Geografie.

Leží v nadmořské výšce 56 metrů v hustě osídlené a zemědělsky intenzivně využívané pobřežní nížině, respektive Šaronské planině, na jižním okraji města Pardesija.  Obec se nachází 7 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 27 kilometrů severoseverovýchodně od centra Tel Avivu, cca 57 kilometrů jižně od centra Haify a 6 kilometrů jihovýchodně od města Netanja. Cur Moše obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské.  Cur Moše je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 5613, jež západně od vesnice ústí do severojižní dálnice číslo 4.

Dějiny.

Cur Moše byl založen v roce 1937. K zřízení vesnice došlo 13. září 1937. Šlo o opevněnou osadu typu Hradba a věž. Pojmenována byla podle sionistického politika a organizátora z Řecka Mošeho Kofinase. Slovo „Cur“ v názvu vesnice odkazuje na starověké židovské sídlo Coran.  Zakladateli mošavu byla skupina Židů z Řecka. Původně jim Židovský národní fond přislíbil pozemky poblíž města Bejt Še'an, ale nakonec jim bylo vyhlédnuto místo v nynější lokalitě. Zpočátku byly podmínky k životu v osadě mimořádně těžké, Chyběl zdroj vody. K zřízení studny došlo až roku 1939. V první fázi nepřekračoval počet osadníků 25. Roku 1940 místní populaci posílila skupina Židů z Bulharska.  Před koncem 40. let 20. století měl mošav rozlohu 1280 dunamů (1,28 kilometru čtverečního). Správní území obce dosahuje v současnosti 3245 dunamů (3,245 kilometru čtverečního). Místní ekonomika je orientována na zemědělství (chov drůbeže, pěstování květin a citrusů). V obci funguje oblastní základní škola a regionální knihovna.  Vesnice prošla zejména od počátku 21. století výraznou stavební expanzí. Vyrostly zde zcela nové obytné čtvrti Giv'at Moše (גבעת משה) a Bustan ha-Kfar (בוסתן הכפר), které původní zemědělské sídlo územně propojily se sousedním městem Pardesija a změnily na rezidenční obec.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Cur Moše Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo, které se ale mění z vesnického na městský typ osídlení, s dlouhodobě výrazně rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 3086 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 6,9 %.

Cur Moše ( צוּר מֹשֶׁה, doslova „"Mošeho skála"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Zur Moshe, přepisováno též Tzur Moshe) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Centrálním distriktu, v Oblastní radě Lev ha-Šaron.

Tzur Moshe (, "lit." Rock of Moses) is a moshav in central Israel, in the Central district. Located in the Sharon plain near Netanya, it falls under the jurisdiction of Lev HaSharon Regional Council. In it had a population of.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 65 metrů v hustě osídlené a zemědělsky intenzivně využívané pobřežní nížině, respektive Šaronské planině.  Obec se nachází 7 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 14 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 71 kilometrů jihojihozápadně od centra Haify. Leží v silně urbanizované krajině, ve které na sebe plynule navazují okolní města Kfar Saba, Ra'anana, Herzlija a Hod ha-Šaron, která pak tvoří součást aglomerace Tel Avivu (takzvaný Guš Dan). Mošav tvoří jakousi enklávu na pomezí všech výše uvedených měst, s torzovitě zachovanou zemědělskou krajinou. Giv'at Chen obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské.  Giv'at Chen je na dopravní síť napojen pomocí místních komunikací v rámci okolní aglomerace.

Dějiny.

Giv'at Chen byl založen v roce 1933. Jeho název je akronymem jména hebrejského básníka Chajima Nachmana Bialika - Chajim Nachman. Zakladateli mošavu byla skupina Židů z východní Evropy.  Mošav byl založen jako součást širšího programu Hitjašvut ha-Elef (התיישבות האלף), který měl za cíl urychlit zřizování menších zemědělských osad, které by pomohly utvořit územně kompaktní bloky židovského osídlení v tehdejší mandátní Palestině. Zpočátku se zde usadilo 41 rodin. Mnoho prvních osadníků ale brzy vesnici opustilo kvůli těžkým hospodářským poměrům. Pokračoval ale příliv nových obyvatel z řad židovských přistěhovalců z Ruska, Litvy a Polska, později sem dorazili i Židé z Německa. V době arabského povstání po roce 1936 byli obyvatelé nuceni svou vesnici trvale hlídat.  Před rokem 1949 měl Giv'at Chen rozlohu katastrálního území 684 dunamů (0,684 kilometru čtverečního). Správní území obce v současnosti dosahuje 1300 dunamů (1,300 kilometru čtverečního). Místní ekonomika je stále zčásti založena na zemědělství (pěstování citrusů a květin).

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Giv'at Chen Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě mírně rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 373 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 2,1 %.

Giv'at Chen ( גִּבְעַת חֵ"ן, v oficiálním přepisu do angličtiny Giv'at Hen) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Centrálním distriktu, v Oblastní radě Drom ha-Šaron.

Givat Hen (, "lit." HN Hill) is a moshav in central Israel. Located near Ra'anana, it falls under the jurisdiction of Drom HaSharon Regional Council. In it had a population of.


Mistrovství světa ve volejbale mužů 1966

Výsledky a tabulky.

Skupina A.

Československo - 3:1 (15:8, 11:15, 18:16, 15:13)  30. srpna 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)  30. srpna 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)  30. srpna 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)  31. srpna 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)  31. srpna 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)  31. srpna 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)  1. září 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)  1. září 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)  1. září 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)  2. září 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)  2. září 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)  2. září 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)  3. září 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)  3. září 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)  3. září 1966 (15:00) - Praha (Sportovní hala)

Skupina B.

SSSR - USA 3:1 (13:15, 15:8, 15:6, 15:9)  30. srpna 1966 (15:00) - Nitra  30. srpna 1966 (18:00) - Nitra  30. srpna 1966 (18:00) - Nitra  31. srpna 1966 (15:00) - Nitra  31. srpna 1966 (18:00) - Nitra  31. srpna 1966 (18:00) - Nitra  1. září 1966 (15:00) - Nitra  1. září 1966 (18:00) - Nitra  1. září 1966 (18:00) - Nitra  2. září 1966 (15:00) - Nitra  2. září 1966 (18:00) - Nitra  2. září 1966 (18:00) - Nitra  3. září 1966 (15:00) - Nitra  3. září 1966 (18:00) - Nitra  3. září 1966 (18:00) - Nitra  - 3:0 (15:9, 15:13, 15:11)

Skupina C.

30. srpna 1966 (18:00) - České Budějovice  30. srpna 1966 (18:00) - České Budějovice  31. srpna 1966 (18:00) - České Budějovice  31. srpna 1966 (18:00) - České Budějovice  1. září 1966 (18:00) - České Budějovice  1. září 1966 (18:00) - České Budějovice  2. září 1966 (18:00) - České Budějovice  2. září 1966 (18:00) - České Budějovice  3. září 1966 (18:00) - České Budějovice  3. září 1966 (18:00) - České Budějovice  Bulharsko - Brazílie 3:0 (15:13, 15:13, 15:7)

Skupina D.

30. srpna 1966 (18:00) - Jihlava  30. srpna 1966 (18:00) - Jihlava  31. srpna 1966 (18:00) - Jihlava  31. srpna 1966 (18:00) - Jihlava  1. září 1966 (18:00) - Jihlava  1. září 1966 (18:00) - Jihlava  2. září 1966 (18:00) - Jihlava  2. září 1966 (18:00) - Jihlava  3. září 1966 (18:00) - Jihlava  3. září 1966 (18:00) - Jihlava  - 3:2 (15:12, 8:15, 15:5, 6:15, 15:13)

Finále.

5. září 1966 - Praha (Sportovní hala)  5. září 1966 - Praha (Sportovní hala)  5. září 1966 (19:30) - Praha (Sportovní hala) Rozhodčí: Fukuhara (JPN), Mezsáros (HUN)  ČSSR: Musil, Kop, Golián, Schenk, Koudelka, Šmídl - střídali: Perušič, Mózr, Petlák, Grössl, Labuda.  SSSR: Pojarkov, Kravčenko, Lapinskij, Voskobojnikov, Bugajenkov, Vengerovskij - střídali: Sauranbajev, Burobin, Ivanov.  5. září 1966 - Praha (Sportovní hala)  6. září 1966 (13:30) - Praha (Sportovní hala)  6. září 1966 (13:30) - Praha (Sportovní hala)  6. září 1966 (19:00) - Praha (Sportovní hala)  6. září 1966 (19:00) - Praha (Sportovní hala)  7. září 1966 (13:30) - Praha (Sportovní hala)  7. září 1966 (13:30) - Praha (Sportovní hala)  7. září 1966 (19:00) - Praha (Sportovní hala)  7. září 1966 (19:00) - Praha (Sportovní hala)  9. září 1966 (13:30) - Praha (Sportovní hala)  9. září 1966 (13:30) - Praha (Sportovní hala)  9. září 1966 (19:00) - Praha (Sportovní hala)  9. září 1966 (19:00) - Praha (Sportovní hala)  10. září 1966 (13:30) - Praha (Sportovní hala)  10. září 1966 (13:30) - Praha (Sportovní hala)  10. září 1966 (19:00) - Praha (Sportovní hala)  10. září 1966 (19:00) - Praha (Sportovní hala)  11. září 1966 (13:30) - Praha (Sportovní hala)  11. září 1966 (13:30) - Praha (Sportovní hala)  11. září 1966 (13:30) - Praha (Sportovní hala)  11. září 1966 (13:30) - Praha (Sportovní hala)  - 3:1 (13:15, 15:5, 15:6, 15:13)

O 9. - 16. místo.

5. září 1966 - Pardubice  5. září 1966 - Pardubice  5. září 1966 - Pardubice  5. září 1966 - Pardubice  6. září 1966 (13:30) - Pardubice  6. září 1966 (13:30) - Pardubice  6. září 1966 (19:00) - Pardubice  6. září 1966 (19:00) - Pardubice  7. září 1966 (13:30) - Pardubice  7. září 1966 (13:30) - Pardubice  7. září 1966 (19:00) - Pardubice  7. září 1966 (19:00) - Pardubice  9. září 1966 (13:30) - Pardubice  9. září 1966 (13:30) - Pardubice  9. září 1966 (19:00) - Pardubice  9. září 1966 (19:00) - Pardubice  10. září 1966 (13:30) - Pardubice  10. září 1966 (13:30) - Pardubice  10. září 1966 (19:00) - Pardubice  10. září 1966 (19:00) - Pardubice  11. září 1966 (9:00) - Pardubice  11. září 1966 (9:00) - Pardubice  11. září 1966 (13:00) - Pardubice  11. září 1966 (13:00) - Pardubice  - SRN 3:0 (15:6, 15:9, 15:5)

O 17. - 22. místo.

5. září 1966 - Praha (Sportovní hala)  5. září 1966 - Praha (Sportovní hala)  6. září 1966 (9:30) - Praha (Sportovní hala)  6. září 1966 (9:30) - Praha (Sportovní hala)  7. září 1966 (8:30) - Praha (Sportovní hala)  7. září 1966 (8:30) - Praha (Sportovní hala)  9. září 1966 (8:30) - Praha (Sportovní hala)  9. září 1966 (10:30) - Praha (Sportovní hala)  9. září 1966 (10:30) - Praha (Sportovní hala)  10. září 1966 (8:30) - Praha (Sportovní hala)  10. září 1966 (8:30) - Praha (Sportovní hala)  11. září 1966 (8:30) - Praha (Sportovní hala)  11. září 1966 (8:30) - Praha (Sportovní hala)

Soupisky.

1. Československo  Trenér: Václav Matiášek.  2. Rumunsko 3. SSSR  Trenér: J. Kleščev.

6. mistrovství světa ve volejbale mužů proběhlo ve dnech 30. srpna – 11. září 1966 v Československu. Turnaje se mělo zúčastnit 24 družstev rozdělených do čtyř šestičlenných skupin. Po odřeknutí účasti Argentiny a KLDR byly skupiny C a D pětičlenné. První dva týmy z každé skupiny postoupily do finále, kde se hrálo o titul mistra světa, družstva na 3. a 4. místě hrála ve skupině o 9. - 16. místo a družstva na 5. a 6. místě hrála ve skupině o 17. - 22. místo. Mistrem světa se stalo družstvo Československa.

The 1966 FIVB Volleyball Men's World Championship was the sixth edition of the tournament, organised by the world's governing body, the FIVB. It was held in Prague, Czechoslovakia from August 30 to September 11, 1966.


Dedication of the Basilica of Saint Mary Major

Legenda o zázraku Panny Marie Sněžné.

"„V době papeže Liberia se římský patricij Jan a jeho vznešená manželka, kterým se nedostalo dědiců, rozhodli věnovat své statky Panně Marii. Ustavičně ji žádali a prosili, aby jim nějakým způsobem sdělila, jaké zbožné dílo mají svými penězi podpořit. Jejich usilovná přání i modlitby blahoslavená Panna Maria blahosklonně vyslyšela a ukázala to zázračně. O nonách srpnových [=5. srpna], když v Římě bývají ta největší horka, pokryl sníh v noci část pahorku Eskvilinu. Téže noci Matka Boží ve snu vyzvala jak Jana, tak jeho ženu, aby na tom místě, které uvidí pokryto sněhem, postavili kostel a zasvětili jej Panně Marii. Tak se chtěla stát jejich dědičkou. To sdělil Jan i papeži Liberiovi, který měl téže noci stejný sen. Ten pak na prosby kněží i lidu přišel k pahorku pokrytému sněhem a nakreslil na něj místo kostela, který byl postaven za peníze Jana a jeho manželky a později opraven papežem Sixtem III.“" (překlad čtení II. nokturnu Římského breviáře).  Legenda je velmi pozdní, nezmiňuje ji ani slavný nápis papeže Sixta III., který se nacházel na fasádě baziliky a připomínal její obnovu za pontifikátu tohoto papeže v 5. století.

Liturgické slavení.

Od 13. století se v bazilice začal slavit svátek "„Festum nivis“", který se ve 14. století rozšířil v celém Římě. Papež Pius V. jej zavedl jako celocírkevní pod názvem "„S. Mariae ad nives“" a do římského breviáře se dostalo výše citované legendární vyprávění. Při reformě breviáře za papeže Benedikta XIV. se jednalo o vypuštění legendárního vyprávění, ale nedošlo k němu, i když o něm pochybovala většina kněží. Kardinál Capalti řekl v 19. století archeologovi de Rossimu, že když se kanovníci baziliky odebírali z chóru, kde se četla při liturgii legenda do sakristie, jeden z nich řekl: "„V tomto čtení je pravdivá pouze věta: O nonách srpnových, když v Římě bývají ta největší horka...“" Breviářové čtení bylo vypuštěno až v roce 1969, svátek je dnes slaven jako "„Posvěcení římské baziliky Panny Marie“" 5. srpna.

Zobrazení v křesťanské ikonografii.

První vyobrazení legendy se objevují na sklonku 13. století, velké obliby došla legenda ve století 17. i v prostředí středoevropském. Zobrazovány jsou většinou dva momenty, sen patricije Jana anebo papež Liberius, který do sněhu kreslí půdorys kostela (většinou svou berlou). V ikonografických programech kostelů zasvěcených Panně Marii Sněžné (u nás např. jezuitský kostel v Olomouci) se objevuje i další motiv zázraku Panny Marie, který je svázán s mariánským obrazem "„Salus populi romani“" uchovávaným v římské bazilice Panny Marie Sněžné. Legenda praví, že roku 590, kdy v Římě propukla morová epidemie, papež Řehoř Veliký uspořádal procesí k bazilice a vyzvedl tam tento mariánský obraz. V tomto okamžiku se nad Andělským hradem objevil anděl, který zastrčil meč do pochvy a morová rána ustala.

Panna Maria Sněžná je jméno, pod nímž je vzývána Panna Maria v katolické liturgii. Podle legendy, doložené pravděpodobně až ve 13. století, se v době papeže Liberia v noci ze 4. na 5. srpna roku 352 odehrál zázrak, na jehož základě byla postavena římská bazilika Panny Marie Sněžné.

The Dedication of the Basilica of St Mary Major ("In Dedicatione basilicae S. Mariae") is a feast day in the General Roman Calendar, optionally celebrated annually on 5 August with the rank of memorial.


Biografie.

Vystudoval Střední veterinární školu v Kroměříži a Vysokou školu zemědělskou v Brně. Zaměstnán byl v Agrostroji Prostějov, od roku 1993 samostatně podnikal v oblasti ostrahy a ochrany osob i majetku. Od roku 2009 působí jako jednatel bezpečnostní firmy "IF KINGS Security" a typografické firmy "Studio PN Prostějov".  V komunálních volbách roku 2002 byl zvolen do zastupitelstva města Prostějov za ODS. V komunálních volbách roku 2006 také kandidoval, avšak neúspěšně a opětovně byl do tamního zastupitelstva zvolen v komunálních volbách roku 2010. Profesně se k roku 2002 uvádí jako podnikatel, následně k roku 2006 a 2010 coby poslanec. Byl i členem městské rady Prostějova a předsedou finančního výboru města. V roce 2009 ho Mladá fronta DNES označila za zdatného lobbistu, protože při takzvaném porcování medvěda prosadil milionové dotace pro Sportcentrum v Prostějově a na opravu Husovy školy v tomto městě.  Ve volbách v roce 2006 byl zvolen do poslanecké sněmovny za ODS (volební obvod Olomoucký kraj). Byl členem sněmovního rozpočtového výboru a výboru pro životní prostředí. Poslanecký mandát obhájil ve volbách roku 2010. Byl členem výboru pro životní prostředí a do prosince 2012 i rozpočtového výboru. Do 7. listopadu 2012 byl členem poslaneckého klubu ODS, pak zasedal ve sněmovně jako nezařazený poslanec.  V letech 1998–2012 byl členem ODS. Z ODS ovšem vystoupil 31. října 2012 kvůli nesouhlasu se zvyšováním daní, které prosazovala vláda Petra Nečase. Premiér Petr Nečas Fialův krok označil za „"útěk od vlastní politické odpovědnosti"“. Kvůli odchodu Fialy z ODS totiž vláda ve sněmovně ztratila velmi křehkou většinu 101 hlasu, kterou do té doby byla schopna hájit díky stovce poslanců ODS, TOP 09 a LIDEM, a dále hlasu Milana Šťovíčka ze strany Věci veřejné. Při hlasování o nedůvěře vládě v lednu 2013 se zdržel hlasování a aktivně se tak nepřipojil k opozičním stranám požadujícím pád Nečasova kabinetu. Hlasování o důvěře vládě Jiřího Rusnoka v srpnu 2013 se nezúčastnil.  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2013 kandidoval v Olomouckém kraji jako lídr Úsvitu přímé demokracie Tomia Okamury a byl zvolen poslancem. Dostal 1 622 preferenčních hlasů, tj. 6,00 % z hlasů pro stranu.  Na začátku listopadu 2013 byl zvolen předsedou Poslaneckého klubu hnutí Úsvit přímé demokracie. Funkci vykonával do ledna 2015, kdy jej z ní poslanecký klub většinou jednoho hlasu odvolal. Důvodem mělo být podle některých členů klubu Fialovo jednání a uzavírání dohod bez vědomí poslanců, účast na jednání rozpočtového výboru či příklon ke sloučení se Stranou práv občanů. Dne 24. března 2015 byl po dlouhodobých sporech vyloučen spolu s Okamurou z Poslaneckého klubu hnutí Úsvit přímé demokracie. Členem hnutí zůstal až do 5. května, kdy společně s Tomiem Okamurou oznámili, že z něj odešli a zakládají novou politickou stranu Svoboda a přímá demokracie, později se stal jejím místopředsedou.  V komunálních volbách v roce 2014 se pokoušel za hnutí Úsvit přímé demokracie obhájit post zastupitele města Prostějova, ale neuspěl.  V krajských volbách 2016 kandidoval na post hejtmana jako lídr společné kandidátky SPD a SPO v Olomouckém kraji. Byl zvolen krajským zastupitelem. Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2017 byl lídrem hnutí SPD v Olomouckém kraji. Získal 2 929 preferenčních hlasů a obhájil tak mandát poslance. Dne 26. října 2017 byl zvolen předsedou Poslaneckého klubu SPD.  V červenci 2018 obhájil na sjezdu hnutí SPD v Praze post místopředsedy hnutí, získal 149 ze 152 hlasů. V komunálních volbách v roce 2018 se po čtyřleté pauze stal opět zastupitelem města Prostějova, když úspěšně kandidoval za hnutí SPD. V listopadu 2018 však na mandát rezignoval.

Radim Fiala (* 24. července 1969 Prostějov) je český podnikatel a politik, v letech 2006 až 2013 poslanec Poslanecké sněmovny PČR zvolený za ODS (od listopadu 2012 do srpna 2013 nezařazený poslanec); ve volbách do sněmovny v roce 2013 byl zvolen poslancem za Úsvit přímé demokracie Tomia Okamury. Ve volbách v roce 2017 mandát poslance obhájil za SPD a stal se i předsedou poslaneckého klubu hnutí.

Radim Fiala (born 29 July 1969) is a Czech politician and businessman from Prostějov. From 2006 to 2013 he was a member of the Chamber of Deputies of the Czech Republic, elected as a candidate of the Civic Democratic Party (ODS). He left ODS in 2012 and then joined Dawn of Direct Democracy. He left Dawn in 2013 and co-founded Freedom and Direct Democracy.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v Opavě, odkud v průběhu mládeže zamířil do Baníku Ostrava. V roce 2006 se propracoval do prvního mužstva. V létě 2010 zamířil do francouzského klubu Stade Brestois, který se pro něj stal prvním zahraničním angažmá. Ve Francii se však neprosadil a před návratem do Baníku Ostrava dal přednost konkurenční SK Slavia Praha.

SK Slavia Praha.

V srpnu 2012 odešel do Slavie Praha, kde podepsal dvouletý kontrakt s následnou opcí. 22. května 2013 vstřelil hattrick v ligovém utkání proti Dynamu České Budějovice a zařídil tak výhru pražského celku 3:0. I tento výkon mu pomohl k zisku ocenění „Hráč měsíce Gambrinus ligy“ za květen 2013. V následujícím roce jej však provázela zranění a objevoval se na hřišti jen sporadicky. Začátkem září 2015 kvůli svým častým zdravotním problémům ve Slavii skončil.

FC Baník Ostrava (návrat).

V září 2015 se po pěti letech vrátil do FC Baník Ostrava. V červnu 2018 mu zde skončila smlouva.

FC Zbrojovka Brno.

Po konci v Baníku Ostrava zkoušel štěstí v druholigové Zbrojovce Brno. Na testech ovšem ze zdravotních důvodů neuspěl.

SK Dětmarovice.

Od září 2018 působí v divizním týmu SK Dětmarovice.

Reprezentační kariéra.

Tomáš Mičola reprezentoval Českou republiku v mládežnických výběrech od kategorie do 16 let.  Byl součástí mládežnického reprezentačního týmu ČR do 20 let, který na Mistrovství světa hráčů do 20 let 2007 konaného v Kanadě získal stříbrné medaile, když ve finále podlehl Argentině 1:2. Tomáš se gólově prosadil v semifinále proti Rakousku, kde ve 4. minutě otevíral skóre utkání (skončilo vítězstvím českého celku 2:0).

Reprezentační góly.

Góly Tomáše Mičoly v české reprezentaci do 21 let

Tomáš Mičola (* 26. září 1988 Opava) je český fotbalový záložník či útočník a bývalý mládežnický reprezentant, od září 2018 působící v klubu SK Dětmarovice. Mimo Česko působil na klubové úrovni ve Francii.

Tomáš Mičola (born 26 September 1988) is a Czech football player who currently plays for FC Baník Ostrava in the Czech First league.


Životopis.

Narodila se 23. března 1957 v Bruntále v rodině lékaře (MUDr. Miroslav Tomšů). Dětství prožila v Náměšti na Hané. Absolvovala Gymnázium v Olomouci-Hejčíně. V roce 1982 promovala na Lékařské fakultě Univerzity Palackého – obor všeobecné lékařství.  Jitka Chalánková pracovala jako dětská lékařka v Prostějově. Je společnicí ProMedica, spol. s r.o., provozovatele nestátního zdravotnického zařízení – diagnostika a odborné ambulance.  Jitka Chalánková je vdaná, má čtyři děti. Choť Jitky Chalánkové Tomáš Chalánek je členem Olomouckého krajského předsednictva TOP 09 a řídí regionální organizaci v Prostějově.

Politické působení.

V komunálních volbách v roce 2014 kandidovala jako členka TOP 09 do Zastupitelstva města Prostějova na kandidátce subjektu „TOP 09 a nezávislí Prostějované“, ale neuspěla.  V letech 2004 až 2008 působila jako náměstkyně hejtmana Olomouckého kraje (za KDU-ČSL) pro oblast sociálních věcí, životního prostředí a rozvoje venkova. V letech 2010–2013 byla poslankyní Parlamentu České republiky za TOP 09. Dále byla členkou Zastupitelstva Olomouckého kraje (2012–2014), členkou Komise Rady Olomouckého kraje pro prevenci kriminality a členkou správní rady Univerzity Palackého v Olomouci. V krajských volbách v roce 2016 byla lídryní kandidátky TOP 09 v Olomouckém kraji, ale neuspěla a do zastupitelstva se nedostala.  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2013 kandidovala v Olomouckém kraji jako lídryně TOP 09 a STAN a byla znovu zvolena poslankyní. Od 31. 10. 2013 je místopředsedkyní poslaneckého klubu TOP 09 a Starostové. Na 4. celostátním sněmu strany v listopadu 2015 v Praze byla zvolena místopředsedkyní strany. Od delegátů obdržela 135 hlasů (tj. 78 %).  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2017 již nekandidovala, skončila také jako místopředsedkyně strany. V červnu 2018 z TOP 09 vystoupila, dle jejích slov se strana odklonila od konzervativních hodnot.  Ve volbách do Senátu PČR v roce 2018 kandidovala jako nezávislá (s podporou Konzervativní strany a Koruny České) v obvodu č. 62 – Prostějov. Původně chtěla kandidovat za TOP 09, předsednictvo strany ale její kandidaturu neschválilo (ze strany následně vystoupila). Se ziskem 12,68 % hlasů skončila v prvním kole voleb na 2. místě a ve druhém kole se utkala se sociální demokratkou Boženou Sekaninovou. Tu nakonec porazila poměrem hlasů 59,85 % : 40,14 % a stala se senátorkou. V lednu 2020 vstoupila do Senátorského klubu ODS.

Kauza rodiny Michalákových.

Aktivně se angažuje v kauze rodiny Michalákových, kde dva čeští chlapci byli odebráni matce norským úřadem pro ochranu dětí Barnevernet. V květnu kvůli tomu interpelovala na půdě sněmovny ministry zahraničí, spravedlnosti a práce a sociálních věcí nebo kvůli tomu jednala s norskou velvyslankyní v Česku.

Jitka Chalánková (* 23. března 1957 Bruntál) je česká lékařka a politička, v letech 2015 až 2017 místopředsedkyně TOP 09, od roku 2018 nezávislá senátorka za obvod č. 62 – Prostějov, v letech 2010 až 2017 poslankyně Poslanecké sněmovny PČR, v letech 2004 až 2014 zastupitelka Olomouckého kraje.

Jitka Chalánková (born 23 March 1957 in Bruntál) is a Czech politician, doctor, former member of Chamber of Deputies for Olomouc region and former Chairwoman of TOP 09 party. Since 2018 she is a member of the Senate where as a member of the Civic Democratic Party caucus.


Objevitelské cesty.

Po Kolumbově plavbě se v roce 1499 pod jeho velením vydala flotila čtyř lodí ze Španělska na jih, pátrat po nových zemích v jižním Atlantiku. Přes Kanárské a Kapverské ostrovy plul na jihozápad. Jako první Španěl překročil rovník a 26. ledna 1500 tedy o tři měsíce dříve než Pedro Álvares Cabral, objevil brazilské pobřeží u mysu Augustin na 6° jižní šířky, kde také vystoupil na břeh. Byl prvním Evropanem na půdě jihoamerického kontinentu. Odtud pokračoval na severozápad, kde objevil ústí Amazonky největší řeky světa, které nazval "Mar Dulce (Sladké moře)" a ústí řeky Pará, které je jižním ramenem delty Amazonky. Současně s Alonso de Hojedou objevil ústí řeky Orinoko a na severu ostrov Tobago. Při své cestě se soustředil na hledání zlata, které nenalezl a proto se věnoval lovu otroků. Objevil a zmapoval 3000 kilometrů jihoamerického pobřeží a přes Haiti se vrátil do Španělska.  V roce 1504 se vratil do zemi v Karibském moři a prozkoumal Honduraský záliv. V roce 1508 byl vypraven s Juanem de Solísem, aby pátral po průjezdu na západ. Ze Santa Dominga pluli nejprve do Honduraského zálivu a dále sledovali pobřeží na sever, obepluli Yucatánský poloostrov a podél jižního pobřeží Jamajky se vrátili. Při této plavbě zakreslili do map značnou část pobřeží Střední Ameriky.  V roce 1509 znovu pátrali po průjezdu na západ, tentokrát podél pobřeží Jižní Ameriky. Dospěli až k ústí řeky La Plata a protože jejich úsilí nebylo korunováno úspěchem, upadl Pinsón po návratu do nemilosti a dalších výprav se nezúčastnil.

Vicente Yáñez Pinzón (1462 Palos de la Frontera, Andalusie – 1514 Triana, Sevilla) byl španělský mořeplavec a cestovatel. V roce 1492 se zúčastnil první plavby Kryštofa Kolumba, jako kapitán lodi Niňa.

Vicente Yáñez Pinzón (; Palos de la Frontera, Spain, c. 1462 – after 1514) was a Spanish navigator, explorer, and "conquistador", the youngest of the Pinzón brothers. Along with his older brother, Martín Alonso Pinzón ("c." 1441 – "c." 1493), who captained the "Pinta", he sailed with Christopher Columbus on the first voyage to the New World, in 1492, as captain of the "Niña".


Message vs email.

JMS není emailové API, přestože funguje na podobném principu. Základem komunikace mezi klienty v rámci JMS jsou asynchronně posílané zprávy (požadavky, události, odpovědi atd.). Tyto zprávy jsou vytvářeny a užívány aplikacemi a obsahují informace, díky kterým tyto aplikace fungují, nastavují se a koordinují svou činnost v rámci celku. Emaily jsou posílány také mezi klienty, ale výsledným cílem je uživatel – člověk.

Message system type.

V oblasti MOM se běžně používají dva modely a to peer-to-peer (také point-to-point, dále P2P) a publish-subscribe (dále PS). Tyto dva modely se liší nejen počtem poskytovatelů a odběratelů zpráv, ale také způsobem jakým si odběratelé své zprávy vyzvedávají a jakým způsobem jsou zprávy publikovány. JMS dokáže pokrýt funkcionalitu obou modelů.  P2P je založen na frontách. Každá zpráva je přiřazena do určité fronty a klienti získávají z těchto front své zprávy. Není však přesně určeno kdy si klient má zprávu vyzvednout, třeba může nastat i případ, že si ji vůbec nevyzvedne. Tedy se v jedné frontě hromadí zprávy a mnoho uživatelů si je vyzvedává (one-to-many).  Oproti tomu PS model přiřazuje své zprávy určitému uzlu v kontextové hierarchii, ke kterému se odběratelé i publikovatelé přihlašují a odhlašují v průběhu doby trvání (many-to-many). Systém se stará o doručení zpráv od různých publikovatelů k mnoha různým odběratelům a systém také zajišťuje kdy a jak se zpráva odběrateli doručí.

Providers, Messages, Domains.

Provider je entita, která implementuje MOM pro příslušný systém či aplikace. Provider může být implementován tak, jak ho definuje JMS (tedy Java implementace) a nebo je za providera považován adaptér na non-Java MOM, tedy lze zajistit i kompatibilitu Java aplikací s non-Java providerem.  Messages jsou hlavní podstatou MOM, tedy zprávy, kterými se zabývá provider a následně poskytovatel i konzument. Samotný JMS definuje soubor rozhraní pro zprávy, takže programátoři pracují s konzistentním API a můžou vytvářet a posílat zprávy nezávisle na druhu providera.  Domains(také Destinations) jsou buď point-to-point nebo publish-subscribe. Tyto domény byly vytvořeny jako reflexe dvou základních modelů MOM. JMS definuje různá rozhraní pro každou doménu a tím sice obtížně, ale přesto umožňuje propojení i různých modelů MOM najednou. Pro použití JMS není potřeba mít implementovány obě domény, stačí pouze jedna.

JMS neobsahuje.

JMS neobsahuje:

JMS a Java API.

JMS a Java API:

Části aplikací.

Typicky se JMS aplikace skládá z několika částí: JMS Clients, Non-JMS Clients, Messages, JMS Provider, Administered Objects.  Popis objektů JMS:  Souběžný přístup k objektům je v rámci JMS podporován pouze pro Destination, ConnectionFactory a Connection, tedy pro ty objekty, které přirozeně musí obsluhovat mnoho přístupů současně. Ostatní objekty jsou navrženy pro použití jen jedním logickým vláknem v určený čas. V případě Session je toto omezení uplatněno hlavně proto, že je velmi těžké implementovat mnohovláknové transakce a přineslo by to více škody než užitku. Pro složitější aplikace, které potřebují tuto funkcionalitu, je možné použít více Session najednou.

Messages - zprávy.

Prostředkem komunikace v messaging systémech jsou samozřejmě zprávy a v mnoha messaging systémech se forma i obsah zpráv dost liší. JMS poskytuje způsoby jak jednotně přistupovat ke zprávám a tedy jakou mají mít formu a druhy obsahu. Zpráva v JMS se skládá ze tří částí:

TextMessages.

Takto se označují zprávy, které obsahují jednoduchý String a předpokládá se pouze posílání textu. Téměř ideální pro posílání zpráv pomocí XML, což je v podstatě pouhý text.  Používá se typ objektu TextMessage a s pomocí Session se vytvoří skrze createMessage(). Na vytvořené zprávě pak stačí zavolat metodu setText() do které se předá příslušný String. Dále už je zpráva hotova a může být předána messaging systému.

ObjectMessages.

Tyto zprávy slouží k posílání entit typu Object, ale pouze serializovatelných. JMS umožňuje posílat i Collection objekt (např. List, Set), tedy soubor více serializovatelných objektů v jedné zprávě.  Používá se pro to typ objektu ObjectMessage a na Session je třeba zavolat metodu createObjectMessage(). Před odesláním je už jen třeba pomocí metody setObject(), zavolané na vytvořené ObjectMessage zprávě, nastavit požadovaný objekt k odeslání. Následně lze zprávu předat messaging systému.

Příklad použití.

Podstatou komunikace v MOM je asynchronní zpracování a posílání dat či informací mezi různými komponentami ve formě zpráv. Nejde ale pouze o textové řetězce, jak by napovídal název zpráva, ale lze posílat i celé objekty různých typů a také i kolekce objektů.  Příkladem použití asynchronních zpráv je komunikace mezi aplikacemi, sloužící k vytváření návrhů smluv. Tedy pracovník vytvoří smlouvu, připraví podklady a odešle ji ke schválení (tedy je publikovatelem – publisher). Technologicky se odešle v systému objekt Smlouva s určitými parametry ve zprávě typu ObjectMessage. Zde přichází ke slovu JMS a dle použitého modelu se Provider postará o doručení, publikování atd. O několik dní později, na jiném pracovišti, klidně i v jiném státě, si pracovník odpovědný za schvalování smluv příslušný návrh vyzvedne (jako odběratel – subscriber). Po schválení se ještě může nastavit jako další odběratel příslušný nadřízený kontroly kvality práce. Výsledkem je, že se zpráva (Smlouva) dostane na místo určení a i kdyby se původní místo odeslání odpojilo od sítě či internetu, tak stále, pokud bude provider v pořádku fungovat, je ta zpráva k dispozici.

Java Messaging Services se řadí do skupiny Message Oriented Middleware (dále MOM), jiným názvem také Enterprise Messaging System. MOM produkty se staly nedílnou součástí firemního software pro zajištění integrace aplikací. Umožňují různým byznys komponentám fungovat dohromady a tvořit tak ucelený, spolehlivý a pružný systém. Přestože se často jedná o naprosto odlišné komponenty, tak díky prostředníkovi (MOM) mohou tyto aplikace spolu komunikovat prostřednictvím zpráv. Jedním z možných řešení je právě JMS, které poskytuje kompletní API pro vývojáře a poskytuje tím možnost, jak psát programy v Javě, které dokáží vytvářet, posílat, přijímat a číst zprávy posílané mezi aplikacemi. Soubor rozhraní a přidružené logiky definuje jak v rámci JMS přistupuje klient k prostředkům MOM. Cílem JMS je poskytnout co nejvíce konceptů a rozhraní v takové podobě, aby se minimalizoval počet konceptů, které musí programátor Javy umět, aby mohl pracovat s MOM a zprávami. Programátor se díky JMS nemusí starat o technické pozadí za koloběhem zpráv.

The Java Message Service (JMS) API is a Java message-oriented middleware API for sending messages between two or more clients. It is an implementation to handle the producer–consumer problem. JMS is a part of the Java Platform, Enterprise Edition (Java EE), and was defined by a specification developed at Sun Microsystems, but which has since been guided by the Java Community Process. It is a messaging standard that allows application components based on Java EE to create, send, receive, and read messages. It allows the communication between different components of a distributed application to be loosely coupled, reliable, and asynchronous.


Výprava s Kryštofem Kolumbem.

Hojeda se narodil okolo roku 1470 v Cuence. Pocházel z chudé šlechtické rodiny, ale měl štěstí že brzy získal přízeň Juana Rodrígueze de Fonsecy, biskupa Burgoského a později patriarchy Indie, který měl styky u krále a umožnil Alonsu de Hojedovi v roce 1493 doprovázet Kryštofa Kolumba na jeho druhé cestě do Nového světa. Hojeda vynikal svou odvahou v boji s domorodci, ale často byl příliš krutý a mstivý.

Druhá výprava do Nového světa.

Při plavbě na Haiti objevil zlatonosná pole u Cibao a znovu proslul krutostí při podrobování a vyvražďování místních Indiánů. V roce 1499 byl velitelem výpravy, které se zúčastnil také Juan de la Cosa jako navigátor a kartograf. Účastníkem výpravy byl též florentský mořeplavec Amerigo Vespucci, podle něhož byl nazván nový kontinent Amerikou. Výprava objevila pobřeží Guayany nazvané podle indiánského kmene Guanna a pobřeží, které Hojeda nazval Venezuela (Malé Benátky). Dále objevil současně s Pinzónem deltu Orinoka, přistál na ostrově Trinidad a Tobago a poté na Curaçau. Objevil záliv u dnešního Maracaiba a dostal se až k mysu La Vela v Kolumbii. Odtud se vrátil na Haiti, kde se zúčastnil spiknutí proti Kolumbovi. Poté se vrátil domů do Španělska. Proplul podél neznámých břehu celkem více než 3000 kilometrů.

Třetí výprava do Nového světa.

V letech 1508 až 1510 se ještě několikrát vrátil k tomuto pobřeží, které nazýval Nueva Andalusia (Nová Andalusie), zde také založil San Sebastian první španělskou osadu na americké pevnině. Z ní provozoval lov na otroky a loupežení, hlavně perly. Odtud také vedl vyhlazovací boj proti Indiánum.  Ke konci života upadl v nemilost a zemřel v bídě a zapomnění na území, kde je dnes hlavní město Dominikánské republiky Santo Domingo.

Alonso de Hojeda (1466 nebo 1470 Cuenca, Španělsko - 1515 nebo 1516 Santo Domingo, Dominikánská republika) nazývaný též Ojeda byl španělský mořeplavec a conquistador. V roce 1493 - 1496 se účastnil druhé výpravy Kryštofa Kolumba k břehům Nového světa.

Alonso de Ojeda (; c. 1466 – c. 1515) was a Spanish explorer, governor and conquistador. He travelled through Guyana, Venezuela, Trinidad, Tobago, Curaçao, Aruba and Colombia. He navigated with Amerigo Vespucci who is famous for having named "Venezuela", which he explored during his first two expeditions, for having been the first European to visit Guyana, Curaçao, Colombia, and Lake Maracaibo, and later for founding Santa Cruz (La Guairita).


Dějiny.

District Line má dlouhou historii. Postavili ji jako součást Metropolitan District Railway a byla otevřena po částech v letech 1868 až 1905. První úsek tratě otevřely mezi stanicemi South Kensington a Westminster v 24. prosince 1868.  V roce 1869 byl zahájen provoz na úseku mezi Gloucester Road a West Brompton. Následující rok společnost postavila svou vlastní trať, paralelní s tratí Metropolitan Railways, mezi stanicemi Gloucester Road a South Kensington. Později se začalo s budováním spojení ze stanice Earl's Court do stanic Kensington (Olympia) a High Street Kensington. V roce 1874 trať dosáhla Hammersmith, v roce 1877 Richmond ao dva roky později Ealing Broadway.  S rozšiřováním provozu se pokračovalo dále, prodloužení do Putney Bridge otevřeli v roce 1880 a další prodloužení do Wimbledon u následovalo v roce 1889. V roce 1883 začaly vlaky Metropolitan District Ralway jezdit z Ealing Broadway až do Windsor u po trati Great Western Railway. Tento spoj byl zrušen v roce 1885.  Metropolitan District Railway byla prodloužena ze stanice Westminster, přičemž v roce 1884 byl dostavěna poslední úsek dnešní Circle Line. Tento úsek zahrnoval další prodloužení linky přes stanici Aldgate East do Whitechapel. V roce 1902 začala Whitechapel & Bow Railway provozovat spojení do stanice Upminster.  Další větve do Hounslow (otevřená 1884) a Uxbridge (1910) byly převedeny na Piccadilly Line v letech 1964 a 1933. Metropolitan District Railways provozovala mnohé spojení ve spolupráci s jinými dopravci a do roku 1939 jezdila do přímořského města Southend a Shoeburyness.  Metropolitan District Railway byla po Metropolitan Railway druhou společností, která provozovala podzemní železnici v Londýně. Později ji odkoupil americký podnikatel Charles Yerkes, který se zasloužil o formování londýnského metra, až do znárodnění jeho společnosti Underground Electric Railways of London Company Ltd. v 30. letech. Tehdy vstoupila svůj současný název – District Line.

Vozový park.

Větší část trasy obsluhují podpovrchové soupravy typu D. Výjimkou je větev Wimbledon – Edgware Road, kde jezdí soupravy typu C, které sdílí společně se Circle a Hammersmith & City Line. Soupravy typu D jsou aktuální čerstvě po rekonstrukci, během níž obdrželi standardní barvy londýnského metra – červená, bílá a modrá překryly tehdejší nelakovaný hliník, který byl často terčem vandalů. Soupravy mají také zcela zrekonstruovaný interiér a jsou vybaveny novým orientačním systémem.

Trasa.

Poznámka: Za názvem stanice se nachází její případný původní název nebo názvy, datum otevření, případně i datum jejího uzavření. Uzavřené stanice jsou vyznačeny kurzívou.  "Směr: od západu na východ"

Větev Ealing.

Větve Richmond a Eealing se spojují na západním konci stanice Turnham Green.

Větev Kensington (Olympia).

Větev Kensington (Olympia) se připojuje k hlavní větvi na západním konci Earl's Court a vlaky normálně pokračují směr High Street Kensington. Větev Wimbledon se připojuje k hlavní větvi na západním konci Earl's Court.

Větev Edgware Road.

Větev Edgware Road odbočuje z hlavní větve na východě stanice Earl's Court.

Aktuální obsluha.

Intervaly souprav na District Line mimo špičku:

Integrace.

C2C zastavuje na stanicích Upminster, Barking, West Ham a Fenchurch Street, kde je plně integrován do systému Oyster Card.

District Line je jedna z linek londýnského metra. Jde o linku podpovrchovou, která prochází centrem města v mělkých odkrytých a následně znovu krytých tunelech. Na mapách je vyznačena zelenou barvou. District Line je nejvytíženější podpovrchovou linkou a zároveň čtvrtou nejvytíženější linkou vůbec. Dá se z ní přestoupit na všechny ostatní linky metra s výjimkou Metropolitan Line, se kterou se míjí cca o 20 m poblíž Aldgate.

The District line is a London Underground line that runs from in the east to in west London, where it splits into a number of branches. One branch runs to in south-west London and one runs north to Edgware Road. A short branch said to be weekends only runs for one stop to, although in fact there are some very limited weekday services, two in the evening out and a number of early morning journeys which commence out of service from Lillie Bridge Depot. The main route continues west from Earl's Court to after which it divides again into two western branches, to Richmond and.


Vzdělání.

Vystudoval gymnázium v Opavě, dále pokračoval na elektrotechnické fakultě VUT Brno, obor elektronické počítače. Většinu svého dětství prožil v opavské městské části Malé Hoštice.

Politická kariéra.

V letech 2002–2010 byl primátorem Opavy. Od roku 2000 do roku 2011 byl zastupitelem Moravskoslezského kraje a v letech 2000–2008 byl členem rady kraje. V uvedených letech také předsedal klubu krajských zastupitelů zvolených za ODS. Je členem Výkonné rady ODS z titulu funkce předsedy poslaneckého klubu. V letech 2000 - 2017 byl předsedou Regionálního sdružení ODS Moravskoslezského kraje. V roce 2017 již v rámci primárek kandidoval pouze na místopředsednický post, který v březnu 2017 na regionálním sněmu také získal. Byl místopředsedou Svazu měst a obcí České republiky a také předsedou Euroregionu Silesia.  Do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky byl zvolen ve volbách 2010 v Moravskoslezském kraji ze čtvrtého místa kandidátky. V komunálních volbách v říjnu 2010 ODS v Opavě pod Stanjurovým vedením získala jen 9 mandátů v pětačtyřicetičlenném zastupitelstvu a po letech ve vedení města skončila v opozici. Dne 11. května 2011 byl zvolen předsedou poslaneckého klubu ODS. Po parlamentních volbách v roce 2013 a 2017 funkci obhájil.  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2013 kandidoval v Moravskoslezském kraji jako lídr ODS a byl zvolen poslancem. Na začátku listopadu 2013 pak byl zvolen předsedou Poslaneckého klubu ODS.  V komunálních volbách v roce 2014 se pokoušel obhájit za ODS post zastupitele města Opavy, ale neuspěl (stal se pouze prvním náhradníkem).  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2017 byl lídrem ODS v Moravskoslezském kraji a šéfem (předsedou volebního štábu) volební kampaně občanských demokratů. Získal 3 648 preferenčních hlasů a obhájil mandát poslance. Dne 24. října 2017 se stal staronovým předsedou Poslaneckého klubu ODS.  Na 29. kongresu ODS v Praze v lednu 2020 byl zvolen 1. místopředsedou strany. Získal 322 z 500 odevzdaných hlasů. Jeho předchůdkyní ve funkci byla Alexandra Udženija.

Kritika.

Do roku 2007, tedy i v době kdy byl radním a později primátorem Opavy, vlastnil třetinový podíl ve firmě Eskon, i když tvrdil, že jej prodal již v roce 2002. Firma získávala zakázky i od města Opavy. Od roku 2007 je jedinou vlastnicí Eskonu Stanjurova manželka Hana Malurová. Server Aktualne.cz dává prodej podílu ve firmě manželce do souvislosti s tehdy schváleným zákonem o majetkovém přiznání, který nařizoval primátorům zveřejňovat své majetkové poměry. Eskon v minulosti nezveřejňoval informace v obchodním rejstříku, nesplnění povinnosti zdůvodňoval administrativním nedopatřením. Výroční zprávy byly v roce 2011 dodatečně zveřejněny. V době Stanjurova působení v čele opavského magistrátu byl jeho tehdy jedenasedmdesátiletý otec Vilibald Stanjura jednatelem městské firmy Technické služby. Jako jednatel působil ve společnosti od roku 1995, tedy již 3 roky před tím, než se stal Zbyněk Stanjura zastupitelem města.

Zbyněk Stanjura (* 15. února 1964 Opava) je český politik, do roku 2010 primátor Opavy, od května 2010 do srpna 2013 a od října 2013 poslanec za stranu Občanskou demokratickou stranu a od 12. prosince 2012 do 10. července 2013 ministr dopravy ve vládě Petra Nečase. V letech 2011 až 2012 a opět od listopadu 2013 zastává funkci předsedy poslaneckého klubu ODS. V lednu 2020 byl zvolen prvním místopředsedou strany.

Zbyněk Stanjura (born 15 February 1964) is a Czech politician, who served as Minister of Transport of the Czech Republic from December 2012 to July 2013. He was appointed to Petr Nečas's Cabinet on 12 December 2012. He has been a member of the Chamber of Deputies since 2010.


Výskyt.

V podstatě platí, že vranka pruhoploutvá osídluje nejhořejší, pramenné části toků, směrem po proudu jí ubývá a je nahrazována vrankou obecnou. Úsek společného výskytu obou druhů je však obvykle krátký. Je to proudomilný druh, žijící v horských a podhorských potocích s chladnou, čistou vodou, kde obsah kyslíku neklesá pod 8 mg/l, a s kamenitým či štěrkovitým dnem. Optimální teplota vody pro její život je 5–20 °C. Žije pod kameny, v proudech a peřejích. Vranka pruhoploutvá je velmi citlivá na znečištění vody a náročná na obsah kyslíku. Proto patří k nejcitlivějším živým ukazatelům (bioindikátorům) čistoty vody z našich ryb. Tam, kde se s nimi setkáme, můžeme říci, že voda neobsahuje žádné jedovaté průmyslové, zemědělské nebo městské odpady a že je nasycena kyslíkem.

Stavba těla.

Dorůstá délky 100–150 mm, někdy i více. Vranka pruhoploutvá je ryba s velkou, širokou a shora zploštělou hlavou. Ústa vranky jsou široká, prostorná, čelisti mají spousty drobných zoubků. Přední i zadní skřelová kost vybíhá v trn. Oko je velké, vysoko posazené na vystouplém čele. Nozdry vyčnívají do tvaru trubičky. Dojde-li k podrážení, výhrůžně rozevře skřele a naježí ploutve. Jako u všech vranek, i této chybí plynový měchýř, a proto její plavání připomíná spíše skoky. Na hřbetě sedí v těsné blízkosti za sebou dvojice hřebenitých ploutví. Přední ploutev je kratší a ostnitá. Zadní ploutev je delší s měkkými paprsky. Ocasní ploutev je vějířovitá, řitní dlouhá. Břišní ploutve jsou dlouhé, které dosahují až za řitní otvor. Tyto ploutve jsou zdobené pruhy, které jsou pravidelné, tmavé, příčné a skládají se z velkého počtu drobných tmavých skvrnek.  U vranky pruhoploutvé je délka břišního paprsku kratší než u vranky obecné, měří nejvýše 2/5 délky nejdelšího paprsku. Postranní čára je neúplná, často přerušovaná a téměř vždy končí před kořenem ocasní ploutve. Zbarvení těla vranky odpovídá jejímu životu u dnaː je šedá nebo nazelenalá, na břišní straně našedlá nebo bílá, se světlejšími párovými ploutvemi.

Potrava.

Živí se hlavně larvami dvoukřídlého hmyzu, pošvatek, chrostíků a jepic. Občas pozře i špatně vyvinutý pstruží plůdek. Dokáže i ulovit nemocného nebo v pohybu omezeného několikacentimetrového pstruha. Pstruh a vranka žijí často spolu. Je mezi nimi vytvořená rovnováha. Často je však vranka prohlášena za škůdce pstruha. Podobně jako rak, je vranka pruhoploutvá jakousi zdravotní hlídkou, protože někdy pozře neoplozenou či zaplísněnou pstruží jikru. Tím životu ve vodě jistě prospívá.

Rozmnožování.

Vranka pruhoploutvá se tře v březnu, v dubnu a v květnu. Vyhledává si vhodné místo mezi kameny, které pak samice pečlivě očistí. Jikrnačka má asi sto dvoumilimetrových, žlutých jiker. Jikry vranky jsou poměrně velké, měří průměrně přes 2 mm. Při tření je přilepuje na spodek plochého kamene, někdy je uloží na dno do jamky v písku. Sameček mlíčák jikry bedlivě hlídá tak dlouho, dokud vykulený plůdek není odplaven vodou a nezačne samostatný život. Brání je nejen proti jiným rybám, ale dokonce i proti člověku. Mlíčák vranky přihání k jikrám ploutvemi čerstvou vodu bohatou na kyslík a zároveň odstraňuje nánosy kalu, které jsou zřetelné zejména v jarních přívalech. Plůdek se z jiker stane asi po 3 týdnech.

Vývin.

Dorůstá délky až 150 mm a maximálně se dožije věku 10 let. Průměrně se však dožije 6 let. V 1. roce dorůstá do délky 25 – 45 mm, ve 4. roce 60 – 90 mm, v 5. roce 80 – 100 mm, v 6. roce 90 – 120 mm. Pohlavně dospívá ve 2. roce svého života.

Význam.

Vyšší hospodářský význam nemá. Jako citlivý indikátor čistoty vody je důležitou složkou rybího osídlení pramenných částí toků v horské a podhorské krajině.

Vranka pruhoploutvá ("Cottus poecilopus") je ryba žijící v Evropě ve vhodných vodách patřících do povodí Severního ledového oceánu a Baltského moře, vyskytuje se však také v povodí Dunaje a Dněstru. Proto tento druh žije pouze v tocích na území Moravy, v Čechách se nevyskytuje. Na Moravě je hojná zejména v povodí Odry a levostranných přítocích řeky Moravy.

The alpine bullhead or Siberian bullhead ("Cottus poecilopus") is a species of freshwater fish in the family Cottidae of sculpins. It is found in China, the Czech Republic, Denmark, Finland, Germany, North Korea, Moldova, Norway, Poland, Romania, Russia, Slovakia, Sweden, and Ukraine. This fish is listed as being of "Least Concern" by the IUCN.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 90 metrů na pomezí hustě osídlené a zemědělsky intenzivně využívané pobřežní nížiny a regionu Šefela, na jihovýchodním okraji aglomerace Tel Avivu.  Obec se nachází 16 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 22 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 37 kilometrů severozápadně od historického jádra Jeruzalému a 3 kilometry od východního okraje města Rechovot. Na'an obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Pouze ve městech Lod a Ramla severně odtud žije cca dvacetiprocentní menšina izraelských Arabů.  Na'an je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 40. Východně od kibucu zároveň probíhá dálnice číslo 6, podél níž vede i železniční trať z Lodu do Beerševy.

Dějiny.

Na'an byl založen v roce 1930. Zakladateli kibucu byla skupina židovské mládeže z organizace ha-Noar ha-Oved ve-ha-Lomed. 42 členů této skupiny se nejprve živilo prací v sadech u nedalekého města Rechovot, pak odkoupili od Židovského národního fondu prvních 42 hektarů pozemků pro novou vesnici. Zpočátku obývali tři provizorní příbytky. Před vznikem státu Izrael sloužila vesnice jako jeden z opěrných bodů židovských jednotek Palmach včetně ilegálních dílen na výrobu zbraní. Během války za nezávislost v roce 1948 pak tvořil Na'an jeden z nástupních prostorů židovských sil při opakovaných bojích o strategický Latrun. 23. května 1948 byla právě zde soustředěna Brigáda Ecioni.  Po roce 1948 získal kibuc i část pozemků vysídlené arabské vesnice al-Na'ani, jež stávala až do války za nezávislost cca 1,5 kilometru východně od Na'an. Stávaly v ní dvě mešity a chlapecká základní škola založená roku 1923. Poblíž vesnice se rozkládala lokalita Chirbet Tal Malat, se stavebními pozůstatky identifikovanými jako biblický Gibton (nezaměňovat s nynější židovskou vesnicí Gibton cca 7 kilometrů západně odtud). Roku 1931 měla al-Na'ani 1142 obyvatel a 300 domů. Počátkem války byla tato oblast v květnu 1948 ovládnuta židovskými silami a arabské osídlení zde skončilo. Zástavba vesnice pak byla 10. června 1948 zbořena s výjimkou objektu železniční stanice a několika domů.  Koncem 40. let 20. století měl kibuc rozlohu 1582 dunamů (1,582 kilometru čtverečního). Místní ekonomika je založena na zemědělství a průmyslu (výroba zavlažovacích zařízení). V obci funguje plavecký bazén, mateřská škola, muzeum židovského osidlování a společná jídelna. Správní území obce měří v současnosti 7500 dunamů (7,5 kilometrů čtverečních), z toho je 6500 dunamů využíváno pro zemědělství.  Narodil se zde politik Gadi Jaciv.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Na'an Židé osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1484 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 1,6 %.

Na'an ( נַעַן, v oficiálním přepisu do angličtiny Na'an) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Centrálním distriktu, v Oblastní radě Gezer.

Na'an () is a kibbutz near the city of Rehovot in Israel. Located within the Central District, it falls under the jurisdiction of Gezer Regional Council and borders the villages of Ganei Hadar, Ramot Meir and Sitria. Founded in 1930, it is the first kibbutz established by Jews born in Eretz Israel. Kibbutz Naan is the largest kibbutz in Israel in terms of population.


Vznik a vývoj.

Projekt letounu zahájila společnost Hunting Percival Aircraft Ltd. V květnu 1956 uveřejnila informace o svém projektu lehkého dopravního letounu H-107 pro 48 cestujících s doletem 1600 km. Při realizaci konstrukčních podkladů bylo pro firmu Hunting důležitou skutečností, že od ledna 1958 společně s firmami De Havilland Aircraft Company a Fairey Aviation spolupracovala ve sdružení Airco při realizaci třímotorového letounu Hawker Siddeley Trident. Hunting získal od společnosti De Havilland četné praktické poznatky, které uplatnil při práci na H-107.  Během reorganizace britského leteckého průmyslu koncem 50. let 20. století vstoupil Hunting v roce 1960 do koncernu British Aircraft Corporation. V této nové organizaci byl projektem H-107 pověřen další člen koncernu Vickers. Při zpracování podkladů nového BAC-107 Vickers vycházel ze zkušeností s konstrukcí turbovrtulových letounů Viscount, které měl nový letoun nahradit v provozu. Projektovaný letoun byl zvětšen pro 59 až 69 pasažérů a za pohonné jednotky byla vybrána dvojice dvouproudových Rolls-Royce Spey umístěných na zádi trupu.  Prototyp nového letounu označený BAC-111 (G-ASGH) poprvé vzlétl 20. srpna 1963, avšak již v říjnu havaroval a jeho sedmičlenná posádka zahynula. Letoun se dostal do silně přetažené polohy se sklonem osy trupu 35°, v níž byly vodorovné ocasní plochy v úplavu křídla a motorových gondol, přičemž kormidla přestala reagovat.  Upravené sériové provedení "BAC-111-200" poháněly dva motory Rolls-Royce Spey 506-14 po 47,1 kN. Oproti prototypu byla rekonstruována náběžná hrana křídla, zvětšila se jeho hloubka u trupu a dodatečně byly namontovány aerodynamické plůtky. Současně byla do řízení zavedena automatika, zabraňující přetažení. Na každé polovině křídla byl umístěn detektor úhlu náběhu, který po překročení stanovené meze ve spolupráci s pneumatickým pracovním válcem automaticky sklonil knipl, aby se podélná osa letounu navrátila do normálu. Vstup do kabiny cestujících byl sklopnými dveřmi se schodištěm pod zádí trupu a dveřmi na levém boku přídě trupu, v nichž mohly být na přání zákazníka instalovány sklopné schůdky. Křídlo bylo vybaveno velkými Fowlerovými vztlakovými klapkami. Posádka byla obvykle dvoučlenná plus palubní průvodčí.  Na produkci „dvoustovky“ navázala verze "BAC-111-300" se zvýšenou vzletovou hmotností a větším doletem, které se však prodalo jen 9 kusů (British Eagle, Channel Airways a Laker).  Amerikanizované obměně "BAC-111-400", jejíž prototyp (G-ASYD) poprvé vzlétl 13. července 1965, se na trhu dařilo lépe. Do nové verze bylo zabudováno nucené vypouštění palivových nádrží za letu, nouzové kyslíkové dýchací přístroje pro cestující a černá skříňka. Třicet kusů odebrala společnost American Airlines, která s nimi začala létat od března 1966. Letouny poháněly motory Spey 510-14, nebo 511-14 se statickým tahem po 51 kN. Celkem bylo prodáno 69 strojů -400.  Výroba pokračovala sérií "BAC-111-500" pro 119 cestujících, jejíž prototyp (G-ASYD) byl zalétán 30. června 1967. Trup byl prodloužen o 2,54 m před a 1,57 m za křídlem, jehož plocha byla zvětšena. Motory Spey 512 DW se statickým tahem 55,8 kN každý dokázaly zvládnout vzletovou hmotnost až 47 400 kg. První sériový stroj -500 (G-AVMH) absolvoval první let 7. února 1968.  "BAC-111-475" byl určen pro provoz na vysoko položených letištích a v horkých klimatických zónách. Pohyb na nezpevněné VPD usnadňovaly pneumatiky se širší dosedací plochou. Jako prototyp opět posloužil 27. srpna 1970 letoun imatrikulace G-ASYD upravený na nový standard. Ten spočíval v instalaci křídla verze -500 v kombinaci s kratším trupem a motory Spey 512DW. Následujícího roku v dubnu vzlétl první sériový stroj, v červenci přišla první dodávka dvou kusů peruánské společnosti Fawcett.  V květnu 1977 uzavřela britská strana s rumunským podnikem IAR dohodu o licenční výrobě dvaaosmdesáti letounů BAC-111-475 a -500. První trup BAC-111-500 byl do RSR dodán letecky strojem Super Guppy na jaře 1980, který následoval druhý trup varianty -500 a jeden -457. Rumunská výroba licenčních letounů "Rombac-111" byla ukončena v roce 1989.  V létě 1978 poprvé vzlétla specializovaná varianta "BAC-111-670" (opět přepracovaný G-ASYD) s upraveným křídlem, které umožňovalo stroji vzlétat z dráhy dlouhé 1220 m.

Služba.

Prvních devět sériových letounů odebral britský svaz dopravních společností British United Airways, dále irský Aer Lingus, Central African Airways, Bavaria a Kuwait Airways. Velkým obchodním úspěchem byl prodej šesti, pozdeji pak dalších osmi letounů letecké společnosti Braniff v říjnu 1961. O rok později odebral přepravce Mohawk 4 stroje.  Braniff uvedl dodané BAC-111-200 na své linky v dubnu 1965 a Mohawk v březnu příštího roku. Jeho letouny dopravovaly cestující z menších měst v okolí do New Yorku. Celkem se prodalo 56 exemplářů verze 200.  Prvním zákazníkem BAC-111-500 se stala společnost British Airways, která první kus převzala v srpnu roku 1968. Následoval přepravce Caledonian (4 kusy), TAROM (5) a dva stroje putovaly k Cyprus Airways.

British Aircraft Corporation One-Eleven (někdy také BAC-111 nebo BAC-1-11) byl britský dvoumotorový proudový dopravní letoun s ocasními plochami do T z 60. a 70. let určený pro krátké tratě. Šlo o druhé letadlo na krátké vzdálenosti, které vstoupilo do služby po francouzské Sud Aviation Caravelle. Jeho výroba probíhala na základě licence během 80. let i v Rumunsku jako Rombac One-Eleven.

The British Aircraft Corporation One-Eleven, also known as the BAC-111 or BAC 1-11, was a British short-range jet airliner widely used from the 1960s to the 1990s. It was the second short-haul jet airliner to enter service, following the French Sud Aviation Caravelle. The aircraft was also produced under licence in Romania during the 1980s as the Rombac One-Eleven.


Život.

Mládí.

Anatolij Ivanišin pochází ze sibiřského Irkutsku, po střední škole nebyl přijat na Černigovskou vojenskou vysokou leteckou školu (), proto vzal zavděk Irkutským polytechnických institutem. Do Černigova se dostal už následující rok, absolvoval roku 1991 se zlatou medailí.  Po studiu sloužil v jednotkách ruského vojenského letectva ve Voroněžské oblasti, roku 1992 byl přeložen do Karélie, létal na MiGu-29 a Su-27. V době příchodu do oddílu kosmonautů měl nálet 507 hodin.

Kosmonaut.

Roku 1997 se přihlásil k výběru kosmonautů, ale lékaři ho vyřadili, byl o několik centimetrů vyšší než povolovaly předpisy. Při dalším náboru už prošel a 29. května 2003 získal doporučení Státní meziresortní komise k zařazení do oddílu kosmonautů CPK. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu a 5. července 2005 získal kvalifikaci zkušební kosmonaut.  Byl zařazen mezi kosmonauty připravující se na lety na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). V červenci 2008 byl včleněn do záložní posádky Expedice 25 (start v září 2010), v dubnu 2009 však z posádky vypadl. V říjnu 2008 byl vybrán do záložní posádky Expedice 27, v červenci 2009 však byl zařazen do zálohy pro Expedici 26. Konečně v lednu 2010 nahradil Sergeje Revina v hlavní posádce Expedice 29, jejíž start v Sojuzu TMA-22 byl plánován na září 2011. Po havárii Progressu M-12M byl let Sojuzu TMA-22 odložen na 14. listopadu.  Ke svému prvému vesmírnému letu odstartoval v lodi Sojuz TMA-22 z kosmodromu Bajkonur 14. listopadu 2011 ve 4:14 UTC ve funkci palubního inženýra lodi společně s Antonem Škaplerovem a Danielem Burbankem. Po dvoudenním letu se 16. listopadu Sojuz spojil s Mezinárodní vesmírnou stanicí. Po pěti měsících práce na ISS trojice 27. dubna 2012 přistála v Kazachstánu. Jejich let trval 165 dní, 7 hodin, 31 minut a 31 sekund.  Koncem roku 2014 byl jmenován členem Expedice 48/49 se startem v květnu 2016 v Sojuzu TMA-20M (v listopadu 2015 zaměněným za Sojuz MS-01) a náhradníkem pro Expedici 46/47. Tříčlennou posádku Sojuzu TMA-20M spolu s ním tvořili Takuja Óniši a Kathleen Rubinsová. Na oběžnou dráhu Země odstartovali v lodi Sojuz MS-01 z kosmodromu Bajkonur 7. července 2016. Po spojení s ISS se zapojili do práce posádky stanice ve funkci palubních inženýrů, Ivanišin od začátku září jako velitel Expedice 49. Po téměř čtyřech měsících života na ISS se 30. října 2016 vrátili na Zem. Jejich let trval 115 dní, 2 hodiny, 21 minut a 19 sekund.  V létě 2018 s Ivanem Vagnerem měl být členem záložní posádky pro Sojuz MS-15 (start v říjnu 2019, Expedice 61/62), nicméně později byli nahrazeni. V dubnu 2019 byli zařazeni jako záloha pro Sojuz MS-16 (start v dubnu 2020, Expedice 63/64) a v srpnu 2019 se připravovali jako hlavní posádka Sojuzu MS-17 (start konec roku 2020, Expedice 65/66). Dne 19. února 2020 agentura Roskosmos oznámila změnu sestavy hlavní posádky lodi Sojuz MS-16. Původní ruská posádka Nikolaj Tichonov a Andrej Babkin musela být ze zdravotních důvodů nahrazena záložní dvojicí Anatolij Ivanišin a Ivan Vagner. Americký astronaut Christopher Cassidy nadále zůstal členem posádky. Start proběhl 9. dubna 2020 z kosmodromu Bajkonur a o 6 hodin později se spojili s ISS.  Anatolij Ivanišin je ženatý, má jednoho syna.

Anatolij Alexejevič Ivanišin (, * 15. ledna 1969 v Irkutsku, RSFSR, SSSR) byl původně pilot ruského vojenského letectva, od května 2003 je ruským kosmonautem, členem oddílu kosmonautů CPK. Od roku 2010 se připravoval na svůj první kosmický let na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS), jako palubní inženýr Expedice 29/30. Do vesmíru vzlétl 14. listopadu 2011 v lodi Sojuz TMA-22, přistál 27. dubna 2012. Podruhé byl na ISS od 7. července 2016 do 29. října 2016 jako palubní inženýr Expedice 48 a velitel Expedice 49. V současnosti je na ISS v rámci Expedice 62 a 63.

Anatoli Alekseyevich Ivanishin (; born 15 January 1969) is a Russian cosmonaut. His first visit to space was to the International Space Station on board the Soyuz TMA-22 spacecraft as an Expedition 29 / Expedition 30 crew member, launching in November 2011 and returning in April 2012. Ivanishin was the Commander of the International Space Station for Expedition 49.


Výprava z Mexika na sever.

Od roku 1538 byl Coronado guvernérem provincie "Nueva Galicia" (severozápadní Mexiko). Na základě přehnaných zpráv o bohatství ""Sedmi měst"" na území dnešní Arizony, které přinesli Cabeza de Vaca a mnich Marcos de Niza, dostal Coronado od mexického místokrále příkaz k dobyvatelské výpravě do těchto končin. Expedice vyšla roku 1540 z "Culiacánu" a dosáhla stejnou cestou jako Marcos de Niza "Sedmi měst", mezi nimi i "Cíboly", avšak ukázalo se, že jsou to jen malá tržiště v pueblech kmene Zuniů, a nikterak neoplývají zlatem a bohatstvím. Poté zkoumal území indiánů "Pueblo" a vyslal na různé strany menší oddíly, mezi nimiž jeden oddíl vedl García López de Cárdenas. Po dvaceti dnech oddíl García Lópeze de Cárdenase objevil Grand Canyon, ostatní oddíly nedosáhly významných objevů. V naději, že dále na severovýchodě a východě nalezne bohaté země, pronikl Coronado jako první z Evropanů do prérijní oblasti, dosáhl území "Quivira", tedy oblast indiánského kmene Vičitů v dnešním Kansasu a dospěl asi k 40° severní šířky. Dotkl se tak oblasti, do níž se dostal Hernando de Soto, který v téže době postupoval od východu. V "Quiviře" byl donucen vyčerpaným mužstvem a také zraněním k návratu. Po jednom z nejdelších pochodů v dějinách španělského dobývání Ameriky se vrátila výprava roku 1542 zpět do Mexika. Protože Coronado nenalezl očekávaná bohatství, upadl v nemilost a zemřel v zapomnění. Jeho výprava měla objevitelský význam, neboť pronikla hluboko do nitra severoamerického kontinentu. Touto výpravou však také skončily velké španělské pokusy o postup do vnitrozemí Severní Ameriky. Jeho dopisy byly uveřejněny u Ramusia "Viaggi..." sv.2., Venezia 1556.

Francisco Vásquez de Coronado (1510 Salamanca – 22. září 1554 Ciudad de México) byl španělský conquistador. V letech 1540–1542 pronikla jeho výprava hluboko do nitra Severní Ameriky a zjistila, že rozloha tohoto světadílu je mnohem větší než se předpokládalo.

Francisco Vázquez de Coronado y Luján (; 1510 – 22 September 1554) was a Spanish conquistador and explorer who led a large expedition from Mexico to present-day Kansas through parts of the southwestern United States between 1540 and 1542. Vázquez de Coronado had hoped to reach the Cities of Cíbola, often referred to now as the mythical Seven Cities of Gold, which is a term not invented until American gold-rush days in the 1800s. His expedition marked the first European sightings of the Grand Canyon and the Colorado River, among other landmarks. His name is often Anglicized as "Vasquez de Coronado" or just "Coronado".


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 88 metrů na pomezí hustě osídlené a zemědělsky intenzivně využívané pobřežní nížiny a regionu Šefela. Severovýchodně od vesnice protéká Nachal Gezer a dál k severovýchodu paralelně s ním i Nachal Ajalon.  Obec se nachází 19 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 22 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu a cca 34 kilometrů severozápadně od historického jádra Jeruzalému. Jad Rambam obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Pouze ve městech Lod a Ramla severovýchodně odtud žije cca dvacetiprocentní menšina izraelských Arabů.  Jad Rambam je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 424. Severozápadně od obce se kříží dálnice číslo 44, dálnice číslo 6 a silnice dálničního typu číslo 431 dobudovaná počátkem 21. století. Podél dálnice číslo 6 vede rovněž železniční trať z Lodu do Beerševy.

Dějiny.

Jad Rambam byl založen v roce 1955. K založení došlo 6. listopadu 1955. Většina prvních obyvatel byli Židé z Maroka, z města Fès. Vesnice je pojmenována podle židovského středověkého učence Maimonida nazývaného hebrejsky Rambam.  Místní ekonomika je založena na zemědělství, velká část obyvatel ale pracuje i v jiných oborech.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Jad Rambam Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1040 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 1,3 %.

Jad Rambam ( יַד רַמְבַּ"ם, doslova „"Rambamův památník"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Yad Rambam) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Centrálním distriktu, v Oblastní radě Gezer.

Yad Rambam (, "lit." Rambam Memorial) is a moshav in central Israel. Located in the Shephelah near Ramle, it falls under the jurisdiction of Gezer Regional Council. In it had a population of.


Geografie.

Geografická poloha.

Deutschfeistritz leží asi 15 km severně od zemského hlavního města Štýrského Hradce v ústí Übelbachu do řeky Mur. Je domněnka, že se místo jmenuje podle řeky Feistritz. Městys je od sousední obce Peggau oddělený jen řekou.

Členění obce.

Městys sestává z katastrálních území

Sousední obce.

Obec sousedí s obcemi (od severu ve směru hodinových ručiček):

Historie.

V Deutschfeistritzu je důlní závod na těžbu zejména olova a zinku. Rok 1765 byl úspěšným rokem při těžbě 116 kg stříbra, asi 22 tun olova a asi 104 tun „olovnatého glejtu“. Hornická činnost byla zastavena na počátku 20. století.

Hospodářství a infrastruktura.

Doprava.

Silnice.

Deutschfeistritz leží na „Pyhrnské dálnici (A9)“ a na „Bruckerské rychlostní silnici (S 35)“. Nejbližší připojené je v uzlu Peggau-Deutschfeistritz (165), 3 km vzdáleném. Pyhrnská dálnice je také dosažitelná v Übelbachu (157) vzdáleném 7 km. „Grazerská silnice (B 67)“, je souběžná s Pyhrnskou dálnicí přímo do Štýrského Hradce a je dosažitelná také na křižovatce Peggau-Deutschfeistritz.

Železnice.

Deutschfeistritz má zastávku na místní dráze Peggau-Übelbach, provozované Štýrskou zemskou dráhou. Místní části Zitoll, čtvrtí Prenning, Prenning, Waldstein a Himberg mají také své zastávky.  Železniční stanice Peggau-Deutschfeistritz na Jižní dráze s hodinovými intervaly rychlodráhy (S1) se nachází v sousední obci Peggau asi 1 kilometr vzdálené. V obecní části Kleinstübing má také svou železniční stanici.

Letecká doprava.

Letiště Štýrský Hradec je vzdálené asi 30 kilometrů.

Politika.

Obecní zastupitelstvo.

Obecní zastupitelstvo má 19 křesel a podle posledních voleb v roce 2010 jsou podle získaných mandátů křesla rozdělena takto

Starosta.

Starostou je od roku 1995 Ing. Hubert Platzer (ÖVP). 1. zástupce je Friedrich Hiebler (ÖVP) a 2. zástupkyní starosty je Sylvia Rinner (SPÖ).

Deutschfeistritz je městys v okrese Štýrský Hradec-okolí v rakouské spolkové zemi Štýrsko. Leží v severní části okresu na řece Muře.

Deutschfeistritz is a municipality in the district of Graz-Umgebung in the Austrian state of Styria. It is the site of Schloss Waldstein, one of the homes of the Princes of Liechtenstein.


Přístrojové vybavení.

All-Sky Monitor (ASM).

ASM je určen ke sledování celé oblohy v rentgenové části spektra. Slouží jako detektor náhlých rentgenových záblesků i pro dlouhodobé sledování.

Proportional Counter Array (PCA).

PCA je pole proporcionálních počítačů s celkovou sběrnou plochou 6500 cm2.

The High Energy X-ray Timing Experiment (HEXTE).

HEXTE je pole scintilačních detektorů pro zaznamenávání tvrdých rentgenových paprsků.

Komunikační systém a ostatní vybavení.

RXTE byl oproti předchozím družicím programu Explorer vybaven pokročilou 1 Gigabitovou polovodičovou pamětí, což umožňuje uchovat výsledky měření po dobu až čtyř oběhů. Je také vybaven dvěma vysoko-ziskovými anténami pro přenos telemetrie přes systém TDRS. Pro přenos dat je využit systém CCSDS paketů (standard využívaný NASA pro komunikaci v hlubokém vesmíru). Přesné zaměření v prostoru obstarávají dva detektory hvězd, postavené na základě moderní technologie CCD. Dodávky elektrické energie zajišťují nastavitelné solární panely, které mají výkon 800 Wattů.

Objevy a pozorování.

červen 1996 - RXTE pozoroval pulsar GRO J1744-28, který byl objeven v roce 1995 Comptonovou gama observatoří. Pulsar postupně slábl a v polovině května 1996 se zcela vytratil. RXTE pokračoval se sledování a na počátku června opět zaznamenal rentgenové záblesky, přičemž některé z nich trvaly přes 100 sekund. Byly to do té doby nejsilnější pozorované rentgenové záblesky.  červenec 1996 - Byl zaznamenán rentgenový záblesk v binárním systému XY Arietis.  srpen 1996 - Objevena neutronová hvězda s dosud nejvyšší frekvencí rentgenových pulsu. Hvězda 4U1728-34 vysílá pulsy s frekvencí přibližně 1000 hertzů. Frekvence záblesků není konstantní, ale lehce proměnlivá, astronomové pro tento jev používají termín kvazi-periodické oscilace.  říjen 1996 - Zaznamenán rtg záblesk trpasličí novy SS Cygni v Souhvězdí Labutě.  1997 - RXTE společně s IUE pozorovaly galaxii NGC 7469. Bylo to první koordinované sledování v ultrafialové a rentgenové části elektromagnetického spektra.  listopad 1997 - Během pozorování rotující černé díry GRO J1655-40 bylo zjištěno, že nejspodnější část jejího akrečního disku obíhá mnohem blíže než je minimální stabilní dráha pro nerotační černé díry. Podle teorie relativity byla vypočtena rotace černé díry a určena frekvence měkkého rentgenového záření vnitřní části jejího akrečního disku. Tato vypočtená hodnota se shodovala se skutečnými údaji, získanými RXTE. Stejné měření bylo následně provedeno u rotující černé díry GRS 1915+105 a výsledkem byla opět shoda teoretických a naměřených údajů. RXTE tak podal důkaz existence Lens-Thirringova jevu a platnosti obecné teorie relativity Černá díra prozradila svou rotaci.  únor 1998 - V pozůstatcích supernovy N157B byl objeven doposud nejrychleji rotující mladý pulsar.  duben 1998 - Objeven pulsar vyzařující rentgenové pulsy o délce 2,5 ms.  červen 1998 - Neutronová hvězda SGR 1806-2 byla identifikována jako rentgenový pulsar s extrémně silným magnetickým polem o intenzitě 10 G.  leden 2004 - Byla pozorována první přeměna pulzaru na magnetar. Nově vzniklý magnetar dostal označení "XTE J1810-197"  únor 2006 - Pomocí mapy rentgenového pozadí naší galaxie, pořízené RXTE, byly objeveny miliony dosud neznámých objektů.

Rossi X-ray Timing Explorer neboli RXTE je rentgenový teleskop určený k mapování časové struktury kosmických zdrojů rentgenového záření, jako jsou černé díry, neutronové hvězdy, rentgenové pulsary a rentgenové dvojhvězdy.

The Rossi X-ray Timing Explorer (RXTE) was a satellite that observed the time variation of astronomical X-ray sources, named after physicist Bruno Rossi. The RXTE had three instruments—an All Sky Monitor, the Proportional Counter Array, and the High-Energy X-ray Timing Experiment (HEXTE). The RXTE observed X-rays from black holes, neutron stars, X-ray pulsars and X-ray bursts. It was funded as part of the Explorer program, and is sometimes also called Explorer 69.


Historie.

Aréna byla otevřena 21. září 1996 jako náhrada za Buffalo Memorial Auditorium. V době stavby nesla název Crossroads Arena.

Jméno.

Práva na jméno arény byla prodána bance Marine Midland Bank, která byla součástí bankovní skupiny HSBC a aréna byla přejmenována na Marine Midland Arena ještě před prvním zápasem. V roce 1999 skupina HSBC v rámci mezinárodního omlazovacího projektu změnila jméno na HSBC Arena. A v roce 2011 finanční skupina First Niagara Financial Group koupila všechny pobočky banky HSBC ve státě New York a v létě toho roku dosáhli sponzor, město, klub a stadion dohodu o novém názvu, First Niagara Center. Dohoda je platná na období 15 let. Novinářská lóže je pojmenována po bývalém komentátorovi pro Buffalo Sabres, členovi Hokejové síně slávy, Tedu Darlingovi.

Ukazatel skóre.

16. listopadu 1996, pouze pár minut po odchodu hráčů z tréninku a pár hodin před začátkem zápasu mezi Sabres a Boston Bruins, kostka nad ledem spadla dolů, když byla dálkově přemísťována. Nikdo nebyl zraněn, zápas s Bruins ale musel být odložen. Nový ukazatel skóre byl instalován později v průběhu sezóny.  V sezoně 2007–08 byl nainstalován nový ukazatel skóre, od firmy Daktronics. Navíc byly zrekonstruovány a přidány dvě nové řady reproduktorů. Nový ukazatel skóre je vytvořen ze čtyř obrazovek vysílajících ve vysokém rozlišení obklíčených dvěma LED třistašedesátistupňovými kruhovými lištami. Na spodním konci ukazatele je obrovské logo Sabres (bizon) a dvě obří překřížené šavle. Rukojeti šavlí jsou vybaveny svítícími LED diodami. Při každé výhře Sabres nebo vstřeleném gólu se kouří z nozder obřích bizonů.  Poslední důležité úpravy byly provedeny v roce 2008. Poblíž hlavního vchodu do arény byly nainstalovány nové nástěnné malby s obrázky z Winter Classic 2008, které se hrálo na buffalském fotbalovém stadionu.

Provoz.

Hlavní týmy hrající ve KeyBank Center jsou hokejoví Buffalo Sabres z NHL a lakrosoví Buffalo Bandits z NLL. Dříve se tu hrál i americký fotbal v podání Buffalo Destroyers, fotbal zde hráli Buffalo Blizzard a hráli zde také in-line hokejoví Buffalo Wings.  V aréně se hrál třetí, čtvrtý a šestý zápas finále Stanley Cupu v roce 1999. Nejvíce se vzpomíná na šestý zápas, kdy ve třetím prodloužení rozhodl o vítězství Dallas Stars kontroverzním gólem Brett Hull.  Stadion je také pravidelně místem konání univerzitních sportovních událostí a koncertů. Finále mužských basketballových univerzitních lig NCAA a MAAC se zde hrálo už čtyřikrát. V roce 2003 se zde odehrálo NCAA Frozen Four, finále hokejové NCAA. Navíc se zde konalo hodně wrestlingových utkání. V sezoně 2010–11 se zde odehrálo Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji.

Sezení.

Na sportovních událostech může v aréně sedět až 18 690 diváků. Při koncertech a basketbalu číslo povyroste, protože pro ně není potřeba tolik místa. Arénu obsluhuje stanice metra Special Events.

KeyBank Center (dříve HSBC Arena a First Niagara Center) je multifunkční aréna v centru města Buffalo ve státě New York.

KeyBank Center, formerly known as Marine Midland Arena, HSBC Arena and First Niagara Center, is a multipurpose indoor arena located in downtown Buffalo, New York. It is the largest indoor arena in Western New York, seating 19,070 fans in its normal configuration, and was constructed primarily for the Buffalo Sabres of the National Hockey League (NHL), who have called the arena home since 1996, when it replaced the now-demolished Memorial Auditorium. The arena was renamed as KeyBank Center starting with the 2016–2017 NHL season. It is owned by Erie County and operated by Pegula Sports and Entertainment (as Hockey Western New York, LLC).


Příběh.

Hvězdného data 5431.4 hvězdná loď USS Enterprise NCC-1701 vedená kapitánem Jamesem Kirkem objevuje ve vesmíru neznámé plavidlo využívající pokročilý iontový pohon. Ještě než stihnout plavidlo důkladněji prozkoumat, objevuje se na můstku cizí žena, která ovladačem na zápěstí omráčí posádku celé lodi. Při probuzení volá Dr. McCoy kapitána Kirka na ošetřovnu, protože zde leží pan Spock. Doktor konstatuje, že mu byl vyoperován mozek a kapitán má 24 hodin, aby jej znovu získal, jinak jeho tělo zemře.  Při sledování iontové stopy pan Sulu přivede loď k systému šesti planet, které mají vhodnou atmosféru pro život a jsou obydlené. Kapitán vybírá nejzaostalejší nacházející se v úrovni doby ledové, kde byl zachycen zvláštní zdroj energie, protože všechny planety systému nejsou na dostatečné technologické úrovni pro vytvoření předvedené techniky. Při transportu na povrch je výsadek napaden barbarským kmenem. Když je výsadek zastraší phasery, jeden upadne a nestihne utéct. Kirk od něj zjišťuje, že na planetě kromě nich žijí ještě „ti druzí“, kteří barbarským mužům dávají bolest a rozkoš. Opodál výsadek objevuje past, kterou nastražili ti druzí na barbary, aby jich několik polapili. Kirk přivolává Dr. McCoye, který ovládá Spockovo tělo dálkovým ovládáním a spolu s vrchním inženýrem Scottem se vydávají do pasti, zatímco poručík Čechov zůstává s dalšími muži na povrchu. Past je výtah, který zaveze kapitána s doprovodem do útrob planety, kde na ně čeká mladá žena. Než stihne použít náramek, Kirk jí omráčí phaserem. McCoy trikordérem zjišťuje, že její mysl je asi na úrovni malého dítěte a není schopna zodpovědět jejich otázky. Záhy je celý výsadek zajat.  Při probuzení stojí před komisí složenou z žen využívající barbarských mužů jako otroků. Kirk poznává ženu, která byla na "Enterprise", ale ta si tento incident vůbec nepamatuje a McCoy opět zjišťuje, že není ve stavu vývoje, aby dokázala provést operaci vulkánského mozku, neb ani neví, co to mozek je. Později se jim daří uniknout z vazby a přes komunikátor nachází místnost se Spockovým mozkem, který ženy využívají jako správce, který řídí jejich podzemní komplex a zajišťuje jim přežití. Tam je ovšem hlavní kněžka, která opět všechny srazí na zem pomocí přístroje na zápěstí. Za použití dálkového ovládání Kirk přiměje Spockovo tělo, aby jim vypnulo opasky působící bolest. Kapitán a jeho muži se pak dozvídají, že zdejší rasa silně degradovala, namísto aby se vyvíjela a když potřebují nějakou vyšší znalost, použití učitele – helmu poskytující znalost předků po dobu tří hodin. Kněžka však odmítne naučit se znalost operace mozku a vrátit Spockovi, co mu patří, protože by obyvatelé komplexu bez něj nepřežili. Nakonec se pro toto rozhoduje Dr. McCoy. Po použití učitele mu přijde zákrok jako banalita a pouští se do operace. Znalost mu však nevydrží dostatečně dlouho a začíná zapommínat. Konec operace musí dokončit za instrukcí pana Spocka, který již může, prostřednictvím svého těla, mluvit.  Po skončení operace Spock sáhodlouze objasňuje, že předchozí civilizace ukryla ženy do podzemí před dobou ledovou a muži zůstali na povrchu. Později vznikl rozkol a tak celá populace začala degradovat. Když jeho proslov nezná konce, doktor pronese, že mu neměl připojovat k mozku ústa. Společně pak planetu opouští.

„Spockův mozek“ (v originále „Spock's Brain“) je šestý díl třetí řady seriálu Star Trek, později známého jako "The Original Series" (česky: "původní série"). Premiéra epizody v USA proběhla 20. září 1968, v České republice 9. května 2003.

"Spock's Brain" is the premiere episode of the American science fiction television series "". Written by Gene L. Coon (under the pseudonym "Lee Cronin") and directed by Marc Daniels, it was first broadcast on September 20, 1968.


Popis.

Dračince jsou stromy (často pachykaulní, s tlustým a málo větveným kmenem), dorůstající výšky až 40 metrů, nebo více či méně dřevnaté keře. Většina druhů má typicky oranžové kořeny. Listy jsou tuhé, přisedlé nebo řapíkaté, čárkovité, kopinaté nebo podlouhlé, celokrajné, hladké, uspořádané ve spirále a často nahloučené v růžicích na koncích větví. Čepel je často různě skvrnitá či zdobená (variegátní). Květy jsou bílé, zelenavé nebo purpurově naběhlé, vonné. Otevírají se na noc. Jsou uspořádány v rozměrných latovitých květenstvích. Okvětí je členěné na 6 laloků, ve spodní části trubkovité. Tyčinek je 6, s tenkými nebo ztlustlými nitkami. Semeník je svrchní, přisedlý a obsahuje 3 až 10 komůrek. Plodem je kulovitá, dužnatá bobule obsahující 1 až 3 semena.

Rozšíření.

Rod dračinec zahrnuje (v současném taxonomickém pojetí) asi 116 druhů. Je rozšířen v Africe, Madagaskaru, tropické Asii, Arábii, Makaronézii, a v malé míře i tropické Americe, Tichomoří (Havajské ostrovy) a Austrálii. Největší počet druhů se vyskytuje ve středozápadní části tropické Afriky a v jihovýchodní Asii. Areál v Asii sahá od Indie a jižní Číny přes Indočínu a jihovýchodní Asii po Novou Guineu, v Africe sahá od Egypta přes subsaharskou tropickou Afriku až po Kapsko. V Americe rostou pouze 2 druhy. Dračinec "Dracaena americana" je rozšířen od Mexika po Kolumbijské Andy, zatímco druh "Dracaena cubensis" je endemit Kuby. Na australské pevnině roste jediný druh, "Dracaena angustifolia" (syn. "Pleomele angustifolia"), který je svým výskytem omezen na severní a severovýchodní část kontinentu.

Druhotné tloustnutí.

U dracén je vyvinuto anomální druhotné tloustnutí stonku. Je to jev v rámci jednoděložných poměrně řídký, mimo dračinců jej lze nalézt např. u rodů dračinka ("Cordyline"), aloe ("Aloe"), agáve ("Agave") a juka ("Yucca"). Na rozdíl od druhotného tloustnutí dvouděložných rostlin se v kmeni jednoděložných dřevin nevytvářejí celistvé letokruhy, ale cévní svazky jsou roztroušené v parenchymatickém pletivu. V jádru těchto cévních svazků je floém, který je obklopený cévicemi. Sklerenchymatická pochva chybí. Druhotné tloustnutí probíhá prostřednictvím zvláštního kambia, které se nazývá meristém druhotného tloustnutí nebo též zhušťovací vrstva. Je uložen při povrchu stonku na rozhraní kůry a dřeně kmene. Směrem dovnitř se z tohoto meristému zakládají roztroušené cévní svazky a parenchymatické pletivo, směrem ven produkuje slabou vrstvu sekundárního parenchymu, který tvoří nové vrstvy kůry.

Prehistorie.

Fosílie druhu †"Dracaena saportae" jsou známy z Českého masívu z uloženin miocénního stáří.

Ekologické interakce.

Bledě zbarvené a silně vonné květy dračinců jsou opylovány zejména různými můrami. Dračinec dračí a skupina blízce příbuzných druhů mají květy s velmi krátkou korunní trubkou a opylují je včely. Plody druhu "Dracaena americana" se živí ptáci, hlodavci a přežvýkavci. Dračince jsou živnými rostlinami soumračníkovitých motýlů rodu "Pirdana".

Obsahové látky a jedovatost.

Dračince jsou více či méně jedovaté rostliny, hlavními účinnými látkami jsou steroidní saponiny a glykosidy. Prozkoumanost těchto rostlin je z toxikologického hlediska poměrně nízká. Jako běžné pokojové rostliny jsou dračince občas okusovány domácími zvířaty, zejména kočkami. Otrava se projevuje zvracením (někdy krvavým), sliněním, slabostí, depresí a poruchou koordinace pohybů (ataxie). Prognóza bývá příznivá a lékařské ošetření zpravidla není nutné. Rostlinu je však nutno odstranit z dosahu zvířete. Hlavní složkou červeného barviva získávaného z některých druhů je drakorubin, někdy též nazývaný drakokarmin.

Taxonomie.

Taxonomie rodu "Dracaena" a příbuzných rodů ("Sansevieria", "Pleomele") má složitou historii. Jen v rámci rodu "Dracaena" bylo popsáno okolo 1600 různých druhových jmen. Trochu světla přinesly do taxonomie dané skupiny výsledky molekulárních analýz. Ukázalo se, že druhy rodu "Pleomele" jsou rozptýleny na několika různých místech vývojového stromu rodu "Dracaena" a proto byly oba rody spojeny do rodu "Dracaena". Výjimkou je skupina 6 havajských druhů rodu "Pleomele", která tvoří monofyletickou větev na bázi vývojového stromu zmíněných rodů. Tato skupina byla v roce 2014 zařazena do nového rodu "Chrysodracon", rod však není všeobecně přijímán. Rod "Sansevieria" sice představuje jako takový monofyletickou skupinu, ta je však situována uvnitř vývojového stromu rodu "Dracaena" a činí jej proto parafyletickým, v budoucnosti bude proto se vší pravděpodobností vřazen do rodu "Dracaena". Taxonomická revize rodu "Sansevieria" (resp. "Dracaena"), zohledňující výsledky tohoto výzkumu, však nebyla dosud publikována.  V roce 2013 byl v Thajsku objeven nový druh dračince a pojmenován "Dracaena kaweesakii". Odborný výzkum zkoumající tento nový druh byl publikován 2. října 2013 mezinárodním týmem vědců v časopise Phytokeys.

Význam.

Okrasné rostliny.

Dračince jsou známé a široce rozšířené okrasné rostliny. Zvláštní oblibu mají pestrolisté kultivary. Dračinec vroubený ("Dracaena reflexa" var. "angustifolia", syn. "D. marginata") je jednou z nejběžněji pěstovaných pokojových rostlin. Je to pomalu rostoucí stromek, dorůstající výšky 3 až 5 metrů. Oblíbený je např. kultivar 'Tricolor' se široce červeně vroubenými listy. Na trhu jsou také často nabízeny řízky dračince pruhovaného ("Dracaena sanderiana"), nejčastěji pod poněkud zavádějícím názvem "happy bamboo". Existují též pestrolisté kultivary tohoto druhu. Z dalších druhů dračince se pěstuje zejména stromovitý dračinec vonný ("Dracaena fragrans") a blízce příbuzný druh "Dracaena deremensis". V tropech a subtropech se jako okrasné dřeviny vysazují též dračinec dračí ("Dracaena draco"), "Dracaena americana" a "Dracaena reflexa". Zcela jiný charakter než výše zmíněné druhy má africký dračinec "Dracaena surculosa" (syn. "D. godseffiana"). Je to nízký keř se širokými listy, který dračinec příliš nepřipomíná. I u něj byla vypěstována celá řada pestrolistých kultivarů.  Dračince se pěstují na výsluní nebo v polostínu a sázejí se do dobře propustné půdy. Zálivka by měla být přiměřená (přemokření rostlinám neprospívá), v zimních měsících je třeba ji výrazně omezit. Přestárlé rostliny lze zmladit řezem provedeným téměř až u povrchu substrátu. Množí se buď výsevem na jaře nebo letními řízky.

Lékařství.

Celá řada afrických i asijských druhů je používána v tradiční medicíně. Pryskyřice některých dračinců (dračinec rumělkový, "Dracaena aletriformis" aj.) je pro výrazně svíravý účinek používána při zastavování krvácení. Z afrických druhů má poměrně široké využití zejména druh "Dracaena mannii", který je používán i k léčení pohlavních chorob a jako analgetikum. Také listy druhu "Dracaena arborea" mají analgetické působení, které je využíváno zejména při bolestech hlavy, zánětu středního ucha a zánětech mandlí. Plody a listy dračince vonného mají antiseptické a protizánětlivé účinky a slouží při léčení horečnatých onemocnění. V Asijské medicíně má význam zejména "Dracaena angustifolia" a "Dracaena elliptica". Gumovitá pryskyřice z kořenů dračince rumělkového slouží po rozpuštění ve vodě ke kloktání jako stimulant, astringens a také jako zubní pasta. Kořeny se používají při revmatismu, listy jako karminativum. Některé druhy mají význam i ve veterinární medicíně, m.j. "Dracaena afromontana" a "Dracaena steudneri".

Pryskyřice.

Některé druhy dračinců roní červeně zbarvenou pryskyřici, která je známa jako "dračí krev". Náleží mezi ně zejména dračinec rumělkový ("Dracaena cinnabari"), rostoucí na Sokotře, dračinec dračí ("Dracaena draco") z Makaronézie a arabský druh "Dracaena schizantha". Dračí krev představovala v minulosti nejvýznamnější exportní artikl Sokotry, ve velkém se vyvážela i z Kanárských ostrovů. Pryskyřice je získávána buď přímo z nařízlého kmene nebo šetrněji pražením rozmělněných plodů. Je tmavě červená, bez pachu a téměř bez chuti, na omak zrnitá, téměř beze zbytku rozpustná v alkoholu. Dračí krev má význam zejména při barvení laků a politur. Používala se např. i při výrobě proslulých Stradivariho houslí. Dále se využívá v tiskařství a při zhotovování lavírovaných leptů jako ochrana zinkových desek před kyselinovou lázní. Pryskyřici obdobných vlastností i složení poskytují také palmy rodu čertovec ("Daemonorops").

Další využití.

Plody celé řady druhů, včetně pěstovaného dračince vonného, jsou jedlé. Plody "Dracaena mannii" se v Africe používají jako jed k lovu ryb (tzv. barbasko).

Dračinec ("Dracaena"), česky též dracéna, je rod rostlin z čeledi chřestovité. Jsou to keře a stromy s tuhými střídavými listy, často nahloučenými na koncích větví. Květy jsou bílé nebo zelenavé, v rozměrných latách. Plodem je kulovitá bobule. Rod zahrnuje asi 116 druhů. Je rozšířen zejména v subsaharské Africe a tropické Asii, vyskytuje se také v Arábii, Egyptě, Makaronézii, Madagaskaru a v malé míře i tropické Americe, Tichomoří a Austrálii.

Dracaena () is a genus of about 120 species of trees and succulent shrubs. In the APG IV classification system, it is placed in the family Asparagaceae, subfamily Nolinoideae (formerly the family Ruscaceae). It has also formerly been separated (sometimes with "Cordyline") into the family Dracaenaceae or placed in the Agavaceae (now Agavoideae).


Základní údaje.

Samotné natáčení probíhalo na podzim roku 2007 (začalo 10. září) v českých exteriérech: lesy v Brdech, kolem Dobříše a Berounky; pro obydlí byly využity slovanské skanzeny se zrekonstruovanými stavbami. Původní název zněl "Koruna Vyšehradu", později autoři přešli k názvu "Pohanská královna" (anglicky "The Pagan Queen"), zatímco v Česku byl film distribuován pod jménem "Kněžna Libuše". Rozpočet snímku byl 1,3 milionu eur. V roce 2008 probíhala postprodukce, poprvé byl film promítán 8. září 2009 ve Španělsku, světová premiéra proběhla v českých kinech 15. října téhož roku. Na amerických plátnech byl snímek uveden 29. června 2010.  Americko-německý režisér Constantin Werner, jehož předkové pocházejí z Ústí nad Labem, vycházel jak z divadelních her Franze Grillparzera ("Libussa") a Clemense Brentana ("Založení Prahy"), tak i z díla Aloise Jiráska ("Staré pověsti české"). Do hlavní role Libuše byla obsazena americká herečka s českými kořeny Winter Ave Zoliová, Přemysla hraje Maďar Csaba Lucás. Film byl natočen v anglickém znění.  Snímek byl kritiky hodnocen veskrze negativně. Je srovnáván s nepovedeným domácím videem nebo italským soft-pornem 80. let 20. století, je kritizován za smíšení historického filmu s ekologicko-feministickými poselstvími, levnou výpravu, špatnou kameru, chabé herecké výkony či špatnou angličtinu některých herců. Některé recenze naopak zmiňují povedenou hudbu s motivy ze Smetanovy "Mé vlasti". Ale ani mezi běžnými diváky nebyl snímek přijat příliš dobře: např. na serveru ČSFD se s hodnocením 14 % (maximum 100 %, minimum 0 %) nachází na 68. místě nejhorších filmů.

Děj.

Po smrti vladyky Kroka kolem roku 700 převzala vládu nad Vyšehradem a okolními zeměmi jeho nejmladší dcera Libuše (její matka byla lesní žínka). Ta se mezitím seznámila s mladým oráčem, jenž ji našel v bezvědomí na kamenech u řeky a zachránil ji. Libuše měla vzácný dar vidět do budoucnosti; jejími dvěma sestrami byly léčitelka Kazi a kněžka Teta. Libuše moudře vládla a pomáhala lidem a o rok později se znovu setkala s oním oráčem, který ji tentokrát přišel ze Stadic darovat svého koně.  Domaslav a Vršovec naléhali na Libuši, že je nejvyšší čas najít si manžela, což ona odmítla. Nicméně tito dva muži dále přesvědčovali obyvatele, že lid potřebuje vůdce, neboť hladoví a rada se rozhoduje pro válku pomalu. Kněžna po rozhovoru se svojí kamarádkou Vlastou, kterou pověřila velením ženské armády, odjela za Přemyslem do Stadic, protože zjistila, že jej miluje.  V dalších viděních spatřila Libuše nerostné bohatství země a také velké město (Prahu), které vyroste kolem řeky; proto nechala začít těžit kovy. Kněžna nadále o nocích s úplňkem přijížděla za Přemyslem. Později se však intervaly mezi těmito návštěvami prodlužovaly. Libuše vyprávěla Přemyslovi o problémech v zemi, kvůli nimž za ním nemůže jezdit častěji, jejich vztah ale postupně vychládal. Oráč se proto blíže seznámil s Vlastou.  Na další naléhání od Domaslava a Vršovce ohledně manžela a panovníka, nechala Libuše přivést delegaci svým koněm do Stadic za Přemyslem. Ten nakonec svolil ke svatbě s kněžnou, protože neměl na vybranou (měli příkaz ho přivést i násilím). Přemysl byl skutečně korunován a jako Libušin manžel vládl železnou pěstí. Měl na srdci mír a prosperitu země, jeho tvrdá vláda se ale nelíbila části lidu. Domaslav proto přišel za Vlastou, o které si myslel, že je zhrzená Přemyslovým návratem k Libuši, s nabídkou k sňatku a útoku ženské armády na Vyšehrad. Vlasta jej však nechala oslepit.  Nicméně Vlasta (s lesbickými sklony) vyhlásila válku všem mužům, neboť jí uzmuli přítelkyni a kamarádku Libuši a její korunu. Tím započala dívčí válka; kněžna, jíž se právě narodil syn Nezamysl, se to Vlastě snažila neúspěšně rozmluvit. Přemysl nejprve zkusil poslat Ctirada s nabídkou míru. Když se na Vyšehrad vrátil pouze jeho jazyk, vytáhl s vojskem proti Vlastě, kterou v boji zabil. Libuše brzo na to, po spatření Morany (staroslovanské Smrtky), skočila do vod Vltavy.

Reakce.

Film získal mezi diváky na největších filmových databázích spíše velmi negativní hodnocení.

Kněžna Libuše (v anglickém originále "The Pagan Queen") je americko-český historický film s prvky fantasy z roku 2009. Netradičním způsobem popisuje události kolem bájné české kněžny Libuše, které byly zachyceny v českých pověstech od Kosmovy "Kroniky české" po Jiráskovy "Staré pověsti české".

The Pagan Queen is a 2009 historical drama film directed by German director Constantin Werner. The film combines realism with fantasy elements and is based on the legend of Libuše, the Czech tribal queen of 8th century Bohemia who envisioned the city of Prague and founded the first Czech dynasty with a farmer called Přemysl, the Ploughman.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 260 metrů v údolí Bejt ha-Kerem na pomezí Dolní a Horní Galileji. Město se rozkládá na úpatí prudkého terénního zlomu Matlul Curim, který z dna údolí stoupá o několik set metrů na náhorní planiny Horní Galileji. Je odvodňováno tokem Nachal Šagor.  Nachází se cca 18 kilometrů východně od města Akko, cca 105 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 28 kilometrů severovýchodně od centra Haify, v hustě zalidněném pásu. Osídlení v tomto regionu je smíšené. Vlastní město Bi'ina společně se sousedními městy Madžd al-Krum a Dejr al-Asad je osídleno izraelskými Araby, stejně jako mnohá sídla v okolí. Na jihovýchod odtud leží ale větší židovské město Karmiel. Další menší židovská sídla vesnického typu (Tuval, Kišor nebo Lavon) jsou rozptýlená na návrších severně od Bi'ina.  Bi'ina je na dopravní síť napojena pomocí dálnice číslo 85, která ve východozápadním směru propojuje Akko a oblast okolo Galilejského jezera.

Dějiny.

Byla založena patrně v raném novověku poté, co sultán Sulejman I. vyhnal ze sousední vesnice Dejr al-Asad křesťany. Jejich potomci se pak usadili poblíž svého starého domova a založili zde novou vesnici. Německý cestovatel zde roku 1806 uvádí i drúzské památky. Rovněž francouzský cestovatel Victor Guérin zde koncem 19. století uvádí mezi obyvateli Drúzy a arabské křesťany.  Během první arabsko-izraelské války byla tato oblast koncem října 1948 dobyta v rámci Operace Chiram izraelskou armádou, stejně jako celý přilehlý region centrální a severní Galileje. Místní arabská populace zde ale byla ponechána. Po roce 1948 se Bi'ina rozrůstala a roku 1976 (podle jiných zdrojů roku 1975) získala status místní rady (menšího města).  V Bi'ině fungují dvě mešity, dále katolický a ortodoxní kostel. Působí zde zařízení předškolní péče o děti, dvě základní školy a střední škola.  V roce 2003 v rámci reformy samosprávy došlo k sloučení místních rad Madžd al-Krum, Dejr al-Asad a Bi'ina do jedné obce, pro kterou byl zvolen název Šagor. Ta byla v roce 2005 povýšena na město. Unie se ovšem neosvědčila a sloučené město se potýkalo s ekonomickými potížemi. Radnici chyběl profesionální úřednický sbor, jednotlivé městské části se vzájemně obviňovaly z neúměrného preferování jedné či druhé, nedařilo se vybírat komunální daně. Zhroutil se systém odvozu komunálního odpadu a kanalizace. Splašky tak po dlouhou dobu znečišťovaly vádí poblíž města. Kvůli dluhu u vodárenské společnosti Mekorot byla do Šagor opakovaně přerušena dodávka pitné vody. V roce 2008 bylo proto rozhodnuto, že dojde k opětovnému osamostatnění všech tří původních obcí, ve kterých měly v srpnu 2009 proběhnout komunální volby.

Demografie.

Bi'ina je město s ryze arabskou populací. Muslimové tvoří cca 75 % a křesťané cca 25 % populace. Jde o menší obec městského typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2017 zde žilo 8100 lidí. "* údaje za roky 2000, 2002 a 2012 zaokrouhleny na stovky"

Bi'ina ( בִּעְנָה, بعنة, v oficiálním přepisu do angličtiny Bi'ne) je místní rada (malé město) v Izraeli, v Severním distriktu, které bylo v letech 2003–2009 součástí města Šagor.

Bi'ina or al-Bi'na (also el-Baneh) is an Arab town in the Northern District of Israel. It is located east of Akko. In 2003, Bi'ina merged with Majd al-Krum and Deir al-Asad to form the city of Shaghur, but was reinstated as a local council in 2008 after Shaghur was dissolved. Bi'ina has a mostly Muslim population (92%) with a small Christian minority (8%); in its population was.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 198 metrů v zemědělsky využívané pahorkatině Šefela, nedaleko od západního okraje zalesněných svahů Judských hor.  Obec se nachází 26 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 34 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu a cca 28 kilometrů západně od historického jádra Jeruzalému. Gizo obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Vesnice je situována 4 kilometry od Zelené linie, která odděluje Izrael v jeho mezinárodně uznávaných hranicích a Západní břeh Jordánu, respektive od nárazníkové zóny v prostoru Latrunu. Počátkem 21. století byla ale plocha Latrunského výběžku s demografickou dominancí Židů fakticky anektována k Izraeli pomocí bezpečnostní bariéry a dále k severovýchodu ležící arabské (palestinské) oblasti Západního břehu fyzicky odděleny.  Gizo je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 44.

Dějiny.

Gizo byl založen v roce 1968. Jménem odkazuje na starověké sídlo zmiňované v tomto regionu v Bibli. Na něj pak ve středověku navázala arabská vesnice Bajt Džiz, jež stála cca 2 kilometry severovýchodně odtud, blíže k nynější židovské vesnici Har'el.  Nynější vesnice byla zřízena roku 1968 a koncipována jako osada pro ubytování místních učitelů a dalších státních zaměstnanců. Přímo v obci působí státní základní škola s náboženskou orientací.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Gizo Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 192 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 3,8 %.

Gizo ( גִּיזוֹ, v oficiálním přepisu do angličtiny Gizo) je vesnice v Izraeli, v Jeruzalémském distriktu, v Oblastní radě Mate Jehuda.

Gizo () is a community settlement in central Israel, northwest of Beit Shemesh, under the jurisdiction of the Mateh Yehuda Regional Council. In it had a population of.