be used to calculate the probability of finding any electron of an atom in any specific region around the atom's nucleus. The term "atomic orbital" may also refer to the physical region or space where the electron can be calculated to be present, as predicted by the particular mathematical form of the orbital.


Otevřenost.

Podle velikosti úhlu, který svírá dolní čelist s horní, můžeme v různých jazycích rozeznat 2–4 stupně (výjimečně až 5 stupňů) otevřenosti:  Otevřenost souvisí s vertikální polohou jazyka, otevřené samohlásky se proto též nazývají nízké, zavřené jsou vysoké.  Pojem otevřenost/zavřenost je v případě samohlásek relativní. I v případě zavřených samohlásek je ústní dutina více otevřená než u souhlásek, které se vyznačují větší či menší mírou zavřenosti, která představuje odpor proudění vzduchu, dostatečný pro tvorbu šumu.

Horizontální poloha jazyka.

Poloha jazyka se rovněž mění podle předo-zadní osy. Podle toho dělíme samohlásky na přední, střední a zadní.

Typy samohláskových systémů.

Polohu jazyka (horizontální i vertikální) při artikulaci samohlásek můžeme schematicky zakreslit do čtyřúhelníku (viz obrázek). Podle toho dělíme systémy samohlásek v jednotlivých jazycích na čtyřúhelníkové, trojúhelníkové a (málo frekventované) lineální. Český systém je kupříkladu třístupňový trojúhelníkový.

Zaokrouhlenost a napjatost rtů.

Zaokrouhlenost (protruze) nebo napjatost (komprese) rtů velmi výrazně ovlivňuje kvalitu samohlásek.  V mnoha jazycích (čeština a ostatní slovanské jazyky, angličtina) souvisí zaokrouhlenost s polohou jazyka. Zatímco přední a otevřené samohlásky jsou nezaokrouhlené, zadní jsou vždy zaokrouhlené. U předních samohlásek bývají obvykle rty napjaté.  V jiných jazycích (němčina, švédština) je (ne)zaokrouhlenost důležitým fonologickým rozlišovacím rysem u předních samohlásek.  Nezaokrouhlené zadní samohlásky se vyskytují méně často (např. v japonštině). Z fyziologických důvodů je zaokrouhlenost málo obvyklá též u otevřených hlásek.

Délka.

Délkou samohlásek rozumíme jejich trvání. Prodloužené trvání hlásky se v IPA vyznačuje dvojtečkou za příslušným symbolem. Je možno rozlišit více stupňů trvání hlásek:  Trvání samohlásek může být ovlivněno kontextem, typem slabiky, přízvukem, prozódií a dalšími faktory.  Délka samohlásek hraje v různých jazycích různou fonologickou roli. V některých jazycích (španělština, polština) jsou rozdíly v trvání málo významné a jejich prodloužení (protažení) nemění význam slova.  V ruštině se přízvučné samohlásky vyslovují dlouze, nepřízvučné krátce. Ve švédštině délka souvisí s přízvukem i typem slabiky. Dlouhá může být pouze samohláska v přízvučné slabice, není-li následována dlouhou souhláskou, např. illa (špatný) - ila (spěchat). Přízvučná slabika je vždy dlouhá, délka samohlásky a následující souhlásky (v kodě slabiky) se vzájemně kompenzují.  V češtině je délka samohlásek rozlišovacím fonologickým rysem (viz např. pata - pátá). Dlouhé samohlásky trvají zhruba dvakrát déle než krátké. Délka není závislá na přízvuku ani typu slabiky. Dlouhé samohlásky jsou považovány za samostatné fonémy.  Obvykle vystačíme s dvojstupňovým rozlišením délky: krátká - dlouhá. Jen v některých jazycích se rozlišují 3 stupně, např. v estonštině: sada (sto), saada (pošli), saada (dostat).  Jazyky, kde je délka samohlásek rozlišovacím fonologickým rysem, obvykle délku vyznačují i v písmu, např. čeština, slovenština a maďarština čárkou, finština a estonština zdvojením.

Znělost.

Ve většině jazyků jsou samohlásky pouze znělé, tj. hlasivky se aktivně podílejí na jejich artikulaci. Neznělá výslovnost samohlásek je spíše náhodná vlivem okolí (např. "i" ve slově "architektura"), což není považováno za samostatný foném. Neznělé samohlásky se vyskytují jen v některých jazycích (např. v japonštině).

Nazalizace.

V některých jazycích se mohou vyskytovat samohlásky, při jejichž artikulaci je otevřena cesta vzduchu nosní dutinou (ústní dutina je též volná).  Například ve francouzštině je nazalizace rozlišovacím fonologickým rysem:

Rotacizace.

Rotacizace je zabarvení samohlásky do r, které vzniká pohybem jazyka vzhůru během artikulace. Vyskytuje se například v americké angličtině: third (třetí).

Dvojhlásky, trojhlásky.

Dvojhláska (diftong) je plynulé spojení dvou vokalických pozic do jednoho slabičného jádra.  Dvojhlásky jsou obvykle tvořeny jedním vokálem (samohláskou) a jedním polovokálem (polosamohláskou – vyznačuje se nižší mírou sonority než samohláska), přičemž polovokál může být buď na první (např. slovenské /ô/ ), nebo na druhé pozici (např. české /ou/ ). Z tohoto hlediska se dvojhlásky dělí na:  Často se liší názory lingvistů na to, zda považovat dvojhlásky za jednotné fonémy s dvojím artikulačním cílem, nebo je chápat jako spojení dvou fonémů. Hodnocení je obvykle závislé na fonologické funkci těchto hlásek v příslušném jazyce. České /ou/ je obvykle považováno za jediný foném, neboť jeho druhá část, neslabičné, se v češtině samostatně nevyskytuje.  V některých jazycích se mohou vyskytovat i trojhlásky (triftongy), kde je spojení polovokál + vokál + polovokál.

Akustika.

Z fyzikálního hlediska jsou samohlásky čisté tóny bez šumů. Jejich základní frekvence F0 je u všech stejná (závislá na individuálních hlasových charakteristikách každého člověka). F0 se vytváří kmitáním hlasivek.  Jednotlivé samohlásky se liší barvou tónů (témbrem), která je dána vlivem spolupodílejících se vedlejších frekvencí – formantů, které vznikají resonancí dutin (ústní, hltanová, nosní). Resonance je ovlivňována změnami tvaru těchto dutin během řeči podle polohy mluvidel (artikulátorů). Podle stoupající frekvence se formanty označují F1, F2 a F3, přičemž F1 a F2 a jejich vzájemný poměr mají pro znění hlásky zásadní význam.  Komplexní vztah mezi formanty F2 a F3 je dán zaokrouhleností. S tím i souvisí fakt, že zadní samohlásky jsou zaokrouhlené častěji než přední.

Samohlásky (vokály) jsou takové hlásky, jejichž charakteristickým rysem je tón, na rozdíl od souhlásek nevzniká při jejich artikulaci šum. Nejdůležitějšími rysy, kterými můžeme samohlásky popsat a které se nejvíce uplatňují při formování jejich tónu, jsou otevřenost, poloha jazyka a zaokrouhlenost či napjatost rtů.

A vowel is a syllabic speech sound pronounced without any stricture in the vocal tract. Vowels are one of the two principal classes of speech sounds, the other being the consonant. Vowels vary in quality, in loudness and also in quantity (length). They are usually voiced, and are closely involved in prosodic variation such as tone, intonation and stress.


Sbírky muzea.

Obsahem sbírek muzea nejsou výhradně jen britské exponáty, ale obsahují i předměty z Francie, USA, Německa, Itálie a Ruska. Jeho rozsáhlé sbírky zahrnují více než 15 000 obrazů, kreseb a soch a více než 30 000 plakátů. Podle informací muzea jsou v jeho sbírkách „předměty od letadel, obrněných bojových vozidel a plavidel až po uniformy, nášivky označující příslušnost k druhu zbraně, osobní výstroj, medaile, dokumenty, knihovna s více než 155 000 svazky; 40 milionů metrů filmu a více než 6 500 hodin videa; více než 6 milionů fotografií a negativů“. Před vchodem do muzea jsou umístěna dvě děla z křižníků Royal Navy.

Historie.

Imperial War Museum původně sídlilo v Crystal Palace na "Sydenham Hill". Bylo založeno roku 1917 pro připomínku padlých v první světové válce (která ještě v době založení muzea probíhala). Poté co byla 30. listopadu 1936 budova muzea zničena požárem, bylo pro ně nalezeno nové místo. Budova, v níž v současnosti sídlí centrála muzea, byla původně psychiatrickou nemocnicí – "Bethlem Royal Hospital". Od roku 1939 muzeum shromažďovalo i předměty vztahující se k druhé světové válce a od roku 1953 byly do sbírek zařazovány exponáty ze všech válečných konfliktů, v nichž se Velká Británie angažovala. Po skončení druhé světové války věnovala muzeu více než 3000 uměleckých děl War Artists' Advisory Committee, Poradní výbor pro válečné umění, což byla britská vládní agentura založená v rámci Ministerstva informací s cílem sestavit komplexní umělecký a dokumentární dokument o dějinách Británie během války.

Pobočky.

Muzeum má ve Velké Británii několik poboček:

Imperial War Museum ( Imperiální válečné muzeum) se nachází v londýnském obvodu Lambeth zaměřené na vojenskou historii. Jeho sbírky obsahují vojenská vozidla, zbraně, knihovnu, fotografický archív a umělecká díla vztahující se k válečným konfliktům 20. století, speciálně těch, kterých se účastnila Velká Británie. Budova na "Lambeth Road" je centrálou několika poboček. Muzeum je částečně subvencováno vládou ale je závislé i na soukromých příspěvcích.

Imperial War Museums (IWM) is a British national museum organisation with branches at five locations in England, three of which are in London. Founded as the Imperial War Museum in 1917, the museum was intended to record the civil and military war effort and sacrifice of Britain and its Empire during the First World War. The museum's remit has since expanded to include all conflicts in which British or Commonwealth forces have been involved since 1914. As of 2012, the museum aims "to provide for, and to encourage, the study and understanding of the history of modern war and 'wartime experience'."


Vývoj.

C6N mělo svůj původ v požadavku námořnictva z roku 1942 na průzkumný letoun s nejvyšší rychlostí 650 km/h a s doletem 4 630 km. Původní návrh firmy Nakadžima, označený N-50, počítal s použitím dvou spřažených motorů (každý o výkonu 1 000 k) umístěných v trupu a pohánějících dvě vrtule na křídlech. Ale poté, co byl k dispozici nový motor Nakadžima Homare o výkonu 2 000 k, se Nakadžima rozhodla pro konvenčnější, jednomotorovou koncepci. Později se ukázalo, že výkon motoru Homare byl nižší než očekávaný, a tak musel být design letounu znovu upravován.  Výsledkem byl letoun s dlouhým a velice štíhlým, válcovitým trupem, jehož průměr jen o velmi málo přesahoval průměr motoru. Posádku tvořili tři letci, kteří seděli za sebou pod dlouhým krytem kabiny. Stejně jako u dřívějšího typu od firmy Nakadžima, torpédového bombardéru B6N Tenzan, bylo směrové kormidlo nakloněno směrem dopředu, aby se letoun lépe vměstnal do stísněných prostor na letadlových lodích. Vysoká přistávací rychlost způsobená malým křídlem byla zmírňována pomocí hydraulických náběžných klapek a Fowlerových klapek.

Služba.

První let Saiun vykonal 15. května 1943 a dosáhl při něm rychlosti 639 km/h. I když byl letoun konstruován pro službu na letadlových lodích, v době, kdy vstoupil do služby (září 1944), jich zbylo Japonsku jen několik, a tak většinou operoval z pozemních základen. Rychlost letounu dobře ilustruje telegram zaslaný po jedné úspěšné misi: "„Žádný Grumman nás nemůže chytit.“" („我に追いつくグラマンなし“).  Celkem bylo vyrobeno 463 kusů.  V době, kdy americké letectvo začalo bombardovat samotné Japonsko, vyvstala potřeba výkonného nočního stíhacího letounu. Nakadžima proto vyráběla noční stíhací verzi C6N1-S, v které třetího člena posádky nahradily dva 20mm kanóny střílející šikmo vzhůru (viz také Schräge Musik).  Saiun byl posledním japonským letadlem sestřeleným za 2. světové války. Stalo se tak 15. srpna 1945.

Nakadžima C6N Saiun (: 中島 C6N 彩雲, "Nakadžima C6N Malovaný mrak"; spojenecké kódové označení: Myrt) byl palubní průzkumný letoun japonského císařského námořního letectva během druhé světové války. Bylo to nejrychlejší japonské palubní letadlo uvedené za války do služby.

The Nakajima C6N Saiun (彩雲, "Iridescent Cloud") was a carrier-based reconnaissance aircraft used by the Imperial Japanese Navy Air Service in World War II. Advanced for its time, it was the fastest carrier-based aircraft put into service by Japan during the war. The Allied reporting name was Myrt.


Vznik a vývoj.

Messerschmitt Bf 110 má obecně velmi smíšené hodnocení. Byl často kritizován pro své selhání během bitvy o Británii, zatímco jeho úspěchy v jiných úlohách byly většinou ignorovány. Navzdory všemu tento stroj, který nesplnil očekávání Luftwaffe, dokázal spolehlivě sloužit Německu během celé druhé světové války, jako doprovodný stíhač dlouhého doletu, stíhací bombardér, průzkumník, stroj pro přímou podporu pozemních vojsk a také jako noční stíhač.  S projektováním stroje začal Willy Messerschmitt na konci roku 1934 v Bayerische Flugzeugwerke v Augsburgu. Stroj "Zerstörer" (ničitel), který požadoval velitel Luftwaffe Hermann Göring měl pronikat hluboko do nepřátelského území, případně doprovázet německé bombardéry. Hmotnost paliva představovala vážný problém a nutila konstruktéra použít 2 motory, protože plánovaný stroj měl dosahovat výkony blížící se lehčí záchytné stíhačce. Zároveň byla požadovaná obratnost pokud měl účinně odrazit nepřátelské stíhačky.  Messerschmitt před zahájením prací na Bf 110 neměl žádné předešlé zkušenosti s dvoumotorového bojovými letadly. Jeho první bojové letadlo, jednomístný Bf 109, byl koncipován rok před zahájením prací na Bf 110. V té době byl nejsilnější německý letadlový motor Junkers Jumo 210A o výkonu 610 koní  Už od začátku bylo jasné, že dvojice těchto motorů by byla neadekvátní z hlediska síly, která měla pohánět relativně velké a těžké letadlo. Ale firma Daimler-Benz v té době už pracovala na vývoji nového 12-válcového, vodou chlazeného invertního motoru DB 600 s předpokládaným výkonem 1000 koní. Právě s těmito motory se počítalo jako s potenciálními pohonnými jednotkami pro prototypy Bf 110.  První prototyp vzlétl 12. května 1936. Klíčovým faktorem konstrukce bylo použití dvou motorů Daimler-Benz DB 600. Následující potíže se zakázkami těchto motorů ke zkouškám výkonnosti znamenaly, že Bf 110 nemohl být testován během španělské občanské války. Místo toho byl testován v roce 1937 na letišti Rechlin. Ukázalo se, že je velmi rychlý, ale ne až tak obratný jak se doufalo. Navzdory některým nedostatkům byl Bf 110 zařazen do služby v roce 1939 jako Bf 110C – poháněn dvěma motory Daimler-Benz DB 601A. Výroba se rozběhla a na konci tohoto roku už operačně létalo 500 ks Bf 110.

Operační nasazení.

Polské tažení.

1. září 1939, kdy nacistické Německo napadlo Polsko, bylo těmito stroji vybaveno 10 perutí. Hermann Göring opakovaně nařídil "Zerstörerwaffe" aby připravila všechny dostupné Bf 110 k operačnímu nasazení. Budoucí eso, velitel NJG 1 Wolfgang Falck si zapsal první sestřely nad Polskem, stejně jako budoucí noční stíhací eso Helmut Lent a Gordon Gollob, příští velitel stíhacího letectva. Falckova jednotka I./ZG 76 dosáhla během tohoto tažení 31 vítězství, z nichž bylo 19 potvrzených. I(Z)./LG 1 rovněž přispěla svou troškou. Doprovázela německé bombardéry během útoků na Varšavu a dosáhla 30 sestřelů hned v první den. Polské stíhačky hlásily v tento den 17 % ztráty. Ty vzrostly na 72 % o dalších 5 dní. JG 2 rovněž dosáhla 28 vzdušných a 50 pozemních vítězství.

Podivná válka.

Většina jednotek chránících západní Německo od vzdušného útoku byla vybavena stíhačkou Messerschmitt Bf 109. Jedna z jednotek Bf 110 si připsala první sestřel spojeneckého letadla, když Bf 110 z jednotky LG 1 zaútočil a sestřelil stíhačku Morane-Saulnier MS.406 Armée de l'Air nad Verdunem. Jen o tři týdny později, 18. prosince 1939, se Bf 110 podílel na prvním německém vítězství nad RAF v druhé světové válce. Bombardovací velitelství RAF poslalo 22 bombardérů Vickers Wellington s cílem zaútočit na německou námořní základnu Wilhelmshaven. Na konci boje Němci zaznamenali 38 sestřelů britských bombardérů. Skutečné ztráty byly 11 Wellingtonů a dalších 6 těžce poškozených. Tato ztráta podnítila velení RAF ke změně z denních bombardovacích misí na noční.

Invaze do Dánska a Norska.

Bf 110 se dočkal značného operačního nasazení během operace Weserübung; dvě jednotky vybavené Bf 110 (1 a 76) měly celkem 64 strojů. 9. dubna 1940 Bf 110 zničil 25 dánských letadel umístěných na letecké základně Værløse. Jednomu dánskému Fokkeru D.XXI se podařilo vzlétnout, ale byl okamžitě sestřelen. Během této kampaně Viktor Mölders, bratr známého Wernera Mölderse, přijal, po přistání na místním letišti, kapitulaci města Aalborg. Oblečený v letecké kombinéze se dal odvést do středu města místním mlékařem, aby našel vhodné ubytování pro posádky Bf 110 jednotky I.ZG 1.  V Norsku Bf 110 pomáhaly zajistit letiště Oslo-Fornebu, doprovázejíce dopravní letadla Junkers Ju 52 naložené parašutisty. Na Němce zaútočily stroje Gloster Gladiator a jednotky na zemi; výsledkem byly dvě sestřelená letadla na obou stranách. Piloti Messerschmittu nevěděli, že mnohé předešlé vlny dopravních letadel se vrátily a letiště nebylo zajištěno. Během vykládání nákladu byly mnohé zničeny. Zbývající Bf 110 ostřelovaly letiště a pomohly pozemním jednotkám v jeho dobytí. Během těchto bojů budoucí eso Helmut Lent se 110 sestřely, zde zaznamenal svůj pátý a šestý sestřel proti norským protivníkům.  V důsledku zkušeností z bojů v Norsku bylo vynaloženo úsilí prodloužit bojový dolet Bf 110. Jejich výsledkem byl Messerschmitt Bf 110D. Bylo vyzkoušeno několik přídavných a podvěsných nádrží, což vyústilo do nejméně čtyř verzí řady "D". Byla také zkoušena obrovská přídavná nádrž, která díky chladnému počasí a omezeným znalostem o vypařování leteckého benzinu nejednou explodovala. To vedlo k nevysvětlitelným ztrátám během hlídek nad Severním mořem. Díky všem popsaným negativním vlastnostem si tuto verzi piloti neoblíbili. Kromě toho bylo ovlivněno i ovládání; Bf 110D byl od samého počátku těžce manévrovatelný a zvýšení hmotnosti to jen zhoršilo.  Jednotky těžkých stíhačů ("Zerstörerwaffe") si při setkáních s převážně britskými bombardéry počínaly dobře. Dne 13. června 1940 byla Squadrona střemhlavých bombardérů Blackburn Skua zachycená při pokusu dosáhnout a vybombardovat německý křižník Scharnhorst. V průběhu několika minut sestřelily Bf 110 osm britských strojů; mezi úspěšnými střelci byl i Herbert Schob, který válku skončil jako jeden z nejúspěšnějších pilotů Bf 110. Celkové ztráty v průběhu této kampaně byly jen něco nad dvacet strojů. Během července provedla RAF několik náletů na Norsko. Dne 9. července 1940 bylo smíšenou silou tvořenou stroji Bf 109 a Bf 110 z jednotek ZG 76 a JG 77 sestřeleno sedm z dvanácti strojů Bristol Blenheim bombardujících Stavanger.

Tažení na západě.

Během tzv. "podivné války" bylo jednotkami Bf 110 sestřeleno několik francouzských letadel. Velitel Hannes Gentzen, velitel jednotky ZG 1, se stal 2. dubna 1940 nejúspěšnějším stíhacím pilotem Luftwaffe, když nad Argonne sestřelil dvě stíhačky Curtiss P-36 Hawk.  Útoku na Nizozemsko se zúčastnilo 145 Messerschmittů Bf 110, pod velením Kurta Bertrama von Döring. Během této kampaně předvedly Bf 110 své schopnosti v roli útočného stroje. 10. května 1940 zničila jednotka ZG 1 šestadvacet nizozemských letadel na zemi na letišti v Haamstede. Mezi 11.- 13. květnem byla většina potvrzených sestřelů nad Belgií dosažená na letadlech Bf 110 z jednotky ZG 26. Ale toto vítězství bylo 15. května zastíněno ztrátou devíti Bf 110 v boji s RAF. V tento den jednotka ZG 2, pod vedením Friedricha Vollbrachta dosáhla 66 sestřelů spojeneckých letadel.  Jednotky Bf 110 se v tomto období také setkaly se švýcarským letectvem. Několik německých strojů útoky narušilo švýcarský vzdušný prostor. Pět Bf 110 bylo sestřeleno švýcarskými Messerschmitty Bf 109.  Při operaci "Paula", což byla ofenzíva zaměřená na zničení zbývajících francouzských leteckých sil ve střední Francii, utrpěla Luftwaffe ztrátu 101 strojů, z toho byly čtyři Bf 110. Do konce kampaně už Bf 110 neutrpěl žádné ztráty.  Tažení na západě, které se uskutečnilo v roce 1940, jasně ukázalo zranitelnost Bf 110 na nepřátelské obloze. Dobře si počínal proti belgickým, nizozemským a francouzským leteckým silám, kdy utrpěl jen malé ztráty, ale byl rychle deklasován vzrůstajícím počtem strojů Hawker Hurricane a Supermarine Spitfire. Během západního tažení byly ztráty 60 strojů Bf 110; což představovalo 32% původní síly "Zerstörerwaffe".

Bitva o Británii.

Bitva o Británii naplno odhalila fatální nedostatky Bf 110 jako denní stíhačky proti jednomotorovým strojům. Byl příliš velký, snadno zpozorovatelný a chyběla mu obratnost Hurricane nebo Spitfiru. Navzdory zadnímu střelci, který na obranu používal kulomet puškové ráže, byla taková obrana proti stíhačkám vybaveným osmi kulomety nedostatečná. Velikost a hmotnost Bf 110 znamenaly, že měl vysoké plošné zatížení, což omezovalo jeho manévrovatelnost. Navzdory vyšší rychlosti oproti tehdejšímu Hurricanům měl malé zrychlení. Navzdory všemu byl v té době jedinečný, protože v roli doprovodné stíhačky těžkých bombardérů ho netrápil omezený dolet, jako tomu bylo u Bf 109. I když byl překonán, tak v roli výškového doprovodu bombardérů byl tvrdým protivníkem, používajíc taktiku střemhlavého útoku na nepřítele pálící dávky z kulometů a kanónů umístěných v přední části trupu a následně rychle opouštíc boj.  Synovec Hermanna Göringa, Hans-Joachim Göring, byl pilotem jednotky III./Zerstörergeschwader 76 a létal na Bf 110. Padl v boji 11. července 1940, kdy byl jeho Bf 110 sestřelen Hurricany z 87. Squadron RAF a jeho letadlo se zřítilo do portlandského přístavu.  Nejhorší den bojů o Británii pro Bf 110 nastal 15. srpna 1940, kdy bylo sestřeleno téměř 30 Bf 110, což bylo ekvivalentem jedné gruppe. Mezi 16. a 23. srpnem bylo ztraceno dalších 23 strojů.  Jako doprovodný stíhač dlouhého doletu zaznamenal Bf 110C těžké ztráty při setkáních s britskými Hawker Hurricane a Supermarine Spitfire. Namísto ochrany bombardérů, které doprovázely, měly formace Bf 110 obvykle plné ruce práce se svou vlastní ochranou. Kvůli této situaci byly na jejich ochranu povolané jednomístné stíhačky Bf 109E. Selhání Bf 110C v roli, pro kterou byl navržen, vedlo k jeho stažení z pobřeží Lamanšského průlivu, ale nevyústilo ke snížení produkce.  Po 18. srpnu nastal značný pokles množství nasazení jednotek Zerstörer. Toto je často porovnáváno se stažením Junkersu Ju 87 z bojů. Ale zatímco Ju 87 musely být staženy, protože prostě na konci léta 1940 nedokázaly přežít nad jižní Anglií, důvod ke stažení Bf 110 byl mnohem prozaičtější. Náhradní stroje nebyly dostupné tak rychle, aby mohly pokrýt ztráty. Na frontě byl nedostatek bojeschopných Bf 110.  Poslední srpnový den se ukázal jako zřídka úspěšný pro Bf 110. ZG 26 sestřelila 13 stíhaček RAF, což bylo dosaženo za cenu ztráty tří Bf 110 a pěti poškozených. Naopak, 4. a 27. září bylo sestřeleno po 15 Bf 110. Na začátku tažení měla Luftwaffe 237 bojeschopných Bf 110 a v průběhu bojů ztratila 223 strojů.  Dne 10. května 1941, v doznívající bitvě o Británii, se odehrála zvláštní příhoda. Rudolf Hess, v nacistické straně postava číslo dvě, na Bf 110 odletěl z Augsburgu, severně od Mnichova, do Skotska s úmyslem vyjednat mír mezi Německem a Spojeným královstvím.

Balkánské tažení.

V dubnu 1941 byly Messerschmittu Bf 110C a E nasazeny při invazi do Jugoslávie a Řecka. Jednotky I. a II./ZG 26 byly zapojeny do bojů. Znovu se setkaly s Bf 109 pilotovanými zahraničními piloty, tentokrát z jugoslávských vzdušných sil. Stejně jako ve Švýcarsku i zde skončily v neprospěch Bf 110. V první den, 6. dubna I./ZG 26 ztratila 5 strojů, zatímco Jugoslávci jen 2 Messerschmitty Bf 109. Jednotka II./ZG 26 sestřelila několik Hawkerů Fury, ale v boji s dvojplošníky ztratila 2 stroje. Nad Řeckem 20. dubna II./ZG 26 sestřelila pět Hurricanů z 33. a 80. Squadron RAF, přičemž sami ztratili 2 stroje.  V tomto souboji zahynul i Marmaduke Pattle, letecké eso s 50 vítězstvími ze 33. squadrony. Toho dne si kromě jiných pilotů připsali sestřely i Staffelkapitän Hauptmann Theodor Rossiwall a Oberleutnant Sophus Baagoe, první zvyšujíc své skóre na 12 a druhý na 14 strojů. Během těchto bojů zahynulo další eso F/Lt W. J. " Timber " Woods z 80. Squadrony se 6 1⁄2 vítězstvími. Oberleutnant Baagoe zahynul 14. května 1941 během bitvy o Krétu; sestřel si nárokovala britská obrana a pilot Glosteru Gladiator. Celkem bylo nad Krétou sestřeleno 12 Messerschmittů Bf 110.

Severní Afrika, Středomoří a blízký východ.

V důsledku povstání Aliho Rašída a následné Anglo-Irácké válce nasadila Luftwaffe 12 strojů Bf 110 z jednotky 4./ZG 76 na pomoc iráckým nacionalistům jako součást "vzdušného velitelství Irák" (Fliegerführer Irák). Německé stíhačky do Iráku přiletěly v první červnový týden roku 1941. Celé toto pouštní tažení trvalo 10 dní. Budoucím nočním stíhacím esem Martinem Drewesem byly sestřeleny 2 Glostery Gladiator, ale RAF 26. května těžce poškodila 2 stroje Bf 110. A do 26. května již nebyly žádné letuschopné Bf 110 a německý personál byl evakuován. Jeden Bf 110 (Wk -Nr 4035) byl získán RAF a podroben zkušebním letem se sériovým číslem RAF "HK846, Belle of Berlin".  Se základnou v Káhiře měla být dopravena do Jižní Afriky jako část programu cvičení pilotů na ukořistěné výzbroji. Nikdy tam však nedoletěla, zřítila se v Súdánu. Během severoafrických tažení působil Bf 110 v roli podpůrného stroje jednotek střemhlavých bombardérů Ju 87 Stuka. V roce 1941 se téměř 20% misí jednotek Zerstörergeschwader zaměřovalo na pozemní útoky. Během tohoto období zahynulo při leteckých soubojích několik stíhacích es létajících na Bf 110 a také přibývaly jiné ztráty. V noci z 22. na 23. května byly Bf 110 nasazeny jako noční stíhačky nad pouští. Oberleutnant Alfred Wehmeyer dosáhl 3 noční sestřely spojeneckých bombardérů v průběhu týdne. V srpnu 1942 dovolila patová situace mezi spojeneckými jednotkami a jednotkami Osy v severní Africe stažení jednotky III./ZG 26 na Krétu kvůli ochraně konvojů. V tomto období bylo zničeno několik bombardérů Consolidated B-24 Liberator letectva USAAF. Během hlídkového letu 29. září 1942 se osamocenému Oberleutnantovi Helmutu Haugkovi z jednotky ZG.26 podařilo napadnout formaci jedenácti B-24, z nichž 2 sestřelil.

Východní fronta.

První útočné vlny operace Barbarossa se zúčastnilo jen 51 letuschopných Bf 110. Všechny patřily jen 3 jednotkám: ZG 26, Schnellkampfgeschwader 210 a ZG 76. Bf 110 poskytly německé armádě cennou podporu útoky na těžké obranné pozice protiletadlového dělostřelectva. Piloty Bf 110 bylo na východní frontě dosaženo velkého množství pozemních zásahů. K nejúspěšnějším patřily například poručík Eduard Meyer, který za to získal rytířský kříž železného kříže 20. prosince 1941 za 18 vzdušných vítězství a 48 letadel zničených na zemi a také za 2 zničené tanky. Nadporučík Johannes Kiel dosáhl skóre 62 zničených letadel na zemi, 9 tanků a 20 děl. Později potopil ponorku a tři motorové torpédové čluny.  Počty Bf 110 se na východní frontě během roku 1942 i po něm snižovaly. Většina jednotek u nichž sloužil ho používala k průzkumu. Stroje byly postupně stahovány do Německa na obranu říše před nálety západních Spojenců.

Obrana říše.

Časem byly Bf 110 stahovány z denních operací a slavily poslední úspěchy jako noční stíhačky. Tam jejich výzbroj a dolet sloužily dobře až do konce války. Trup umožňoval zabudování pozice pro rádiooperátora a přední část trupu zase místo pro instalaci radarové antény, což u jednomotorových stíhaček možné nebylo. Postupem času se zvyšování hmotnosti způsobené zástavbou radaru a výzbroje spolu s třetím členem, podepsalo na snižování výkonnosti stroje. Letadlo bylo také použito k útokům na pozemní cíle počínaje verzí C-4/B a také jako denní záchytná stíhačka bombardérů, kde byla jejich výzbroj mimořádně užitečná. Později vznikly specializované verze pro útoky na pozemní cíle, které se ukázaly jako úspěšné. Bf 110 sloužil v Luftwaffe v mnoha rolích, ale ne v té, na kterou byl zkonstruován-těžký stíhač. Další role, kterou Bf 110 sehrál, byl ničitel bombardovacích svazů. Nesmírná palebná síla Bf 110 zneškodnila nebo zničila leckterý spojenecký bombardér za několik sekund. V případě nepřítomnosti spojeneckého stíhacího doprovodu byl Bf 110 schopen způsobit ohromné škody. Ale se čtyřmi raketnicemi ráže 21 cm (8 in) Werfer-Granate 21 (Wfr.Gr. 21) zavěšenými po dvou pod každým křídlem a dodatečnou výzbrojí byl Bf 110 spojeneckým stíhacím doprovodem velmi zranitelný. Na konci roku 1943 a začátkem 1944 byly formace Bf 110 často decimovány hordami spojeneckých stíhaček.  V roli noční stíhačky byl vyzbrojen efektivním zbraňovým komplexem Schräge Musik, vzhůru střílejícím dvojitým automatickým kanónem, který přinesl pilotům Bf 110 největší úspěch. Noční stíhací eso Luftwaffe, Heinz-Wolfgang Schnaufer, byl pilotem s největším počtem sestřelů při obraně říše a válku skončil se 121 sestřely. Prakticky všech dosáhl na různých verzích Bf 110. Jiní, jako například Helmut Lent, se nechali přeložit mezi noční stíhače a navyšovali své skromné skóre sestřelů dosažených během dne. Důležitou roli hrály i jiné stroje, například Dornier Do 17 a Junkers Ju 88; ale žádný z nich nedosáhl úspěchu jako Bf 110.

Denní operace.

Prvního vítězství v této roli Bf 110 dosáhl 4. února 1943 proti formaci bombardérů B-24, bombardující Hamm. Německé stroje byly poškozeny obrannou palbou, protože Bf 110 byl rozměrný cíl. Vedle sedmi poškozených a pěti ztracených Fw 190 jednotky JG 1, bylo poškozeno osm Bf 110 jednotky IV./NJG 1. Nárokovaly si 3 sestřely B-17 přesto, že byla sestřelena jen jedna. Důvodem selhání byl nedostatečný výcvik k denním operacím. Hans-Joachim Jabs řekl:" Toto bylo mé jediné denní vítězství v noční stíhačce. Na misi jsme letěli v síle jednoho roje a neměli jsme žádný doprovod. Bylo obyčejným plýtváním použít vysoce vycvičené posádky nočních stíhačů k tomuto úkolu, když se objevil spojenecký stíhací doprovod."  Jednotka byla opět v akci 4. března, tentokrát dosahujíc skóre tří B-17 za cenu dvou Bf 110. Během roku 1943 spojenecké stíhačky ještě nemohli bombardérům USAAF poskytnout účinnou podporu kvůli nedostatečnému doletu, který jim neumožňoval doprovázet je tam a zpět. To poskytlo Zerstörer jednotkám příležitost způsobit svazem bombardérů ohromné ztráty. Přesto byly jednotky Bf 110 převeleny na východní frontu a severoafrické bojiště, kde byly nasazeny při útočných, průzkumných misích a ke střemhlavému bombardování, které vedly k nevyhnutelným ztrátám. Po návratu do Německa byly tyto jednotky zdecimované a vyžadovaly přeškolení a přezbrojení. Zbytečné a žalostné nasazení Bf 110 v těchto operacích zabránilo jakémukoliv úspěchu.  Nakonec byly na podzim 1943 povolány ze svých východních nebo středomořských základen a byly zformovány do jednotek RLV. Spolu s Me 410 zformovaly novou jednotku ZG 26, tvořenou 3 skupinami (dvě s Bf 110 a jedna s Me 410) se základnami poblíž Hannoveru. I. a III./ZG 76 měly základnu v Rakousku a II./ZG 76 ve Francii. Dne 4. října 1943 zachytila skupina Bf 110 bombardéry B-17 z třetí bombardovací divize, která podnikala nálety na Frankfurt nad Mohanem a Sársko. Proti této formaci letěly Bf 110 osamocené a zničily čtyři B-17 předtím než je opustilo štěstí a narazily na stíhací doprovod tvořený letadly P-47 Thunderbolt z 56. stíhací skupiny. Bylo sestřeleno devět Bf 110 a z posádek bylo devět zabito a sedm zraněno. Není jasné zda se Bf 110 podařilo sestřelit nějakého ze svých útočníků.  Bf 110 se zúčastnil německé obrany během náletů "velkého týdne" v únoru 1944. Zkušenosti jednotky vybavené Bf 110 "Horst Wessel", umožňovaly zjistit, co se stalo dvoumotorovým stíhačkám v novém bojovém prostředí. Jednotka se během ledna a února připravovala na stav operačního nasazení. Dne 20. února ve 12:13 bylo povoláno třináct Bf 110 do akce proti bombardovacímu svazu. O 6 minut později se k první skupině přidali další tři Bf 110. Když dorazily na dohodnutý kontaktní bod, neměly se již s kým setkat. Americké stíhačky se sluncem za zády přepadly jednotku Bf 110 a jedenáct z nich sestřelily. Mezitím 2 nepřátelské stíhačky ostřelovaly letiště a zničili 9 dalších letadel.  22. února bylo ztraceno šest Bf 110 za cenu dvou B-17 zatímco 6. března bylo z 9 nasazených strojů 5 zničených a jeden poškozen. Během dubna 1944 nejvyšší velení Luftwaffe doufalo, že jednotka Bf 110 konvertuje na Me 410. Ale poté, co jednotky Me 410 utrpěly stejné ztráty, byla konverze pozastavena. Bf 110 byl označen za zastaralý a jeho výroba měla být zastavena. Ale ukázalo se, že Me 410 je navzdory vyšší rychlosti ještě méně obratný a těžko se z něj vyskakuje. Jediná možná náhrada by mohla být v podobě Dornieru Do 335, který se však k bojovým jednotkám neměl tak brzy dostat.  Během 2. dubna 1944 dosáhl Bf 110 jeden ze svých posledních úspěšných soubojů. Síla 62 strojů zaútočila na smíšenou formaci B-17 a B-24 s raketami R4M, přičemž zničila pět B-17 a tři B-24 a také jeden P-38 Lightning. Ztráty činily osm Bf 110. Při náletu USAAF na Berlín 9. dubna nasadila ZG 76 77 strojů. Tehdy se objevily Mustangy USAAF, které již mohly doprovázet spojenecké bombardéry při jejich cestě tam i zpět. ZG 76 ztratila 23 ze 77 strojů. Nikdy víc už nenasadila takový počet strojů. Tato ztráta byla začátkem konce Bf 110 Zerstörer jako prvoliniových zbraní RLV. Od té doby měl Bf 110 za úkol útočit během dne na formace bez doprovodu, což bylo až do konce války stále vzácnější.

Noční operace.

Během války tvořil Bf 110 kostru jednotek Nachtjagdgeschwader (nočních stíhacích jednotek). První jednotky s touto činností začaly nad Německem na podzim 1940. Dokud se v roce 1942 neobjevily britské těžké bombardéry, byla opozice nepatrná. Jedna z nejpozoruhodnějších akcí Bf 110 se odehrála v noci ze 17. na 18. srpna 1943. Jednotky Bf 110 byly masově vybaveny zbraňovým systémem Schräge Musik, který sestával ze dvou vzhůru střílejících kanónů, umístěných přímo ve středu kabiny hned za pilotem. Schrage Musik takto zasahovala slepé body bombardérů Avro Lancaster, kterým chyběla obranná střelecká věž ve spodní části trupu. S použitím tohoto systému se podařilo poručíku Petru Erhardtovi z jednotky NJG 5 sestřelit za 30 minut 5 bombardérů. Navzdory vynikající viditelnosti nenahlásil žádný z bombardérů RAF nic neobvyklého, co by mohlo indikovat přítomnost nové zbraně nebo taktiky ze strany nočních stíhačů Luftwaffe. Tato ignorace byla podpořena použitím střeliva bez traserů (střelivo, které na své dráze nezanechává viditelnou stopu) ze strany Bf 110, stejně jako útoky na slepá místa britských bombardérů. Mnoho posádek si všimlo výbuchu přátelského stroje, ale domnívali se, že to byla jen velmi přesná protiletadlová palba ze země. Bylo zpozorováno velmi málo německých strojů a ještě méně jich bylo ostřelováno.  V září 1943 prosadil velitel bombardovacích svazů RAF Arthur Harris strategickou bombardovací ofenzívu zaměřenou proti německým městům, která měla způsobit kolaps Německa. Zatímco RAF zničila centrum Hannoveru a 86 % posádek shodilo své pumy ve okruhu 5 km od svého cíle, ztráty byly kruté. V roce 1943 bylo Porúří hlavním cílem britských bombardérů, ale německá obrana na nich napáchala závažné škody. Bf 110 se měl podílet na zničení 2 751 bombardérů RAF, spolu s protiletadlovým dělostřelectvem a ostatními nočními stíhačkami. Později zavedla RAF protiopatření; kousky hliníkové fólie zvané "okno ", aby zmátla německou obranu. Také se začaly používat stroje de Havilland Mosquito, aby předstíraly klamné mise a odlákaly Bf 110 a jiné stíhačky pryč od cíle, což zprvu i fungovalo. V tomto období tvořil Bf 110 kostru stíhacího letectva, i když byl později doplněn Junkersem Ju 88.  V říjnu 1943 označil generál Josef Kammhuber rostoucí množství ztrát jako nepřijatelné a urgoval Hermanna Göringa, aby zastavil nasazení německých nočních stíhačů na denní operace. Mnoho jednotek Nachtjagdgeschwader se v té době účastnilo zničujících denních bojů. Mezi červnem a srpnem vzrostly ztráty ze 2% na 9,8%. Štěstím pro jednotky vybavené Bf 110 byly měsíce srpen a září 1943. Noční stíhači dosáhli 123 sestřelů z 1 179 bombardérů nad Hamburgem za jednu noc, což představovalo 7,2 % ztráty. Během bitvy o Berlín bylo zničeno 1 128 bombardérů za 5 měsíců. Strategické bombardovací velitelství RAF téměř pohořelo. Tyto ztráty byly většinou výsledkem stíhací obrany Říše, jejímž srdcem byl Bf 110. Německá obrana dosáhla dočasného znemožnění hloubkových náletů. Ale i Luftwaffe utrpěla vysoké ztráty; za první tři měsíce roku 1944 dosáhly ztráty posádek úroveň 15%.

Verze.

Ačkoli Bf 110 selhal ve své základní roli, výroba pokračovala plným tempem a do roku 1945 bylo postaveno více než 6 150 kusů různých verzí od A po G. Stroje nových verzí Bf 110C a D byly přemístěny na Blízký východ a východní frontu. Produkce v roce 1940 vzrostla na 1 083 strojů, ale s blížícím se zařazením Me 210, bylo v dalším roce vyrobeno pouze 784 strojů.  V průběhu roku 1942 bylo vyrobeno pouze 580 kusů Bf 110, ale výroba se v následujícím období znovu zvýšila po té, co byla 17. dubna kvůli četným nehodám zastavena výroba Me 210. Vznikla tak vážná mezera v produkci německých stíhaček a stíhacích bombardérů. Aby byla tato mezera vyplněna byla zavedena do výroby vylepšená verze Bf 110G. Stroj poháněl motor Daimler-Benz DB 605, který poskytoval výkon 1 475 koní. Předsériový Bf 110G-0 byl doručen pro testování na konci roku 1942 a od začátku roku 1943 byly stroje Bf 110G nasazovány ve velkých množstvích. Kromě svých motorů se první sériový Bf 110G-1 lišil od předchozích verzí i ve výzbroji: dvěma nebo čtyřmi 20 mm kanóny MG 151 a čtyřmi kulomety MG 17 ráže 7,92 mm v nose a dvěma kulomety MG 81 v zadním střelišti.  Bf 110E byl jako stíhací bombardér schopný nést až 2000 kg pum, zatímco byly postaveny i čistě stíhací a průzkumná verze. Tyto a pozdější verze operovaly se značným úspěchem na mnoha bojištích. Bf 110F byla podobná verzi E, Bf 110 F-2 však mohla nést neřízené rakety a verze F-4 byla vybavena dvěma 30 mm kanóny a doplněna o dalšího člena posádky obsluhujícího radiolokátor, k nočnímu stíhání. Poslední verze Bf 110G byla původně konstruována jako stíhací bombardér, ale vzrůstající nálety na Německo spojeneckými bombardéry ji předurčily do role noční stíhačky.  Čas od času byly noční stíhací Bf 110G použity i k denním operacím. Nejprve byly zapojeny jako doprovod křižníků Scharnhorst a Gneisenau u holandského pobřeží a Helgolandské zátoky. V létě 1943 zaútočili na americké formace denních bombardérů, když letěly bez stíhacího doprovodu. Během těchto akcí skupiny Bf 110G utrpěly těžké ztráty zřejmě i kvůli nedostatečnému výcviku jejich pilotů k denním akcím, které vyžadovaly bezprostřední přiblížení se k cíli, kde na ně čekala účinná obranná palba z bombardérů. Pro stíhačky Republic P-47 Thunderbolt, které doprovázely spojenecké bombardéry B-17 Flying Fortress a B-24 Liberator nad Berlínem nebyly Bf 110 komplikovaným soupeřem.

Messerschmitt Bf 110 byl německý těžký stíhací letoun, který sloužil během druhé světové války. Vývoj začal roku 1934, kdy Říšské ministerstvo letectví () požadovalo těžký stíhací letoun s dlouhým doletem, který by byl schopen souboje s jednomotorovými stíhačkami. Menší obratnost měl vyrovnat palebnou silou.

The Messerschmitt Bf 110, often known unofficially as the Me 110, is a twin-engine (Destroyer, heavy fighter) and fighter-bomber ("Jagdbomber" or "Jabo") developed in Nazi Germany in the 1930s and used by the Luftwaffe during World War II. Hermann Göring was a proponent of the Bf 110. It was armed with two MG FF 20 mm cannon, four 7.92 mm (.312 in) MG 17 machine guns, and one 7.92 mm (.312 in) MG 15 machine gun (later variants’ rear gunner station would be armed with the twin-barreled MG 81Z) for defence. Development work on an improved type to replace the Bf 110, the Messerschmitt Me 210 began before the war started but its teething troubles resulted in the Bf 110 soldiering on until the end of the war in various roles, with its replacements, the Me 210 and the significantly improved Me 410 "Hornisse".


Historie.

Roku 1502 se na pobřeží dnešního Hondurasu vylodil během své čtvrté výpravy Kryštof Kolumbus. V letech 1524–1526 obsadil toto území španělský kolonizátor a conquistador Hernán Cortés. Roku 1525 se Honduras stal součástí Španělska a v roce 1539 součástí generálního kapitanátu Guatemala (jako provincie Comayagua). Prvními vlajkami v pokolumbovské éře tedy byly španělské vlajky, od roku 1785 státní a válečná vlajka Španělského království.  15. září 1821 získal Honduras nezávislost, ale již 2. prosince byl připojen k Mexiku, resp. k Mexickému císařství a začaly se používat tehdejší mexické vlajky v různých historických variantách.  Po abdikaci mexického císaře Agustína de Iturbide (19. března 1823) začaly sílit snahy Hondurasu o nezávislost. Tyto snahy reprezentovala vlajka s modro-bílo-modrými horizontálními pruhy, pravděpodobně používaná v letech 1839–1866. 1. července 1823 se Honduras stal členem nového státu: "Spojené provincie Střední Ameriky" 22. listopadu 1824 přejmenovaného na "Federativní republika Střední Ameriky". 21. srpna 1823 byla schválena vlajka s modro-bílo-modrými horizontálními pruhy a státním znakem uprostřed bílého pruhu (ten byl 10. dubna 1825 změněn). Mimo Hondurasu byly členy federace ještě provincie Salvador, Guatemala, Kostarika a Nikaragua a krátce i Los Altos. Modré pruhy symbolizovaly (stejně jako na dnešní vlajce) dva oceány, mezi kterými stát leží: Atlantik (resp. Karibské moře) a Pacifik. Bílý pruh pak symbolizoval celistvost federace. Modro-bílo-modré pruhy se staly, přes mnohé pozdější změny znaků a symbolů umístěných uprostřed bílého pruhu, symbolem Hondurasu ale i ostatních členů federace.  16. září 1824 byl vyhlášen "Stát Honduras", který však užíval předchozí vlajku Federativní republiky Střední Ameriky. Znak se poté několikrát změnil a vnitřní rozpory vedly k rozpadu federace a 5. listopadu 1938 k vyhlášení úplné nezávislosti. Vlajka federace se užívala až do roku 1866. Jiné zdroje uvádějí v letech 1839–1866 modro-bílo-modrou vlajku bez jakéhokoli znaku s různými poměry stran: 5:8, 1:2 či 1:4. Modrá barva vlajky byla tmavšího odstínu.  Od 16. února 1866 byla, po nařízení, které vydal Národní kongres Hondurasu, obchodní (národní) vlajkou modro–bílo–modrý list o poměru stran asi 3:8. V bílém pruhu bylo umístěno 5 modrých hvězd v uspořádání 2-1-2. Horní hvězdy představovaly Guatemalu a Nikaraguu, prostřední Honduras a dolní Salvador a Kostariku. Státní vlajkou na moři a válečnou vlajkou se stala podobná vlajka se státním znakem místo hvězd. Hvězdy byly seřazeny do oblouku pod znakem.  V krátkém období od 20. června 1895 do 21. listopadu 1898 byl Honduras spolu se Salvadorem a Nikaraguou členem federace "Větší středoamerická republika". Ústava spolu s vlajkou byly schváleny až 1. listopadu 1898 Státní vlajka o poměru 3:5 připomínala vlajku federace z roku 1823 s novým znakem nové federace uprostřed. Po rozpuštění federace se Honduras vrátil k symbolům z roku 1866. Wikimedia Commons zobrazuje ale hvězdy žlutou barvou.  V roce 1935 začala (neoficiálně) národní vlajka s poměrem stran 1:2 plnit i roli vlajky státní. Byla stanovena jednotná podoba znaku. Znak v této podobě (téměř totožný se znakem z roku 1866) se používá bez změn dodnes. Hvězdy jsou oproti předchozí vlajce dále od sebe. Vlajky byly oficiálně schváleny až v lednu 1949.

Den národní vlajky.

V roce 1943 byl nařízením honduraského Národního kongresu č. 5 ze dne 7. června stanoven den národní vlajky Hondurasu na 14. červen. V roce 1995 byl tento den (nařízením č. 84-95 ze dne 23. května) změněn na 1. září. Všechny státní instituce ale i veřejnost vzdává tento den hold honduraské vlajce.

Vlajka Hondurasu byla přijata 16. února 1866, schválena byla v lednu 1949. Je založena na podobě vlajky Spojených středoamerických provincií. Skládá se ze tří vodorovných pruhů, krajní modré symbolizují Karibské moře a Tichý oceán. Pět modrých hvězd uprostřed vlajky, sestavených do tvaru písmene X značí pět bývalých spojených provincií (Salvador, Kostarika, Nikaragua, Honduras a Guatemala) jakož i naději, že tyto národy v budoucnu znovu vytvoří společný stát.

The national flag of Honduras was adopted on March 7, 1866, based on the flag of the Federal Republic of Central America. In 1823 Honduras joined the United Provinces of Central America and adopted their flag. In 1866 it was amended; five cerulean stars were placed in the center to represent the five original Central American provinces. The colors and pattern are the same as the flag of the United Provinces of Central America. Civilian and government ships fly it as an ensign. Ships of the Honduran Navy fly as a naval ensign a version in which the five star emblem is replaced by the coat of arms of Honduras above an inverted arch of five small turquoise stars.


Poloha.

Jelenia Góra leží na soutoku řek Bobr a Kamienna v rozlehlé středohorské kotlině obklopené horskými masivy Krkonoš, Janovického rudohoří, Kačavských hor a Jizerských hor. Nejvýše položený bod města leží v nadmořské výšce 680 m, nejnižší je v 310 m.

Historie.

Přesné datum založení města není známé, pravděpodobně však vzniklo mezi lety 1278 a 1286 na území původní slovanské obchodní osady. První písemná zmínka o něm se nachází v dokumentu datovaném 20. března 1288, kdy již bylo germanizováno.(Pozn. Na stránkách města je uvedeno datum 1108)  Městský status získala Jelenia Góra roku 1592, již předtím (od roku 1519) měla právo na pořádání jarmarků. Historicky bylo hlavní hospodářskou činností města tkalcovství a těžba železné rudy. Zatímco hornictví později upadlo, soukenictví a tkalcovství lněného plátna byly hlavními odvětvími průmyslu ještě v 17. století, jejich rozvoj přerušila pouze třicetiletá válka.  V období třicetileté války bylo město značně poničeno, roku 1634 jej téměř celé zničil požár. Roku 1742 stálo ve městě samotném 261 domů, na jeho předměstích pak dalších 562. Tím byly možnosti rozvoje města uvnitř hradeb vyčerpány a dál mohlo město růst jen na předměstích. Roku 1794 tak mělo město i s předměstími 875 domů, v roce 1874 jich bylo 960. Od začátku 18. století vznikaly ve městě plátnéřské manufaktury a město se stávalo jedním z nejdůležitějších středisek obchodu s plátnem. K poklesu obchodu došlo až za napoleonských válek, město pak muselo najít nové způsoby obživy. Tím byly nejprve rafinérie cukru, později přádelna vlny, papírna a výroba majolky. Ve druhé polovině 19. století strojírenství – slévárna a výroba kotlů.  Počátkem 20. století byla prodloužena stávající elektrifikovaná trať do Szklarske Poręby, tzv. "Zackenbahn", až do českého Kořenova, kde navazovala na Tanvaldskou ozubnicovou dráhu. Přeshraniční provoz byl však od roku 1945 trvale přerušen, a to až do roku 2010, kdy bylo mezistátní spojení opět zprovozněno. Po druhé světové válce bylo původní německé obyvatelstvo odsunuto na základě Postupimských dohod a osídlili ho polští osadníci.

Jelenia Góra, česky Jelení Hora, (v minulosti též Hiršberk, ) je město v Dolnoslezském vojvodství na jihozápadě Polska. Město má obyvatel, jeho rozloha dosahuje 108,4 km2. Jak polský, tak německý název znamená „Jelení hora“. Před rokem 1945 bylo jedním z nejdůležitějších měst německého Slezska, do roku 1998 hlavním městem Jelenohorského vojvodství, je členem Euroregionu Nisa.

Jelenia Góra ( ; ; Exonym: "Deer Mountain"; ) is a city in Lower Silesia, south-western Poland. Jelenia Góra is located within the Lower Silesian Voivodeship, close to the Krkonoše mountain range running along the Polish-Czech border – ski resorts such as Karpacz and Szklarska Poręba are situated from the town. The city constitutes a separate urban gmina and city county, as well as being the seat of surrounding Jelenia Góra County. In 2018 the population of Jelenia Góra was 79,480. The area, including the oldest spa district of Cieplice Śląskie-Zdrój, is one of the most valued recreational and leisure spots in Poland.