GAZ-21 "Volga".

Prvním modelem s názvem "Volha" byl GAZ-21 "Volga". Začal se vyrábět koncem roku 1956 v závodě v sovětském městě Gorkij a jeho produkce byla ukončena až v roce 1970. Během této doby prošel model několika úpravami konstrukce, karoserie i vnitřního vybavení. Za 14 let bylo celkem vyrobeno téměř 639 tisíc kusů těchto automobilů. Sovětští designéři v tomto modelu spojili evropskou a americkou konstrukční školu, což oceňovali mnozí odborníci. Např. britský časopis "The Autocar" v roce 1960 po testování Volhy GAZ-21K popsal tento vůz jako čistě sovětský originál, který je stylovou směsí současných amerických a evropských vlivů ( ""... the Volga is entirely of Russian origin... styling of the Volga is a blend of recent American and European influences...""). Šlo o jeden z prvních sovětských automobilů masově vyvážených do zahraničí. V r. 1958 získala Volga GAZ-21 spolu s dalším automobilem GAZ-13 cenu Grand Prix na výstavě Expo v Bruselu. Dodnes patří mezi legendy sovětských automobilů uznávané nejen v Rusku, ale i ve světě.  Maximální rychlost Volhy GAZ-21 byla 130 km/h, rychlost z nuly na 100 km/h dosáhla za 34 sekund. Kromě standardního provedení se vyráběly i modifikace.

Použití.

Jen menší část produkce se užívala jako soukromé osobní vozy, většina sloužila v mnoha podnicích a státních organizacích. Velká část produkce byla vyrobena jako "vozidla taxislužby", která se používala především v největších městech SSSR - Moskva, Leningrad, Kyjev.. Volhy se však často užívaly jako vozidla taxislužby i v zahraničí. Kromě "socialistického bloku" velké množství těchto vozidel jezdilo v Řecku, Nizozemsku, Belgii, Finsku i Norsku. Podle údajů stránky home.no byla v Norsku koncem 50. a v první polovině 60. let 20. století Volha absolutním lídrem na trhu automobilů pro taxislužby, dokonce v roce 1958 byl každý čtvrtý taxík v Norsku právě Volha. Sovětský výrobce však nedokázal udržet krok s modernizačními trendy a stoupajícími nároky "západního světa" a své pozice v západní Evropě přenechal svým západním konkurentům.  Volhy patřily i do autoparku silových resortů SSSR - milice, dopravní policie, KGB a podobně.

Volga Jurije Gagarina.

První člověk ve vesmíru, sovětský kosmonaut Jurij Gagarin, dostal své první auto jako dar od vlády Sovětského svazu v roce 1961. Byla to Volga GAZ-21 (typ 3) černé barvy s modrým interiérem a evidenčním číslem "78-78 MOD".

GAZ-24 "Volha".

Úspěšná Volga GAZ-21 začala již počátkem šedesátých let 20. století zastarávat. Design byl nemoderní a technické parametry nedostatečné. Pod vedením hlavního konstruktéra A. M. Nevzorova a designérů L. I. Cikolenka a N. I. Kirejeva vznikl nový model, který měl být náhradou za Volhu GAZ-21. GAZ-24 "Volga" byl nový model osobního automobilu vyšší střední třídy; v SSSR se toto auto s oblibou označovalo přezdívkou "Dvadcaťčetvjorka" (podle čísla modelu). Volga GAZ-24 se vyznačovala čistotou forem, velikostí, prostorností, byla znakem prestiže. Masová výroba tohoto modelu byla spuštěna v roce 1970 a ukončena v roce 1986. Po výrazné modifikaci, která se promítla do modelu GAZ-24-10 "Volga" byla výroba definitivně ukončena v roce 1992. Volga GAZ-24 je jedním z nejdéle vyráběných aut v socialistickém bloku.  I tento model získal při svém uvedení několik mezinárodních ocenění, vzpomeňme zlaté medaile na mezinárodních veletrzích v Plovdivu (r. 1969) a v Lipsku (r. 1970).  Volha GAZ-24 měla motor o výkonu 98 koní, maximální rychlost 140 km/h a zrychlení z nuly na 100 km/h dosáhla za 23 sekund. Ve srovnání s předchozí Volhou byla nejpodstatnějším technickým vylepšením čtyřstupňová plně synchronizovaná převodovka.

Modifikace.

Volga GAZ-24 byla v průběhu let vyráběna v různých modifikacích, které se od sebe odlišovaly některými technickými parametry, nebo celkovou úpravou vzezření. Stručný přehled a charakteristika jednotlivých modifikací:

GAZ-3102 "Volga".

V pořadí dalším modelem fabriky GAZ s názvem "Volha" byl model GAZ 3102 "Volha", který se vyráběl od r. 1982 do r. 2009. Tento model odrážel potřebu modernizovat v sedmdesátých letech pomalu překonanou Volhu GAZ-24.

GAZ-3105 "Volga".

GAZ 3105 "Volga" byl vyráběn v malé sérii jako automobil pro reprezentační účely představitelů státu a Komunistické strany Sovětského svazu.

Volga Siber.

Posledním modelem s názvem Volha byla Volga Siber, která byla veřejnosti oficiálně představena 29. srpna 2007 na autosalonu "Interavto-2007" v Moskvě. Šlo o osobní automobil střední třídy s karoserií typu sedan. Výroba byla koncem roku 2010 kvůli slabému prodeji ukončena.

Volga () byla značka automobilů vyráběna ruskou (dříve sovětskou) firmou GAZ. Název je odvozen od ruské řeky Volga. Pod značkou "Volga" bylo vyrobeno několik modelů. Posledním modelem Volgy byla "Volga - Siber" představena 29. srpna 2007 na autosalonu "Interavto-2007" v Moskvě. Výroba skočila v roce 2010

Volga () is an Executive car that originated in the Soviet Union to replace the venerated GAZ Pobeda in 1956. Their role in serving the Soviet nomenklatura made them a contemporary cultural icon. Several generations of the car have been produced.


Historie.

Alberto Korda 5. března 1960 fotografoval pro kubánské noviny "Revolución" v kubánském hlavním městě Havana během shromáždění na poctu obětí sabotáže způsobené výbuchem lodi "La Coubre", při kterém zahynula stovka Kubánců. Che Guevarovi bylo v době fotografování 31 let a shromáždění se zúčastnil i s Fidelem Castrem. Snímek zachycuje charismatickou tvář Che Guevary v černém baretu s pěticípou hvězdou. Díky této fotografii se kontroverzní osobnost tohoto lídra stala koncem 60. let 20. století kulturní ikonou.  Korda prohlásil, že se během snímání soustředil na Guevarův výraz obličeje, který byl v té chvíli podle jeho názoru vyobrazením jeho absolutní nesmiřitelnosti i zlosti a bolesti. Po letech Korda připustil, že fotografie zobrazuje Che Guevaru jako odhodlaného a stoického člověka.  Obraz je přirozený, nestrojený a srozumitelný pro širokou veřejnost a podle vyjádření institutu na vysoké umělecké škole v Marylandu je jedním ze symbolů 20. století a zároveň nejslavnější a nejznámější fotografií světa. Z této fotografie vznikl nespočet výtvarně zpracovaných verzí: vznikly z ní malby, plakáty, výšivky, aplikace na hedvábí, je běžným motivem pro tetování, podle této fotografie vznikla sochařská díla, tato fotografie byla reprodukována snad na každém povrchu jaký si lze představit. Podle vyjádření muzea "Victoria and Albert Museum" v Anglii je tato fotografie nejreprodukovanějším fotografickým dílem na světě. Jonathan Green z Kalifornského muzea fotografie poznamenal, že „Kordův obrázek je vnímaný v národech různých jazyků po celém světě jako alfanumerický symbol, či hieroglyf. Záhadně se objevuje vždy, když někde vznikne konflikt. Z historie umění se jednoznačně nic jiného neidentifikuje podobným způsobem.“  Kultovní obraz Che Guevary se stal celosvětovým symbolem revoluce a povstání. Korda za své fotografie nikdy nedostal žádné licenční poplatky, protože Castro neuznával Bernskou úmluvu o ochraně literárních a uměleckých děl. Fotografie Che Guevary je jednou z nejčastěji reprodukovaných v historii. V roce 2000 Korda zažaloval společnost Smirnoff za použití jeho obrázku v inzerátu. V komentáři řekl: "„Jako zastánce ideálů, pro které Che Guevara zemřel, nejsem proti jeho šíření těmi, kteří chtějí propagovat památku a příčiny sociální spravedlnosti na celém světě, ale jsem kategoricky proti zneužívání obrazu Che k propagaci produktů, jako jsou alkohol, nebo pro jakýkoliv účel ponižující pověst Che“." Jeho mimosoudní vyrovnání 50 000 amerických dolarů bylo věnováno na kubánské zdravotnictví. Korda řekl: "„Kdyby byl Che ještě naživu, udělal by jistě totéž.“"

Inspirace.

Historie obrázku a jeho celosvětový vliv se také v tomto století stal inspirací několika dokumentů současnosti jako je například film "Chevolution" ("Chevoluce", režie Trisha Ziff) z roku 2008, nebo kniha "Che's Afterlife: The Legacy of an Image" (autor: Michael Casey, 2009).

Guerrillero Heroico (česky Hrdinný partyzán) je fotografie, která je nejznámějším portrétem původně argentinského lékaře a marxistického revolucionáře Ernesta (Che) Guevary. Autorem snímku je kubánský fotograf Alberto Korda.

Guerrillero Heroico () is an iconic photograph of Marxist revolutionary Che Guevara taken by Alberto Korda. It was captured on March 5, 1960, in Havana, Cuba, at a memorial service for victims of the "La Coubre" explosion. By the end of the 1960s, the image, in conjunction with Guevara's subsequent actions and eventual execution, helped solidify the leader as a cultural icon. Korda has said that at the moment he shot the picture, he was drawn to Guevara's facial expression, which showed "absolute implacability" as well as anger and pain. Years later, Korda would say that the photograph showed Che's firm and stoic character. Guevara was 31 years old at the time the photograph was taken.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce necelých 800 metrů, vně severozápadního okraje Starého Města. Na západě s ní sousedí čtvrť Nachalat Šiv'a, na severu Me'a Še'arim, na východě Musrara. Leží nedaleko dotyku se Zelenou linií, která do roku 1967 rozdělovala Jeruzalém. Přibližně v trase Zelené linie probíhá silnice číslo 60 ("Sderot Chejim ha-Handasa"). V roce 2011 byla podél ní na jižním okraji čtvrti dobudována tramvajová trať Populace čtvrti je židovská.

Dějiny.

Byla postavena v letech 1860–1864 jako komplex pro ruské pravoslavné poutníky, kteří tehdy byli v Jeruzalému početnější než zástupci jiných křesťanských církví. Před rokem 1914 jich sem v průměru ročně dorazilo 14 000. Veškerý stavební materiál včetně zařízení vnitřních prostor byl dovezen z Ruska lodní přepravní firmou, založenou speciálně pro tento účel. Iniciátorem výstavby byla "Imperiální pravoslavná palestinská společnost" se sídlem v Petrohradu. Projekt komplexu vypracoval architekt Martin Ivanovič Eppinger. Slohově je odvozen od ruských a byzantských vzorů. Sestával z katedrály Svaté Trojice, rezidencí pro pravoslavné misionáře, nemocnice, ubytoven pro poutníky s 2000 lůžky. V roce 1889 byl dokončen "Sergejův imperiální hospic" s 25 luxusními pokoji pro ubytování šlechty. Kromě toho se v komplexu nacházely stáje, skladiště, drůbeží farma, studny a prádelna.  Během mandátní Palestiny zde sídlily britské správní úřady. V jedné z budov ale až do roku 1967 působila ruská pravoslavná misijní služba. Britové zde koncem 40. let 20. století vytvořili opevněný okrsek nazývaný neformálně Bevingrad (podle tehdejšího britského premiéra Ernesta Bevina). Během války za nezávislost v roce 1948 zde probíhaly těžké boje. Izraelci areál ovládli v rámci Operace Kilšon. Díky pevnosti zdejších staveb, ale komplex přežil i těžké ostřelování. V 60. letech 20. století komplex vykoupila izraelská vláda a sídlily tu některé centrální úřady jako ministerstvo zemědělství nebo soudní instituce.

Ruský dvůr (: Русское подворье, : מגרש הרוסים – "Migraš ha-Rusim", : المسكوبية, "al-Muskubija", : Russian Compound) je městská čtvrť v centrální části Jeruzaléma v Izraeli.

The Russian Compound (, "Migraš ha-Rusim",, "al-Muskubīya") is one of the oldest districts in central Jerusalem, featuring a large Russian Orthodox church and several former pilgrim hostels, some of which are used as Israeli government buildings (such as the Moscovia Detention Centre) and for the Museum of Underground Prisoners. The compound was built between 1860 and 1890, with the addition in 1903 of the Nikolai Pilgrims Hospice. It was one of the first structures to be built outside the Old City of Jerusalem, the others being Kerem Avraham, the Schneller Orphanage, Bishop Gobat school and the Mishkenot Sha'ananim,


Životopis.

Jeho bratr je režisér Stéphane Clavier. Mezi jeho dobré přátele patří bývalý francouzský prezident Nicolas Sarkozy, se kterým se poznal na střední škole. S herečkou Marie-Anne Chazel má dceru Margot, narozenou v roce 1983.  Svou kariéru začal v komediální divadelní skupině Splendid, kde vystupoval i jeho strýc Yves Rousset-Rouard. Spolu se skupinou se objevil i v mnoha filmech, například v "Dovolené po francouzsku" nebo v "Le Père Noël est une ordure", kde hrál roli depresivního transvestity Katiy. Do vědomí široké veřejnosti se dostal v roce 1993 dvojrolí ve snímku "Návštěvníci".  Stal se hercem, u něhož již samotné jméno stačí k tomu, aby se vědělo, že jde o značku úspěchu. Mezi jeho další úspěšné filmy patří například "Strážní andělé", "", "", "Asterix a Obelix", "", "Bídníci" a "Napoleon".  Ve své rozmanité kariéře hrál v komediálních duech, nejčastěji s dvěma herci. První z nich je Jean Reno, se kterým se objevil například ve filmech Operace Corned-Beef, trilogii "Návštěvníci", "Korsický případ" a "On ne choisit pas sa famille". Druhým je Gérard Depardieu, který byl jeho společníkem ve filmu "Strážní andělé" a v prvních dvou filmech série "Asterix a Obelix".  Clavier je také producentem, má svou společnost Ouille Productions, která je pojmenovaná po jeho nejznámější roli.  V roce 2006 byl zrušen projekt "Astérix et Obélix en Hispanie", a tak Clavier obnovil postavy z komedie "Dovolená po francouzsku" a vzniklo již třetí pokračování s názvem "Dovolená po francouzsku 3". Následně v roce 2008 bylo zahájeno natáčení třetího filmového zpracování o Asterixovi a Obelixovi, pod názvem "Asterix a Olympijské hry", ovšem neměl nic společného s dříve zrušeným projektem. Gérard Depardieu v roli Obelixe zůstal, ale Clavier odmítl opakovat roli Asterixe a jeho roli později ztvárnil Clovis Cornillac.  V roce 2014 hrál hlavní roli ve velice úspěšné komedii s názvem "Co jsme komu udělali?", která ve Francii trhala rekordy na pokladnách kin. V roce 2019 si tuto roli zopakoval v pokračování filmu, s názvem "Co jsme komu zase udělali?".

Ocenění.

Dne 21. května 2008 získal Řád čestné legie.

Christian Jean-Marie Clavier (* 6. května 1952, Paříž) je francouzský herec. Je obsazován převážně do komediálních rolí. Známým se stal v roce 1993 po natočení filmu Návštěvníci. Výrazná byla i jeho role "Asterixe" ve filmech Asterix a Obelix a.

Christian Jean-Marie Clavier (; born 6 May 1952) is a French actor, screenwriter, film producer and director. He became widely popular after starring in two hit comedy series: Patrice Leconte's "Les Bronzés" and "Les Visiteurs" directed by Jean-Marie Poiré. He furthered his popularity by taking a role of Asterix in the screen adaptations of the comic books by Albert Uderzo and René Goscinny.


Biografie.

Narodil se v Bratislavě v Československu a bar micva podstoupil v koncentračním táboře Bergen-Belsen. Po druhé světové válce emigroval roku 1945 do britské mandátní Palestiny. Vystudoval právo na Londýnské univerzitě a v roce 1965 začal přednášet na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. Po zahájení akademické kariéry působil jako hostující profesor na řadě amerických právnických školách. V roce 1968 se stal odborným asistentem UNESCO (UNESCO Fellow) na univerzitě v Sydney. Téhož roku se stal členem právní rady OSN. V roce 1973 byl součástí izraelské delegace na 3. Konferenci OSN o námořním právu. O tři roky později byl členem izraelské delegace při 31. zasedání Valného shromáždění OSN. V letech 1978 až 1984 pak působil jako stálý izraelský zástupce při OSN.  Z pozice stálého zástupce při OSN byl Blum k této organizaci často kritický a například prohlásil, že se z OSN, která by měla podporovat mír „stala aréna násilné rétoriky, která rozdmíchává plameny blízkovýchodního konfliktu.“ Americký deník "The New York Times" jej dále cituje: „Podstata blízkovýchodního konfliktu vždy byla a je přetrvávající nepřátelství arabských států proti židovskému národnímu obrození.“ Během svého působení v této funkci též podle titulku stejného deníku „vyhuboval“ skupině 133 amerických židovských studentů práva, kteří protestovali proti izraelské invazi do Libanonu a proti židovskému osadnictví na Západním břehu a v Pásmu Gazy. Ve své reakci zpochybnil jak faktografickou, tak morální pozici názoru studentů, když mimo jiné prohlásil, že studenti „nemají sebemenší náznak ochoty nést jakékoli osobní důsledky své povýšenosti a náhodných rad.“  Blum byl rovněž členem izraelského vyjednávacího týmu, který dojednal mírovou smlouvu s Egyptem.

Jehuda Cvi Blum (: יהודה צבי בלום, narozený 1932) je izraelský profesor práva a diplomat. V letech 1978 až 1984 působil jako izraelský stálý zástupce při Organizaci spojených národů (OSN)

Yehuda Zvi Blum (; born 2 October 1931) is an Israeli professor of law and diplomat. In 1978–1984, Blum served as Israel Ambassador to the United Nations.


Biografie.

Narodil se ve Lvovicích v Polsku (dnešní Rusko) a v pěti letech emigroval s rodinou do Charbinu v Mandžusku a následně do Šanghaje, kde se jeho rodina aktivní v oblasti mezinárodního obchodu. Vystudoval právo na Université l'Aurore v Šanghaji a poté pokračoval ve studiu na Harvard University, kde v roce 1948 získal magisterský titul v oboru mezinárodních vztahů. Následně podnikl aliju do Izraele, kde se v roce 1949 stal právním poradcem na ministerstvu zahraničních věcí. V roce 1953 stál v čele izraelské delegace, která dojednávala podmínky příměří s Egyptem, Jordánskem, Sýrií a Libanonem a tuto pozici zastával po dalších pět let.  V roce 1958 se stal členem izraelské delegace při Organizaci spojených národů. Následovaly velvyslanecké pozice v Brazílii (1960–1962) a v Sovětském svazu (1962–1965). Další dva roky působil v pozici náměstka generálního ředitele na ministerstvu zahraničních věcí a v roce 1968 se stal stálým zástupcem Izraele při OSN, kde působil až do roku 1975. V době jeho působení v této pozici byl Izrael napaden v jomkipurské válce (1973) a Tekoa při této příležitosti na půdě OSN pronášel tvrdé proslovy.  Po svém návratu do Izraele byl zvolen prezidentem Ben Gurionovy univerzity v Negevu, kterým byl až do roku 1981, kdy byl zvolen kancléřem univerzity. Tento post pak zastával až do své smrti v roce 1991. Poslední rok svého života žil v New Yorku, kde pracoval na rozvojových projektech univerzity. Zemřel na infarkt myokardu.  Byl ženatý a se svou ženou Rut (v letech 1984 až 1991 byla předsedkyní izraelské pobočky Mezinárodní ženské sionistické organizace) měli tři děti, dceru Michel a syny Gilada a Jorama. Mluvil plynně několika jazyky, včetně angličtiny, francouzštiny, hebrejštiny a ruštiny. Ve městě Beerševa je na jeho počest pojmenována jedna z ulic.  Tehdejší izraelský velvyslanec ve Spojených státech Zalman Šoval o něm po jeho smrti prohlásil: „Byl bezesporu jedním z našich nejskvělejších a nejenergetičtějších mluvčí v OSN a bude sloužit jako vzor pro mnoho našich velvyslanců ve stejných pozicích. Popíral stereotyp diplomata, který se vyhýbá projevu v běžném jazyce a konfrontaci kdykoli to je možné. Jeho styl projevu byl energetický, možná i agresivní.“

Josef Tekoa (: יוסף תקוע, rodným jménem Josef Tokc'inski, : יוסף טוקצ'ינסקי; žil 4. března 1925 – 14. dubna 1991) byl izraelský diplomat, který v letech 1968 až 1975 zastával post stálého zástupce Izraele při Organizaci spojených národů (OSN), a prezident a následně kancléř Ben Gurionovy univerzity v Negevu (1975–1981, respektive 1981–1991).

Yosef Tekoah (, 4 March 1925 – 14 April 1991) was a senior Israeli diplomat and the President of the Ben-Gurion University of the Negev (1975–1981). He was instrumental in the Israeli settlement in disputed DMZ territories with Syria, serving as one of David Ben-Gurion's favorite diplomats.


Předkolo.

" vyhrálo celkovým skóre 3:1 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 9:2 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 5:3 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrála celkovým skóre 6:3 a postoupila do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 4:0 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 7:3 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrála celkovým skóre 4:2 a postoupila do osmifinále."  "Skóre po dvou zápasech bylo 4:4, a tak musel rozhodnout zápas na neutrální půdě." " vyhrálo celkovým skóre 5:4 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrálo celkovým skóre 4:2 a postoupilo do osmifinále."  " zvítězilo celkovým skóre 4:2 a postoupilo do osmifinále."  " vyhrála celkovým skóre 3:2 a postoupila do osmifinále"  " vyhrála celkovým skóre 7:0 a postoupila do osmifinále."

Osmifinále.

" vyhrálo celkovým skóre 2:1 a postoupilo do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 3:2 a postoupilo do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 4:1 a postoupilo do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 3:2 a postoupilo do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 3:2 a postoupilo do čtvrtfinále." Bulgaria vs France  " vyhrála celkovým skóre 3:2 a postoupila do čtvrtfinále."  " vyhrál celkovým skóre 3:1 a postoupil do čtvrtfinále."  " vyhrálo celkovým skóre 5:4 a postoupilo do čtvrtfinále."

Čtvrtfinále.

"Skóre po dvou zápasech bylo 5:5, a tak musel rozhodnout zápas na neutrální půdě." " vyhrálo celkovým skóre 6:5 a postoupilo na závěrečný turnaj."  " vyhrálo celkovým skóre 7:1 a postoupilo na závěrečný turnaj."  " vyhrálo celkovým skóre 5:2 a postoupilo na závěrečný turnaj."  " vyhrál celkovým skóre 4:2 a postoupil na závěrečný turnaj."

Kvalifikace na Mistrovství Evropy ve fotbale 1964 probíhala od června 1962 do května 1964. Zúčastnilo se jí 29 fotbalových reprezentací, které se o čtyři místenky na závěrečném turnaji utkaly vyřazovacím systémem doma - venku.

The 1964 European Nations' Cup qualifying tournament was a football competition that was played from June 1962 to April 1964 to determine the four UEFA member men's national teams which would participate in the 1964 European Nations' Cup final tournament.


The Enemy (Star Trek: The Next Generation)

Příběh.

USS Enterprise D zachytí nouzové volání vycházející z planety, na které panují mimořádně nepříznivé podmínky. William Riker, Worf a Geordi La Forge se tam transportují. Worf zjišťuje, že z důvodu elektromagnetického rušení jim nefungují komunikátory a trikordéry mají dosah jen 5 metrů. Naleznou ztroskotanou romulanskou loď a zraněného Romulana. Mezitím La Forge během průzkumu spadne do nějaké díry či prohlubně. Když se Riker a Worf spolu s Romulanem dostaví na návratové souřadnice, La Forge tam nenajdou.  La Forge využije svůj phaser, aby se dostal ven. To už jsou ale ostatní z výsadku dávno na Enterprise.  Na ošetřovně se doktorka Crusherová snaží Romulana léčit, přičemž zjistí, že potřebuje transplantaci ribozomů. Kapitán Picard přemýšlí, jak dostat Geordiho La Forge zpět. Wesley navrhne poslat na planetu sondu schopnou vysílat neutrina, které dokáže La Forge vidět svým vizorem (zařízení umožňující slepému vidět, někdy i lépe, než vidícím).  Dat zachytí vysílání romulanského komandéra Tomalaka, který odpovídá na původní tísňové volání a oznamuje svým druhům, že právě vstupuje do neutrální zóny oddělící území Federace a Romulanského impéria. Picard odpoví na jeho volání. Tomalak očekává, že se s ním setká na federačním okraji neutrální zóny. Na ošetřovně zatím zraněný Romulan nereaguje na léčbu.  La Forge spatří signál z neutrin, avšak je postřelen druhým Romulanem, kterého předtím neobjevili. Když se probere, zjistí, že mu stále Romulan hrozí disruptorem.  Doktorka Crusherová řekne Worfovi, že je jediná osoba na lodi, který má kompatibilní ribozomy pro Romulana, ale ten mu je odmítá dát, přestože mu doktorka říká, že v tom případě Romulan zemře. Worf odpoví: „Tak tedy zemře.“  Zpět na planetě se druhý Romulan představí jako Bochra. La Forge začne mít problémy s vizorem, protože okolní prostředí na něj má škodlivý vliv.  Picard obdrží volání od Tomalaka, který se ptá, proč Enterprise nečeká na okraji neutrální zóny. Ten mu odpoví, že se mu dosud nepodařilo dostat z planety všechny své lidi.  La Forgeův vizor mezitím přestane už úplně pracovat a není již schopen vést je oba k neutroniovému majáku.  Tomalakův válečný pták, jak se třída těchto lodí nazývá, vstoupí do prostoru Federace. Picard přikáže přejít na červený poplach. Worf se konečně uvolí, že dá zraněnému Romulanovi, co potřebuje. Ale ten řekne, že by raději zemřel, než aby byl „zneuctěn klingonskou špínou.“  La Forge a Bochra jsou nuceni spolupracovat. Bochra navrhne, aby propojili vizor s trikordérem. La Forge odpoví, že tyto dva nástroje nepoužívají tentýž komunikační protokol, aby mohly spolupracovat. Ale zjistí, že Romulanova myšlenka má něco do sebe. Protože bez vizoru nic nevidí, není schopen tuto práci udělat sám, ale Bochra mu asistuje.  Picard si zavolá Worfa a řekne mu, že romulanský důstojník je cennější živý, než mrtvý. Naléhavě jej žádá, aby se k transfúzi uvolil, ale ten stále jen odmítá. Pacient nakonec zemře.  Bochra dokončí modifikace vizoru a trikordéru. Jedná se o vůbec první romulanskou a federační spolupráci.  Tomalakův válečný pták dorazí a požaduje navrácení svého důstojníka. Picard odpoví, že je mrtvý. Tomalak se chce kvůli tomu s Enterprise bít a začne se připravovat na bitvu, když tu La Forge s Bochrou dorazí k neutrinovému majáku a dají o sobě vědět změnou proudu neutrin a Dat je zachytí. Picard znovu volá Tomalaka, že detekují na planetě druhého Romulana a že hodlá sklopit štíty, aby je mohl transportovat na palubu. Miles O'Brien je přenese přímo na můstek.  Tento risk se Picardovi vyplatí a Tomalak mu přestane hrozit svými zbraněmi. Bochra je vrácen svým lidem a Enterprise eskortuje romulanskou loď zpět do neutrální zóny.

„Nepřítel“, v originále „The Enemy“, je v pořadí sedmá epizoda třetí sezóny seriálu "". Šéfinženýr USS Enterprise D Geordi La Forge v této epizodě uvízne společně s jedním Romulanem na planetě s nevyhovujícími životními podmínkami. Aby přežili, jsou tito dva protivníci nuceni spolupracovat. Mezitím se na palubě Enterprise Worf dostává do konfliktu se svými povinnostmi důstojníka Hvězdné flotily a svými předsudky vůči Romulanům.

"The Enemy" is the seventh episode of the of the syndicated American science fiction television series "", the 55th episode overall, first broadcast on November 6, 1989.


Biografie.

Narodil se v mošavu Kfar Bialik na severu Izraele do rodiny sabrů, která žije v Izraeli již po několik generací. Během šestidenní války byl velitelem 51. čety. Postupně stoupal v armádní hierarchii až na velitele brigády Golani. Během první libanonské války v roce 1982 stál v čele operačního velení při izraelském Generálním štábu. V roce 1983 byl povýšen do hodnosti generálmajora a jmenován velitelem severního velitelství. V letech 1986 až 1991 stál v čele izraelských pozemních sil a v letech 1991 až 1995 byl náčelníkem vojenské zpravodajské služby. V roce 1995 rezignoval na své vojenské funkce v důsledku konfliktu s náčelníkem Generálního štábu.  V roce 1996 vstoupil do Strany práce, avšak během primárek, které se toho roku konaly, se mu nepodařilo obsadit dostatečně vysoké místo na kandidátní listině pro nastávající parlamentní volby. V prosinci 1999 jej tehdejší premiér Ehud Barak jmenoval do čela vyjednávacího týmu, který měl dojednat mírovou smlouvu se Sýrií. Vyjednávání však zkrachovala poté, co Sýrie odmítla vstoupit do přímých jednání, aniž by se Izrael předem stáhl z Golanských výšin. V letech 2000 až 2003 působil jako ředitel izraelské národní vodárenské společnosti Mekorot.  V roce 2012 se stal krátce jedním z kandidátů Strany práce do předčasných parlamentních voleb, které se uskuteční koncem ledna 2013. Počátkem listopadu však Sagi svou kandidaturu stáhnul s odvoláním na zdravotní důvody. Deník "Jedi'ot achronot" však přinesl informaci, že podle zdroje ze Strany práce bylo pravým důvodem nařčení ze sexuálního obtěžování, kterého se měl Sagi údajně dopustit během svého působení v armádě.

Uri Sagi (: אורי שגיא, narozen 5. srpna 1943) je bývalý izraelský generál, který zastával řadu předních vojenských postů v Izraelských obranných silách, včetně velitele brigády Golani, velitele severního velitelství a náčelníka vojenské zpravodajské služby Aman.

Uri Sagi (; born 5 August 1943) is an Israeli retired general who held several prominent posts including commander of the Golani Brigade and chief of the IDF's Military Intelligence Directorate.


Geografie.

Leží na severním okraji Tel Avivu, na pobřeží Středozemního moře, severně od ústí řeky Jarkon, v nadmořské výšce okolo 10 metrů. Na východě sousedí se obytnými čtvrtěmi jako Lamed, Ramat Aviv ha-Chadaša či ha-Guš ha-Gadol. U řeky Jarkon s letištěm sousedí Elektrárna Reading a za ústím řeky Jarkon leží Telavivský přístav. Dál k jihu pak centrální část Tel Avivu.

Popis letiště.

Slouží převážně pro vnitrostátní izraelské lety společností Israir, zejména mezi Tel Avivem a Ejlatem. Využívají ho také izraelské obranné síly. Spravuje ho Izraelská správa letišť. Od roku 1997 má status mezinárodního letiště pro soukromé lety. Ředitelem letiště je Moše Talmor. V roce 2010 zde bylo odbaveno 31 985 letadel na domácích a 1005 na mezinárodních letech. V témže roce letištěm prošlo 652 119 cestujících na domácích a 3653 na mezinárodních linkách. Celkem tedy 655 772 osob.  Vzniklo ve 30. letech 20. století jako soukromý přistávací pruh situovaný poblíž elektrárny Reading. Během války v roce 1948 šlo o první letiště využívané nově vzniklým izraelským vojenským letectvem. Nese jméno politika Dov Hoze, který i s rodinou zemřel roku 1940 při automobilové nehodě. Vzhledem k blízkosti obytným okrskům a ubývajícím volným plochám v Tel Avivu se počátkem 21. století uvažovalo o postupném zrušení letiště a parcelaci jeho plochy. Mělo tak vzniknout 12 000 bytových jednotek. Za tím účelem byla založena i odborná komise. V lednu 2011 ale oznámil starosta Tel Avivu Ron Chuldaj, že letiště zůstane zachováno minimálně do roku 2018 a že plán se odkládá.

Letiště Sde Dov (:, "Nemal ha-te'ufa Sde Dov", nazýváno též oficiálně Letiště Dov Hoz,, "Nemal ha-te'ufa Dov Hoz") je letiště ve městě Tel Aviv v Izraeli.

Sde Dov Airport (, "lit." Dov Field, ), also known as Dov Hoz Airport (, "Nemal HaTe'ufa Dov Hoz", ) was an airport in Tel Aviv, Israel that mainly handled scheduled domestic flights to Eilat, northern Israel (Haifa and the Galilee), and the Golan Heights, as well as having served as a base for the Israeli Air Force (IAF). It was the largest airport in Tel Aviv proper, and the second largest in the area, after Ben Gurion Airport on the outskirts of Lod. The airport opened in 1938 and was named after Dov Hoz, one of the pioneers of Jewish aviation. It ceased operations on 30 June 2019 after a controversial, long-delayed plan came into effect to close the airport in order to build high-end residential apartments on its valuable beachfront property. Commercial flights were moved to Ben Gurion Airport and military flights were moved to other IAF bases. The airport was a focus city for Arkia Israel Airlines and Israir Airlines.


Hardware.

CPU.

Jako CPU byl využíván procesor MOS 6502. Taktovací kmitočet byl 1,79 MHz v NTSC verzi a 1,77 MHz ve verzi PAL.

Paměť.

Paměť RAM prvních modelů byla 48KB. Nejvíce rozšířené modely 800XL a 800XE měly 64KB RAM a model 130XE měl 128KB RAM. Dodatečných 64KB ležících mimo adresovou oblast CPU bylo dostupných přes banky (podobný systém byl u prvních počítačů PC znám jako EMS). Dále existovala amatérská rozšíření RAM až na 1MB.  Všechny modely obsahovaly 16KB paměť ROM s operačním systémem. Modely XL a XE navíc měly vestavěnou 8KB ROM s Atari Basicem. Obě ROM bylo možno programově odpojit.  V hlavní paměti se nachází i videopaměť počítače, která kromě vlastních obrazových dat obsahuje i krátký program ("display list") pro čip ANTIC. Oblast paměti mezi adresami 512 a 553 slouží pro uložení vektorů přerušení.

Grafika.

Tvorba obrazu byla poměrně sofistikovaná. Základem byl zákaznický chip ANTIC (AlphaNumeric Television Interface Controller), který pracoval ve 14 videomódech. 6 z těchto módů bylo textových a 8 grafických. V případě textu i grafiky bylo možno volit mezi větším rozlišením a menším počtem barev nebo menším rozlišením a větším počtem barev. V žádném z videorežimů nebyly barvy pevně dané, ale bylo je možno volit z palety 128 barev. Základním textovým režimem byl režim se 24 textovými řádky po 40 znacích umožňujícím zobrazení ve 2 barvách (barva písma a barva pozadí). Znakový generátor používal 128 znaků v rastru 8x8 bodů. Bylo možné využívat jednak některou ze 2 znakových sad v paměti ROM, nebo bylo možno vytvořit znakovou sadu vlastní v paměti RAM. Dále byly k dispozici 2 módy, které umožňovaly zobrazení znaků ve 4 barvách + barva pozadí za cenu toho, že na řádku bylo možno zobrazit maximálně 20 znaků a bylo možno využívat pouze 64 znaků. Další dva režimy umožňovaly používat 4 různé barvy v rámci jednom znaku (s určitými omezeními 5 barev), opět bylo k dispozici 128 znaků, ovšem v rastru 4x8. S ohledem na nízký rastr se tyto režimy příliš nepoužívaly pro tvorbu textu, ale byly velmi využívané pro tvorbu grafiky ve hrách. Ve znakovém generátoru byly definovány všechny možné tvary segmentů, ze kterých se skládala scéna a scéna byla definovaná pouze těmito segmenty, což znamenalo úsporu RAM a rychlejší zobrazování.  V grafických režimech bylo k dispozici rozlišení až 320x192 ovšem pouze ve dvou barvách. Další grafické módy využívaly 2 nebo 4 barvy při rozlišení maximálně 160x192. Největší zvláštností obvodu ANTIC byla možnost kombinovat jednotlivé režimy. ANTIC sám měl v paměti krátký program zvaný display list, který definoval, který obrazový řádek bude ve kterém režimu. Ve všech videorežimech bylo možno volit adresu framebufferu kamkoliv do RAM, dokonce se mohly lišit adresy framebufferů jednotlivých obrazových řádků. Rolování scény ve hrách tak bylo možno provádět pouhou změnou adresy framebufferu. Titulek s body, počtem životů atd. přitom měl svůj pevný framebuffer jinde v RAM. ANTIC navíc v malém rozsahu umožňoval jemné posuvy obrazu aniž by se měnil obsah framebufferu nebo jeho adresa. Dále bylo možno definovat volání interruptu (tzv. DLI - display list interrupt) mezi obrazovými řádky. Toho se typicky využívalo pro změnu barevné palety během interruptu a ač se zdají být limity na počet současně zobrazitelných barev malé, tyto interrupty byly jedním z hlavních nástrojů, kterým bylo možno vytvořit programy, které barvami doslova hýřily.  Obraz vytvořený obvodem ANTIC se dále zpracovával jiným zákaznickým chipem zvaným GTIA (Graphics Television Interface Adapter), ve starších verzích CTIA (Color Television Interface Adapter). Tento obvod jednak umožňoval do obrazu vkládat další objekty zvané sprites a barvy těchto objektů bylo možno nastavit nezávisle na barvách základního obrazu. GTIA (CTIA) též umožňoval detekci kolizí mezi sprity i detekci kolizí spritů s objekty v základním obraze, což bylo hojně využíváno ve hrách. GTIA navíc umožnil reinterpretaci obrazových bodů přidat další tři grafické režimy se 192 řádky 80 obrazovými elementy na řádku. V tomto případě nebyl obrazový element zván pixel, ale nibble. Bylo možno pracovat jednak s jedním barevným tónem v 16 stupních jasu nebo se 16 barevnými tóny o stejném jasu nebo s 9 barvami s nezávisle nastavitelným barevným tónem i jasem. I zde bylo možno pomocí DLI počet barev dále navyšovat.

Zvuk.

Tvorbu zvuku zajišťoval zákaznický čip zvaný POKEY (POtentiometers and KEYboard), přes který byla současně připojena klávesnice a ovladače paddle (viz periferie). Obvod POKEY měl 4 monofonní zvukové kanály a umožňoval tvořit zvuk syntézou i přehrávat digitalizované zvuky, byť pouze ve 4-bitovém rozlišení (digitalizované výkřiky proslavily např. hru International Karate). Amatérsky se do počítačů Atari někdy přidával druhý obvod POKEY, čímž se získal stereo zvuk.

Software.

Kromě vestavěného BASICu bylo možno používat další software v ROM, tzv cartridžích. V této podobě se prodával programovací systém MAC/65 s editorem, kompilátorem a debuggerem Assembleru a jiné programovací jazyky i užitkové programy. Pro osmibitové počítače Atari byly k dispozici i další programovací jazyky - Pascal, C, Forth a další. Existovaly poměrně vyspělé textové editory PaperClip, Speedscript, tabulkový procesor VisiCalc, SynCalc, databázový systém SynFile+. Pro český jazyk byl na bázi SpeedScriptu vyvinut textový procesor Čapek, který dokázal ve zvláštním režimu zobrazovat náhled textu s 80 znaky na řádku. Největší slávu si však osmibitové Atari vydobyly na poli her, kterých existovalo velké množství. Z nejúspěšnějších jmenujme například Boulder Dash, Montezuma's Revenge, Eidolon, International karate, Alley Cat.

Periferní zařízení.

Škála dostupných periferních zařízení byla široká. Základní periferií byla kazetopásková jednotka pro běžné audiokazety (k počítači bohužel nebylo možné přímo připojit běžný magnetofon, ale bylo možno k tomu zhotovit interface). Dále byly k dispozici disketové jednotky pro 5.25" a později i 3.5" diskety. Existovala znaková i maticová jehličková tiskárna. Pro hry bylo možno jednak připojit joystick, rozhraní pro joystick bylo stejné jako měla většina tehdejších mikropočítačů a nebylo tedy nutné používat originální joysticky Atari. Dále existoval analogový herní ovladač paddle, který však podporovalo pouze několik programů. Bylo možno připojit i myš od počítačů Atari ST. Myš pro počítače Amiga bylo možno připojit po úpravě zapojení konektoru. K dispozici byl i modem. Jako externí periferie bylo dostupné standardní sériové rozhraní RS232 i paralelní rozhraní centronics. Většina periferií se připojovala přes sériovou sběrnici SIO (Serial Input/Output), v některých ohledech připomínající dnešní USB. Počítač Atari měl sice jediný SIO konektor, všechny periferie (kromě kazetové jednotky) však obsahovaly krom konektoru pro připojení k Atari ještě konektor pro připojení další periferie. Takto bylo v řadě možné připojit téměř libovolný počet periferií. Jediný limit plynul ze skutečnosti, že každá periferie používala jedno velké písmeno jako svoje jméno (například C byla kazetová jednotka, P tiskárna, D disketová jednotka). Počet periferií tedy byl teoreticky omezen počtem písmen abecedy, prakticky se však takto vysoký počet periferií nevyskytoval. Periferie stejného typu se rozlišovaly číslem - bylo možno např. mít připojené dvě tiskárny označené P1 a P2 a 4 disketové jednotky D1 až D4. Samotné písmeno bez čísla se odkazovalo na první jednotku. Existuje miniaturní náhrada disketové jednotky Atari 810 založená MicroSD kartě, která emuluje až 8 disketových mechanik.

Emulace.

Dnes si lze osmibitové počítače Atari pouštět přes emulátory, které jsou většinou open source.

Osmibitové počítače Atari je řada domácích počítačů, zavedených společností Atari v roce 1979. První modely byly Atari 400/800. Vybaveny byly procesorem MOS 6502. Jako displej se používal monitor nebo televizor. Z periferních zařízení se nejvíce používaly páskové kazety, ale také disketové jednotky. Připojeny mohly být až čtyři joysticky, málokteré hry však tuto vlastnost využívaly. Po modelu 400/800 následovaly modely 1200XL, 600/800XL, 65XE/130XE, 800XE, která disponovaly větší pamětí RAM a inovovaným designem. Model XEGS byl v podstatě 65XE předělaný do domácí herní konzole. Operační systém a vestavěný programovací jazyk BASIC byly uloženy v ROM a bylo možno užívat i paměť RAM ve sdíleném adresovém prostoru.

The Atari 8-bit family is a series of 8-bit home computers introduced by Atari, Inc. in 1979 as the Atari 400 and Atari 800 and manufactured until 1992. All of the machines in the family are technically similar and differ primarily in packaging. They are based on the MOS Technology 6502 CPU running at 1.79 MHz, and were the first home computers designed with custom coprocessor chips. This architecture enabled graphics and sound capabilities more advanced than contemporary machines, and gaming on the platform was a major draw. The first-person space combat simulator "Star Raiders" is considered the platform's killer app. The systems launched with a series of plug and play peripherals that used the Atari SIO serial bus system, an early analog of USB.


Kariéra.

Do povědomí diváků se poprvé dostal v letech 1989 až 1993, kdy hrál roli McMasterse v televizním seriálu "Matlock". Od roku 1993 vystupoval jako parťák Texase Rangera James Trivette v kriminálním seriálu "Walker, Texas Ranger", kde setrval dvanáct sezón. V roce 2005 účinkoval v TV filmu "", který navazoval na seriál.  Jeho asi nejznámější rolí se stal Theo, teroristický počítačový expert v akčním filmu "Smrtonosná past" (1988). Roku 1986 hrál menší roli pilota "Sundown" v "Top Gun" a vojáka v "Karate Kid 2".

Životopis.

Narodil se v chudé rodině v Moses Lake důstojníkovi amerického letectva Clarenci Gilyardovi st. Jeho rodina byla původně z New Orleans. Vyrůstal na letecké základně na Havaji, v Texasu a Floridě. V roce 1990 se stal katolíkem.  Později se s rodinou přestěhoval do San Bernardina, kde navštěvoval střední školu Eisenhower High School. Byl vynikajícím studentem a roku 1974 ji úspěšně absolvoval. Jeden rok strávil jako kadet v Americké letecké akademii.  Clarence má pět sourozenců. Mladší bratr vystudoval roku 1985 Americkou leteckou akademii. Další bratr, Milton, trpí mírnou vývojovou poruchou a bydlí v domě s pečovatelskou službou.  Zatímco žil s rodiči v jejich novém domě během svých studií na střední škole, stal se Clarence posedlý ženami a občas bral i drogy. Z tohoto důvodu ho rodiče přinutili, aby se odstěhoval. Přestěhoval se s kamarádem na Long Beach v Kalifornii. Zde navštěvoval California State University, obor herectví. Mezitím co studoval, přivydělával si jako číšník v restauraci. Univerzitu úspěšně absolvoval a získal bakalářský titul.  Jeho první prací se stal obchod s oblečením, kde pracoval společně se spolubydlícím. Brzy na to byl Clarence povýšen na managera. I když byl úspěšný, práci opustil a živil se prodejem průmyslových chemikálií. Přiznal, že v tomto odvětví nikterak nevynikal.  Roku 2003 se vrátil zpět na vysokou školu, kde získal magisterský titul. V současné době je docentem na Vysoké škole výtvarných umění v Las Vegas.  Clarence je jednou rozvedený a má čtyři děti. Podruhé se oženil s Elenou roku 2001.

Clarence Darnell Gilyard Jr. (* 24. prosince 1955, Moses Lake, Washington, USA) je americký herec a v současně době vysokoškolský profesor, někdy uváděn pod fiktivním jménem Clarence A. Gilyard.

Clarence Alfred Gilyard Jr. (born December 24, 1955) is an American actor, college professor, and author who has been featured in movies, television and regional theatre since 1980. He is sometimes credited as Clarence A. Gilyard.


Názory české právní vědy.

Podle Pavla Holländera, který odkazuje na stanovisko Oty Weinbergera, je desuetudo součástí obsolence a derogace jeho prostřednictvím je možná jen tehdy, jestliže je aplikujícímu orgánu dána výslovná kompetence nepovažovat právní předpisy neodpovídající aktuálnímu stavu za platné a jestliže je obsoletnost součástí derogujícího obyčejového práva. Potom se na základě tohoto obyčeje ne-aplikace a obecně panujícího přesvědčení, že dosud formálně platné pravidlo již není po právu, vytvoří právní norma, která jej zruší. Jako příklad uvádí např. nález Ústavního soudu sp.zn. Pl. ÚS 14/1994, který řešil platnost dekretu prezidenta republiky č. 108/1945 Sb. a ve kterém dospěl k závěru, že „již splnil svůj účel a po dobu více než čtyř desetiletí již nezakládá právní vztahy“, takže nelze zkoumat jeho rozpor s ústavním pořádkem, protože „takový postup by postrádal jakoukoli právní funkci“.  Jiří Malenovský v oboru mezinárodního práva veřejného soudí, že právní normy se nejen často nepozorovaně rodí (právní obyčeje), ale i nepozorovaně mizí tím, že se jich subjekty práva nedrží. „Desuetudo se tak představuje jako jakási „černá díra“ mezinárodněprávní reality. Reálně existuje, avšak nikdo neví, jak vypadá“. Je to jakási „antihmota“, která ruší závaznost dosud platných norem. Pokud by šlo jen o vyjití z užívání, mohla by být definována jako tacitní dohoda o zániku práva, takže by měla smluvní povahu. Takové pojetí však lze zpochybnit díky tomu, že zánik normy je pozvolný a především živelný. Proto podle něj není desuetudo smluvní povahy, ale povahy obyčejové, je jakýmsi „obyčejem obráceným naruby“. Na podporu tohoto názoru tvrdí, že desuetudo má svůj materiální prvek, spočívající v opakovaném, jednotném, nepřetržitém, rozšířeném, reprezentativním a dostatečně dlouhodobém neuplatňování určité právní normy v situacích, kdy by uplatňována být měla "()", a subjektivní prvek, což je přesvědčení subjektů práva o dovolenosti neuplatňování daného práva "()". Tím je způsoben platný zánik právního pravidla, podle jeho názoru ve sféře mezinárodněprávní nejen obyčejového, ale i smluvního, jestliže je v daném konkrétním případě prokázána schopnost narušení zásady "" (smlouvy se mají dodržovat). K tomu může dojít tehdy, pokud jedna ze stran nedodrží mezinárodní smlouvu, ostatní strany to tolerují a tento případ se dlouhodobě opakuje, až je pocit závaznosti dané smlouvy oslaben natolik, že desuetudo převáží.  Jako faktický právní obyčej desuetudo chápe také Radim Polčák. Ať už jde o normy práva mezinárodního nebo vnitrostátního, pokud jsou fakticky neužívány, zastarají nebo se vyčerpají, přestávají podle jeho názoru platit. Nejde ale o klasický právní obyčej, jde spíše o faktické zapomnění právního pravidla. V každém případě je však navíc nutné uznání desuetudinis státní mocí, tedy jen tehdy, pokud státní orgány odmítnou danou právní normu aplikovat. V úvahu připadají nejvíce právní řády těch zemí, které prošly procesy náhlých právních změn, jako je např. český právní řád, do kterého bylo přebráno vícero „plevelných“ rakouských či federálních právních předpisů. Na rozdíl od Holländera je u něj obsolence zvláštním typem desuetudinis, což vyplývá i z římskoprávní zásady "" (sejde-li ze smyslu zákona, sejde ze zákona jako takového).  Polčákovo konstatování, že velmi rezervovaně se k desuetudo staví především právní pozitivisté, protože nechtějí státním orgánům přiznat pravomoc libovolně se rozhodnout neaplikovat formálně platná právní pravidla, potvrzuje Viktor Knapp. Ten zastává jednoznačný názor, že „právo trvá“. Právní norma podle něj nezaniká samovolně, dlouhodobým neužíváním, odpadnutím společenského důvodu, pro který byla přijata a už vůbec ne tím, že by se vytvořila společenská praxe od ní odchylná. Z požadavku právní jistoty vyvozuje, že právní předpis může být zrušen jen formálně, a to zrušením jiným právním předpisem, zánikem státu, který jej vydal, nebyl-li převzat jiným, a uplynutím času pouze tehdy, pokud byla doba jeho účinnosti takto při jeho přijetí stanovena. Toto pojetí může potvrzovat jiná právní zásada: "" (někdy zákony odpočívají, nikdy však neumírají).

Desuetudo v rámci common law.

Desuetudo v této právní kultuře označuje doktrínu, která způsobuje, že zákony, podobné právní předpisy nebo právní zásady přestávají být účinnými a stávají se nevymahatelnými, a to díky dlouhodobému nevykonávání nebo uplynutí času. Právo tedy není úplně zrušeno, ale stane se spíše obsoletním, zastaralým. Pokud jsou do ústavy a Listiny základních práv (jako je tomu v Kanadě od roku 1982) nebo do zákonů a od zákonů odvozených právních předpisů (stejně jako v Austrálii od roku 1990) vkládána ustanovení o skončení platnosti, je to považováno za zákonnou kodifikaci této doktríny v rámci common law. Nicméně v dosahu anglického práva nemá desuetudo díky převažujícímu významu soudních precedentů a díky postupným změnám či zrušení původně středověkých zákonů skoro žádný význam.  Co se týče amerického práva, zásadně se nevztahuje na porušení Ústavy USA, což potvrdil americký Nejvyšší soud roku 1970 v případu Walz vs. Daňová komise města New York, kdy rozhodl, že: "Je samozřejmá pravda, že nikdo nezíská propůjčené nebo chráněné právo jeho dlouhodobým užíváním v rozporu s Ústavou, a to i když se tento časový úsek týká celé naší národní existence nebo ji dokonce předchází." Může však mít svůj význam jako obhajoba v trestním stíhání. Např. Nejvyšší odvolací soud státu Západní Virginie v případu Výbor pro právní etiku vs. Printz roku 1992 konstatoval, že trestní zákony mohou být podle doktríny desuetudo neplatné, pokud:

Desuetudo (latinsky, česky „odvyknutí“, „vyjití z užívání“) označuje v teorii práva stav, kdy právní norma není dlouhodobě využívána a přestane být díky tomu platná. Tudíž nejenže už nikoho nezavazuje, ale z právního hlediska zcela zaniká. Takto ovšem zanikají pouze právní normy obsažené v právních předpisech, normativních smlouvách, precedentech či právních obyčejích, pojmově vyloučeno je to u rozhodnutí, které obecné právní normy neobsahují. Existence desuetudo je ale sporná, někteří právní teoretici takovou možnost zániku právní normy zcela popírají, jiní ji víceméně uznávají a hledají podmínky, za kterých by mohla objektivně fungovat.

In law, desuetude (;, ) is a doctrine that causes statutes, similar legislation, or legal principles to lapse and become unenforceable by a long habit of non-enforcement or lapse of time. It is what happens to laws that are not repealed when they become obsolete. It is the legal doctrine that long and continued non-use of a law renders it invalid, at least in the sense that courts will no longer tolerate punishing its transgressors.


Historie.

Dnešní prostory klenotnice vznikly výstavbou západního křídla zámku v polovině 16. století. Prostor pro vznikající sbírku byl vyhrazen v přízemí pod kamennou klenbou, kde měly být cenné předměty a dokumenty bezpečně uloženy a ochráněny před případným požárem. Cílem tehdy ještě nebylo zpřístupnění sbírek pro veřejnost.  Teprve saský kurfiřt a polský král August Silný se rozhodl potenciál sbírek využít a nechal proto stavebně upravit 9 místností, kde byla zřízena veřejně přístupná klenotnice (dnešní Historická zelená klenba). Barokní přestavbou byl tehdy pověřen architekt Matthäus Daniel Pöppelmann, jenž projektoval i nedaleký Zwinger.  Až do 20. století zůstala klenotnice v nezměněné podobě. Osudnou se stala noc 13. února 1945, kdy se uskutečnil velký nálet na město, při kterém byly 3 z 9 výstavních prostor zničeny. Sbírky zasaženy nebyly, jelikož byly již několik let předtím uschovány v pevnosti Königstein v Saském Švýcarsku. Na konci 2. světové války byly sbírky převezeny do Sovětského svazu, odkud byly roku 1958 odvezeny zpět do východního Německa.  Od roku 1959 do počátku roku 2004 byly exponáty klenotnice přechodně k vidění v drážďanském Albertinu. Dne 7. září 2004 byla v západním křídle zámku otevřena Nová zelená klenba s 10 místnostmi.  Historická zelená klenba byla 1. září 2006 kompletně zrekonstruována a znovu otevřena. Rekonstrukce byla provedena na základě dochovaného inventáře z roku 1733 a snahou bylo co nejvíce zachovat původní podobu z doby Augusta Silného. Více než 3000 objektů se tak mohlo vrátit na své původní místo. Rekonstrukce historických prostor stála spolkovou zemi Sasko 13 milionů eur. Celkově investovalo Sasko do Zelené klenby 45 milionů eur.  V roce 2009 byl v Historické zelené klenbě kancléřkou Angelou Merkelovou přijat americký prezident Barack Obama.

Krádež šperků 25. listopadu 2019.

V pondělí 25. listopadu 2019 brzy ráno došlo ke vloupání do historické části Grünes Gewölbe. Během několika minut pachatelé ukradli jedenáct úplných a asi tucet kusů drahých diamantových šperků a diamanty z vitríny v klenotnici. Pachatelé uprchli v autě, které později zapálili v podzemním parkovišti v Drážďanech-Mickten. Vyšetřování je založeno na čtyřech pachatelích, kteří byli do vloupání zapojeni. Policie a státní zástupce v Drážďanech nabídli odměnu vedoucí k dopadení pachatele celkem 500 000 eur.

Podrobnosti akce.

Krátce před pátou hodinou ráno byla v katakombách pod Augustovým mostem záměrně zapálena elektrická skříň, což způsobilo, že selhalo pouliční osvětlení na náměstí Theaterplatz. Pak zloději úhlovou bruskou oddělili osm vzpěr litinové okenní mříže v "Historickém Grünes Gewölbe". Dva pachatelé vnikli žebříkem rohovým oknem do "Sálu s klenoty". Odtud kráčeli ve tmě s ručními světlomety přes "Wappenzimmer" do "Klenotnické místnosti". Tam sekerou rozbili vitríny, jak se později ukázalo na videu sledovacích kamer. Z toho ukradli části tří sad z 18. století. "Růžovou diamantovou" "sadu," "soupravu briliantů" a "šperky královen". Pak prostor postříkali suchým hasicím práškem. Faktickou výši škody je obtížné vyčíslit, ale historické škody jsou kvůli jedinečnosti předmětů obrovské.  Dva bezpečnostní strážci sledovali zločin na obrazovkách, ale z bezpečnostních důvodů jim nebylo povoleno zasahovat osobně, pouze informovali policii. První policejní vůz byl povolán do budovy ve 4:59 hodin ráno a dorazil o pět minut později, ale do té doby podezřelí uprchli. Policie připravila zátarasy na výjezdech z Drážďan ve snaze zabránit podezřelým k útěku. Podle policie však blízkost muzea k dálnici pravděpodobně pomohla uprchlíkům uniknout. Hledání nebylo omezeno jen na městskou část Drážďany, zapojena byla také policie v Görlitz, v Saské Kamenici a v sousedních státech. Ještě stejný den ráno bylo v podzemním parkovišti na Kötzschenbroder Straße v Drážďanech-Mickten objeveno shořelé Audi A6 Avant, které bylo odhlášeno v roce 2017.  V důsledku událostí vytvořilo policejní ředitelství Drážďany zvláštní komisi nazvanou „Epaulette“. Za stopy, které povedou k vyšetření trestného činu nebo zatčení pachatelů nebo k jejich odhalení, policie po dohodě se státním zástupcem Drážďan stanovila odměnu ve výši 500 000 euro. Existuje obava, že zloději ukradená díla modifikují, aby je prodali na černém trhu. Úředníci muzea zloděje požádali, aby zlaté části netavili, ani jinak artefakty nepoškozovali. Generální ředitel drážďanských státních uměleckých sbírek řekl novinářům, že odcizené šperky nelze na trhu s uměním legálně prodat, protože jsou sběratelům příliš dobře známé.

Ukradené šperky.

Ukradeno bylo jedenáct předmětů, části dvou dalších a několik knoflíků zdobených diamanty.  "Ze šperků královen":  "Z růžové diamantové sady:"  Z "briliantové sady":

Dnešní sbírka.

Sbírka saských kurfiřtů a králů zahrnuje přes 4 000 uměleckých předmětů. Z důvodů omezené kapacity nebylo ale možné všechny předměty vystavit. Bylo proto přistoupeno k selekci a v Rezidenčním zámku lze vidět ty nejcennější exponáty.  V Nové zelené klenbě je k vidění na 1 100 různých objektů, v Historické zelené klenbě přibližně 3 000. Nová zelená klenba zaujme především svými exponáty, zatímco Historická zelená klenba okouzlí návštěvníka i barokní výzdobou svých prostor.  Nová zelená klenba je přístupná kdykoliv. Do Historické zelené klenby se lze dostat jen s lístkem z předprodeje. Každé ráno je ještě dodatečně k dispozici omezené množství volných vstupenek. Počet návštěvníků je tak kvůli ochraně exponátů před vlhkostí a nečistotami regulován.

Historická zelená klenba.

Historická zelená klenba (Historisches Grünes Gewölbe) se nalézá v přízemí Rezidenčního zámku a skládá se z devíti výstavních místností a předklenby, takzvané Vorgewölbe. Nalézají se zde vzácná díla šperkařského a zlatnického umění, která nashromáždil August Silný a jeho syn.

Nová zelená klenba.

Nová zelená klenba (Neues Grünes Gewölbe) se nalézá v prvním patře Rezidenčního zámku a ve srovnání s Historickou zelenou klenbou je muzejní klenotnicí. Nalézá se ve 12 jednoduše zařízených sálech bez dekorací. Ve dvou stech vitrínách je zde k vidění na 1100 exponátů. Vedle děl dvorního sochaře Baltazara Permosera jsou zde vystavena i díla dvorního zlatníka Johanna Melchiora Dinglingera.

Grünes Gewölbe (česky doslova "Zelená klenba", ve smyslu „zelené zaklenuté prostory“; německé slovo znamená jak „klenba“, tak i „klenuté sklepení či místnost“) je historická muzejní sbírka, která byla původně klenotnicí saských kurfiřtů a králů z rodu Wettinů. Jsou zde shromážděny předměty z období renesance až po klasicismus. Jméno Zelená klenba bylo odvozeno od původního malachitového nátěru stěn a stropů v historických prostorách klenotnice. Již od roku 1724 jsou sbírky přístupné veřejnosti.

The Green Vault () is a museum located in Dresden, Germany, which contains the largest treasure collection in Europe. The museum was founded in 1723 by Augustus the Strong of Poland and Saxony, and it features a variety of exhibits in styles from Baroque to Classicism. The Green Vault is named after the formerly malachite green painted column bases and capitals of the initial rooms. It has some claim to be the oldest museum in the world; it is older than the British Museum, opened in 1759, but the Vatican Museums date their foundation to the public display of the newly excavated "Laocoön group" in 1506.


Historie.

Archeologické nálezy dokládají existenci osídlení již v době římské. Současný Offenbach vznikl jako malá vesnice patrně ve druhé polovině 6. století. Původ názvu není zcela objasněn.  Rozvoj Offenbachu započal po roce 1466, kdy jej získal rod hrabat z Issenburgu. Ti zde v 16. století vybudovali renesanční zámek, který se stal jejich rezidencí. V 16. století zde byla zavedena reformace. Po ediktu nantském přijali Issenburgové do Offenbachu velké množství francouzských hugenotů, což přineslo rozvoj řemesel. Také sem přesunulo svá řemesla mnoho řemeslníků z Frankfurtu, kde platila přísná cechovní omezení. Issenburská rezidence také žila kulturním děním, častokrát sem zavítal Johann Wolfgang Goethe, který se zde zamiloval do Lili Schönemannové. Také tu byli hosty Wolfgang Amadeus Mozart a Niccolò Paganini, žila zde Sophie von La Roche. Okolo roku 1800 zde pobýval Alois Senefelder, který tu vynalezl litografii.  V roce 1815 ztratil Karel z Isenburgu pro svoji blízkost k Napoleonovi vládu nad Offenbachem. Podle Vídeňského kongresu připadl rakouskému císařství, to jej však záhy postoupilo Hesensko-darmstadtskému velkovévodství. To zavedlo v roce 1828 celní unii s Pruskem, což pro Offenbach znamenalo konkurenční výhodu oproti Frankfurtu. V 19. století se rozvíjela především výroba koženého zboží.  V roce 1888 byl zde navrtán pramen minerální vody pojmenovaný na počest 99 dní vládnoucího císaře Fridricha III., tato voda pro svoji slanost však dnes již není využívána. Roku 1917 byla dokončena budova vysoké školy užitých umění, která je dodnes významným centrem designu.  Na Velký pátek roku 1919 se zdejší komunisté pokoušeli provést převrat a obsadit kasárna, přičemž bylo zabito 17 osob. Roku 1920 byl Offenbach po dobu jednoho měsíce obsazen francouzskými vojsky.  Za druhé světové války bylo zničeno 36 % staveb ve městě, řada dalších historických domů byla zbořena při přestavbě města v 50. letech 20. století. Roku 1954 překročil Offenbach hranici 100 000 obyvatel. V 70. letech musel Offenbach jako jedno z prvních měst čelit strukturální proměně průmyslu, když zde zanikla kožedělná výroba. Offenbach těžil především z blízkosti Frankfurtu, v 90. letech byl napojen na síť jeho S-Bahnu.

Památky.

Offenbach má 403 chráněných památek, z toho 29 se týká větších památkových celků. Celkem je zde tak na 1 600 chráněných staveb.  Obraz města byl výrazně ovlivněn hugenotským prvkem, řada domů v městském centru má typické francouzské mansardové střechy.  Největší památkou ve městě je Issenburský zámek, je považován za jeden z nejvýznamnějších renesančních komplexů na sever od Alp, byť byl několikrát přestavěn. V současnosti je ve vlastnictví hesenské země a sídlí zde zmíněná vysoká škola užitých umění.  Druhý zámek ve městě se nachází ve čtvrti Rumpenheim. Jeho počátky sahají do 17. století, hlavní stavební aktivita zde probíhala na konci 18. století. Rumpenheim již nepatřil Issenburgům, zdejší zámek byl rezidencí hrabat z Hanau a posléze hesensko-kaselských hrabat.

Náboženství.

Před reformací příslušel Offenbach k mohučské arcidiecézi. V 16. století byla zde nejprve zavedena luterská reformace, pak se však Issenburgové přiklonili ke kalvinismu. Teprve v roce 1634 bylo luteránům opět umožněno působit ve městě a od roku 1798 se zde mohly konat i katolické bohoslužby. V roce 1848 byly obě protestantské konfese sloučeny do hesensko-nassauské evangelické církve.  V roce 1845 zde vzniklo německo-katolické hnutí, které se později proměnilo v obec svobodného náboženství. Z křesťanských církví zde působí ještě řecká pravoslavná církev (největší její obec v Německu), starokatolická církev či novoapoštolská církev.  V 19. století zde byla tisícičlenná židovská komunita, z níž do roku 1939 zbylo přes 500 členů, většina z nich nepřežila druhou světovou válku, přesto byla po válce obnovena a nyní má již opět 1 000 členů.  Nejnověji se zde také ustanovilo několik muslimských komunit.

Doprava.

Územím města prochází dálnice A3, která se zde kříží s dálnicí A 661.  První železnice byla zprovozněna v roce 1848 z Frankfurtu do Offenbachu. Poté, co roku 1873 byla zprovozněna železniční trať z Frankfurtu do Bebry, zůstala původní trať pouze místní drahou a roku 1955 byla zrušena. Na trati do Bebry vzniklo hlavní nádraží, tehdy docela daleko od města a později několik dalších stanic a zastávek. Nyní v Offenbachu nestaví téměř žádné dálkové vlaky. S-Bahn má na území města vlastní trať, která prochází centrum města tunelem zprovozněným v roce 1995 (částečně sleduje průběh zrušené místní dráhy) s několika podzemními stanicemi.  Offenbach měl jeden z nejstarších tramvajových provozů na světě, již roku 1884 zde zahájila provoz elektrická tramvaj s metrovým rozchodem. Později byla přestavěna na normální rozchod a spojena s frankfurtskou tramvajovou sítí. Tramvajový provoz ve městě byl zrušen roku 1967, od té doby končí tramvaje na hranicích města, kde se přestupuje na autobusy.  Ačkoliv po Mohanu prochází jedna z hlavních evropských vodních cest, zdejší přístav má jen malý význam a uvažuje se o jeho zrušení.

Rivalita mezi Offenbachem a Frankfurtem.

Tak jako mezi jinými sousedními městy, panuje i mezi Offenbachem a Frankfurtem rivalita. V tomto případě je i historicky podmíněná. Zatímco Offenbach byl kalvinistický, Frankfurt byl luteránský. V 18. a na počátku 19. století se v Offenbachu rozvíjely manufaktury, zatímco Frankfurt se orientoval na velkoobchod. Teprve po pruské anexi Frankfurtu (1866) se i ten stal průmyslovým městem a začal se prudce rozvíjet, na začátku 20. století se mohly do něj začlenit sousední pruské obce. Teprve od roku 1945 není hranice mezi oběma městy současně také zemskou hranicí.  Ve sportu byla tato rivalita vyjádřena především fotbalovými derby mezi kluby Kickers Offenbach a Eintracht Frankfurt, ovšem od roku 1984, kdy Offenbach sestoupil z Bundesligy (nyní je až v Regionallize, tj. čtvrté lize) už k nim nedochází tak často.

Offenbach je se 120 000 obyvateli pátým největším městem v Hesensku a na 65. místě v Německu. Offenbach byl v minulosti významným kožedělným střediskem, nyní je především centrem průmyslového designu. Sídlí zde také Německá meteorologická služba.

Offenbach am Main () is a city in Hesse, Germany, on the left bank of the river Main. It borders Frankfurt and is part of the Frankfurt urban area and the larger Frankfurt Rhein-Main urban area. It has a population of 138,335 (December 2018).


Hráčská kariéra.

Hrát hokej začal v rodném Calgary. Když mu bylo 13 let, jeho rodina se přestěhovala do Kingstonu v Ontariu. Tam začal hrát za tým Greater Kingston Predators, kde svou hrou upoutal natolik, že si ho v roce 2007 vybral tým Windsor Spitfires. Ačkoliv to byla jeho první sezóna tak se v juniorské lize OHL rozhodně neztratil a nastřílel v 63 utkáních 45 gólů. Spolu se 39 asistencemi je to dohromady 84 bodů. Neztratil se ani v playoff a v pěti zápasech vstřelil 2 branky a přidal 3 asistence. Za tyto překvapivé výkony obdržel cenu pro nejlepšího nováčka sezóny. V následující sezóně (2008/2009) stihl za 63 zápasů nasbírat 90 bodů za 38 branek a 52 asistencí. Ve 20 utkáních playoff dokázal nastřílet 16 branek a k tomu přidat 20 asistencí, za což mu byla udělena cena pro nejlepšího hráče Memorial Cupu, který jeho tým hlavně díky němu získal. Poslední sezónou v OHL (2009/2010) opět rozhodně ostudu neudělal. Odehrál 57 zápasů a připsal si 106 bodů za 40 gólů a 66 asistencí. V 19 zápasech playoff získal dalších 35 bodů za 17 branek a 18 asistencí. Spitfires díky tomu opět obhájily Memorial Cup a Hall byl zvolen znovu nejužitečnějším hráčem. Těmito výkony se zařadil mezi velké favority draftu. Skauti ho dokonce řadili na první příčku, tedy nejlepšího hráče draftu. Jejich tip vyšel a nejhorší tým uplynulé sezóny Edmonton Oilers si ho vybral jako jedničku. Klub a fanoušci od něj hodně očekávali, a vzhledem k nepříliš kvalitnímu mužstvu začal Hall sezónu v dresu Oilers. Kvůli tlaku ze strany klubu i fanoušků se mu podařilo v průběhu sedmi utkání připsat pouze jediný bod, za asistenci. V osmém zápase s Columbusem už ale prokletí prolomil a připsal si první branku, navíc na další nahrál Shawnu Horcoffovi. Tím mu stouplo sebevědomí a své přednosti začal uplatňovat i v NHL, kde se ihned zařadil mezi opory Oilers. V roce 2016 byl vyměněn z Edmontonu do New Jersey za obránce New Jersey Adama Larssona.

Taylor Strba Hall (* 14. listopadu 1991 v Calgary, Alberta, Kanada) je profesionální kanadský hokejový útočník hrající v týmu Arizona Coyotes v severoamerické NHL. Profesionální kariéru začal roku 2010, hraje na levém křídle.

Taylor Strba Hall (born November 14, 1991) is a Canadian professional ice hockey left winger for the Arizona Coyotes of the National Hockey League (NHL). He was the first overall pick in the 2010 NHL Entry Draft selected by the Edmonton Oilers.


Obyvatelstvo.

Podle oficiálních údajů z roku 2002 žilo v místě 2849 obyvatel. Sídlo je oficiálně dvojjazyčné, slovinsko-italské.

Podnebí.

Podnebí je mírné přímořské. Jelikož Portorož není tak dobře chráněná před bórou, je tu v zimě překvapivě vysoký počet dnů s teplotami pod bodem mrazu. Teplota je také asi o 2 °C nižší než v okolí, zvláště noci jsou chladné. Naproti tomu léto je zde teplejší a sušší, s průměrným počtem 2443 hodin slunečního svitu. Srpnová průměrná teplota se pohybuje okolo 23 °C.

Historie.

Archeologické nálezy prokazují, že místo bylo osídlené už v dobách Římské říše. Po jejím pádu náleželo v letech 538 až 589 k Byzantské říši. Od roku 568 však trpělo nájezdy Langobardů, Germánů a Slovanů, takže se celá oblast v 7. století vylidnila. Nové osídlení nastalo v době raného feudalismu. Město se stalo součástí Benátské republiky. Do 19. století byla Portorož malou vesnicí, kterou obývali hlavně rybáři a těžaři soli. V roce 1891 byly založeny první lázně. Do Portorože se na sklonku života uchýlil český režisér František Čáp, donucený po roce 1948 k emigraci. Zde také roku 1972 zemřel.

Současnost.

Město žije především v létě turismem. Vybudováno bylo jako lázeňské sídlo, dnes těží ze své polohy na pobřeží. Jsou zde herny, kasina a hotely, mořská pláž, přístav a mnohá sportovní zařízení.  V nedalekém Sečovlje je mezinárodní letiště Portorož.

Školství a kultura.

Portorož je sídlem mezinárodní Středomořské univerzity ("Evro-sredozemska univerza"), založené v červnu 2008. Jedná se o jedinou soukromou mezinárodní univerzitu ve Slovinsku.  Portorož hostí každoročně Festival slovinského filmu ("Festival slovenskega filma"). Od roku 1961 hostí též bienále současného umění, kdy umělci tvoří svá díla před publikem. Stálá výstava Forma viva pod širým nebem je v blízkém místě Seča.

Reference.

(část Historie)

Portorož (italsky Portorose) je slovinské sídlo městského typu na pobřeží Jaderského moře. Je administrativní součástí Piranu. Název místa doslovně znamená "Přístav růží".

Portorož (;, literally "Port of Roses") is a Slovenian Adriatic seaside resort and spa town located in the Municipality of Piran in southwestern Slovenia. Its modern development began in the late 19th century with the vogue for the first health resorts. In the early 20th century Portorož became one of the grandest seaside resorts in Adriatic, along with Abbazia, Lido and Grado, then as part of the Austrian Littoral. It is now one of Slovenia's major tourist areas. Located in the centre is the Hotel Palace, once one of the most important resorts for the Austro-Hungarian monarchy, and currently one of the finest hotels between Venice and Dubrovnik.


Pozadí vzniku.

Potřeba stavby nové třídy jaderných útočných ponorek vyvstala na sklonku 90. let, přičemž samotné projekční práce byly zahájeny v roce 2002. Stavba první jednotky, s opcí na dalších pět, byla u konsircia DCNS/Areva-TA (dodavatel jaderné technologie) objednána v roce 2006. Druhý kus byl objednán v roce 2009 a třetí v roce 2011. Pro ponorky jsou plánována tradiční jména "Suffren", "Duguay-Trouin" a "Tourville". Práce na první jednotce začaly v roce 2007 v loděnici DCNS v Cherbourgu. Dodávky ponorek byly plánovány na roky 2017–2027, následně však došlo ke zdržením. Francie tak poněkud zaostává za svými konkurenty, které tuto generaci ponorek již provozují v podobě tříd "Virginia" a "Astute".  Prototypová jednotka "Suffren" v dubnu 2020 zahájila zkoušky svým prvním statickým ponorem. Zkoušky přitom musely být o několik týdnů posunuty kvůli pandemii němoci Covid-19. Její reaktor byl spuštěn v prosinci 2019.  Jednotky třídy "Barracuda":

Konstrukce.

Ponorky budou výrazně větší než předchozí třída "Rubis". Budou u nich použity technologie stealth snižující jejich hlučnost, magnetickou stopu a znesnadňující jejich zachycení radarem. Výrazně lepší budou i jejich manévrovací schopnosti. Díky vysokému stupni automatizace budou dvě posádky ponorky čítat úhrnem pouhých 60 mužů (dále mohou nést 12 příslušníků speciálních jednotek). Budou vybaveny bojovým řídícím systémem SYCOBS. Sonar dodá společnost Thales Underwater Systems.  Trup bude skrývat dvě paluby pro posádku. I díky tomu se výrazně sníží provozní náklady ponorek. Nejvyšší hloubka ponoru bude dosahovat 350 metrů. Výzbroj ponorek budou tvořit čtyři 533mm torpédomety. Na palubě bude neseno až 18 dlouhých zbraní. Mohou to být například těžká torpéda F21, protilodní střely SM.39 Exocet s dosahem 50 km či protizemní střely MdCN s dosahem 1000 km (střely ponesou i nové fregaty třídy "FREMM").  Jádrem pohonného systému bude jeden tlakovodní reaktor K15. Výměna paliva bude nutná každých 10 let. Ponorky nebudou mít lodní šroub, nýbrž vodní trysky. Nejvyšší rychlost pod hladinou bude 25 uzlů.

Třída Barracuda je třída útočných ponorek francouzského námořnictva s jaderným pohonem, stavěná loděnicí DCNS. Plánována je dodávka celkem šesti jednotek. Ve službě mají nahradit stejný počet ponorek třídy "Rubis" z 80. a počátku 90. let. Ponorky budou schopné plnit široké spektrum úkolů od ničení lodí, ponorek a pozemních cílů, průzkum či speciální operace. Do služby měly být zařazovány v letech 2017–2027. Zařazení prototypu ale bylo posunuto na rok 2020.

The Barracuda class (or "Suffren" class) is a nuclear attack submarine, designed by the French shipbuilder Naval Group (formerly known as DCNS and DCN) for the French Navy. It is intended to replace the s. Construction began in 2007 and the first unit will be commissioned in 2020.


Historie.

Historické prameny udávají, že město bylo založeno v 7. století př. n.l. Tím, že město mělo přístav, stalo se jedním z nejvýznamnějších měst Pamfýlie, ale také významným centrem obchodu. Řečtí zakladatelé města postupně přejali jazyk místního obyvatelstva. Samo jméno Side zřejmě pochází z místního jazyka, řecky znamená granátové jablko. Místní mince zabrazovaly hlavu bohyně Pallas Athény. V dalších století bylo město pod nadvládou Lýdie a Persie.  V roce 333 př.n.l. se města zmocnil Alexandr Makedonský. Za jeho vlády byla zavedena helénistická kultura, která trvala až do 1. století n.l. Side po Alexandrově smrti spravoval jedem z Alexandrových generálů Ptolemaios I Sótér. V dalších dvou stoletích došlo k několika dalším změnám v držení města, až v roce 78 př. n.l. přešlo město do rukou Římanů. Za císaře Augusta v roce 25 př. n. l. se Pamfýlie i se Side se staly součástí provincie Galacie. Side se stalo centrem obchodu s otroky ve Středomoří. Velká část dochovaných antických památek pochází právě z tohoto období prosperity. Po rozpadu římské říše se Side stalo součástí byzantské říše.  Od 4. století začalo období postupného poklesu Ani silné hradby neodolaly ničivým nájezdům kočovníků. Další války mezi křesťany a Araby i ničivé změtřesení způsobily, že místo bylo v 10. století opuštěno a obyvatelé se odstěhovali do Antalye. Nakrátko, ale ne definitivně, město bylo obnoveno ještě ve 12. století. Po dobytí seldžuckými Turky ve 13. století bylo město definitivně opuštěno.  Nová historie Side začala v 19 století, kdy se zde usadili Turci, kteří opustili Krétu v souvislosti s jejím přičleněním k Řecku. Osada později získala jméno zaniklého antického města, Side.  Po polovině 20. století v souvislosti s nárůstem cestovního ruchu v oblasti Antalye, střediska Turecké riviéry, se následně i Side stalo centrem letní rekreace. Nové hotely vznikly na pobřežním pásu a nezasáhly výrazněji do původního osídlení.

Památky.

Památky Side se nacházejí na výběžku pevniny, kde byl původně i antický přístav. Tento poloostrov je cca 1 km dlouhý a 400 m široký. Antické město chránilo proti útokům z pevniny rozsáhlé opevnění, které se zčásti dodnes zachovalo. Do těchto míst míří místní doprava, odkud je možno zahájit prohlídku města. Nejbližší památkou, ještě před hradbami starověkého města, je Nymfeum, původně velká fontána. U Nymfea za hradbami města se cesty rozdvojují. Obě sledují původní antickou trasu a byly vyzdobeny sloupořadím. Levá cesta vedla k části antického fóra (agora), kde byly veřejné instituce. V blízkosti této cesty se nachází stavba z byzantského období, jejíž účel není příliš jasný, pravděpodobně šlo o hospitál/nemocnici. Pravý, přímý směr směřuje k nejvýznamnějším dochovaným památkám. Po obou stranách ulice jsou zbytky původních obydlí. Na levé straně se pak nachází komerční část agory se zbytky chrámů. Nad fórem se vypíná dobře zachovaný amfiteátr z 2. století, který je jediným amfiteátrem ve východním Středomoří, jehož hlediště nebylo vyhloubeno ve svahu, ale vystavěno do výšky z kamene (obdobně jako Kolosseum v Římě). Důvodem tohoto řešení bylo to, že Side se nachází na rovině. Na opačné straně amfiteátru se nacházejí zbytky městských lázní, v nichž je po rekonstrukci umístěno muzeum antických památek. Na špičce poloostrova se nacházejí sloupy Apollónova chrámu a zbytky Afroditina chrámu jakož i zříceniny antických lázní a křesťanské baziliky z byzantského období. V blízkosti těchto staveb se nacházel antický přístav. Místo dnes slouží jako přístaviště jachet

Počasí.

Side je velmi specifickou oblastí co do počasí. Denní teploty se zde pohybují okolo 35 °C, což v kombinaci s přímořským klimatem činí ideální počasí. Nejteplejší měsíce v roce jsou červenec a srpen. Výjimkou nejsou ani teploty nad 40 °C.  Dlouhodobé statistiky uvádí, že přes léto zde sprchne maximálně jednou do měsíce. V zimním období obvykle proprší polovina měsíce.

Side (řecky Σίδη, Sidé) je město antického původu v jihoturecké provincii Antalya v okrese Manavgat ležící najižním pobřeží pobřeží Turecka u Středozemního moře asi 75 km východně od Antalye.

Side is a city on the southern Mediterranean coast of Turkey. It includes the modern resort town and the ruins of the ancient city of Side, one of the best-known classical sites in the country. It lies near Manavgat and the village of Selimiye, 78 km from Antalya in the province of Antalya.


Plavání muži.

Volný způsob.

50 m volný způsob.

Finále 30. července

100 m volný způsob.

Finále 28. července

200 m volný způsob.

Finále 26. července

400 m volný způsob.

Finále 24. července

800 m volný způsob.

Finále 27. července

1500 m volný způsob.

Finále 31. července

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 25. července

100 m motýlek.

Finále 30. července

200 m motýlek.

Finále 27. července

Znak.

50 m znak.

Finále 31. července

100 m znak.

Finále 26. července

200 m znak.

Finále 29. července

Prsa.

50 m prsa.

Finále 27. července

100 m prsa.

Finále 25. července

200 m prsa.

Finále 29. července

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 28. července

400 m polohový závod.

Finále 31. července

Štafeta.

Štafeta 4 x 100 m volný způsob.

Finále 24. července

Štafeta 4 x 200 m volný způsob.

Finále 29. července

Štafeta 4 x 100 m polohový závod.

Finále 31. července

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

17. července

10 kilometrů.

20. července

25 kilometrů.

23. července

Plavání ženy.

Volný způsob.

50 m volný způsob.

Finále 31. července

100 m volný způsob.

Finále 29. července

200 m volný způsob.

Finále 27. července

400 m volný způsob.

Finále 24. července

800 m volný způsob.

Finále 30. července

1500 m volný způsob.

Finále 26. července

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 30. července

100 m motýlek.

Finále 25. července

200 m motýlek.

Finále 28. července

Znak.

50 m znak.

Finále 28. července

100 m znak.

Finále 26. července

200 m znak.

Finále 30. července

Prsa.

50 m prsa.

Finále 31. července

100 m prsa.

Finále 26. července

200 m prsa.

Finále 29. července

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 25. července

400 m polohový závod.

Finále 31. července

Štafeta.

Štafeta 4 x 100 m volný způsob.

Finále 24. července

Štafeta 4 x 200 m volný způsob.

Finále 28. července

Štafeta 4 x 100 m polohový závod.

Finále 30. července

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

17. července

10 kilometrů.

20. července

25 kilometrů.

23. července

Synchronizované plavání.

Sólo.

Finále 21. července

Dvojice.

Finále 22. července

Týmy.

Finále 22. července

Skoky muži.

1 metr.

Finále 21. července

3 metry.

Finále 19. července

10 metrů.

Finále 23. července

Synchronní skoky 3 metry.

Finále 17. července

Synchronní skoky 10 metrů.

Finále 24. července

Skoky ženy.

1 metr.

Finále 18. července

3 metry.

Finále 22. července

10 metrů.

Finále 20. července

Synchronní skoky 3 metry.

Finále 24. července

Synchronní skoky 10 metrů.

Finále 17. července

Mistrovství světa v plavání v roce 2005 bylo v pořadí jedenáctým světovým šampionátem v plaveckých sportech. Konalo se ve dnech 16. až 31. července 2005 v kanadském Montrealu. Účastnilo se jej 1784 plavců, kteří si rozdělili 61 zemí. Nejúspěšnější zemí v medailovém pořadí se staly Spojené státy americké.

The 2005 World Aquatics Championships () or the XI FINA World Championships were held in Montreal, Quebec, Canada from July 16 to July 31, 2005. They took place in Parc Jean-Drapeau on Saint Helen's Island.


Životopis.

Prostřední jméno jí bylo dáno podle texaského Dallasu, kde ji rodiče počali. Narodila se 2. března 1981 v kalifornském Los Angeles do rodiny spisovatelky Cheryl Howardové, rozené Alleyové a filmového herce a režiséra Rona Howarda, který natočil filmy Apollo 13 a Šifru mistra Leonarda. Její prarodiče z otcovy strany jsou herci Rance Howard a zesnulá Jean Speegle Howardová; strýc Clint Howard stejně jako kmotr Henry Winkler jsou také herci, kteří spolupracovali s otcem na sitcomu "Happy Days". Má dvě mladší sestry – dvojčata Jocelyn Carlyle Howardovou a Paige Carlyle Howardovou (nar. 1985) a mladšího bratra Reeda Crosse Howarda (nar. 1987). Prostřední jména sourozenci získali také po místě jejich početí. Všichni jsou aktivní ve světě showbyznysu.  Vyrostla v newyorském Westchesteru a na farmě v Greenwichi v Connecticutu.  Spolu s Natalií Portmanovou navštěvovala divadelní tábor Stagedoor Manor na severu státu New York. Po ukončení střední školy pokračovala na Tisch School of the Arts New York University. Během vysokoškolského studia zakončeného bakalářským diplomem v oboru drama roku 2003, také navštěvovala experimentální obor konzervatoře Stelly Adlerové a účastnila se pobytu na katedře mezinárodního herectví v Amsterdamu. Je absolventkou Steppenwolf Theatre Company's School ve Steppenwolfu v Chicagu a Hereckého centra (The Actors Center) v New Yorku. Během života v tomto městě byla členkou hereckého souboru Theater Mitu. V období, kdy studovala herectví nepoužívala příjmení, aby se vyhnula možnému protekčnímu zacházení. Spojení prvních dvou jmen ji znělo jako jméno pornohvězdy.  17. června 2006 se vdala za herce Setha Gabela, se kterým žije v Hollywoodu. Poznali se během studií na New York University a před svatbou udržovali vztah pět let. Rodičovství plánovali po třicítce, ovšem týden po svatbě herečka zjistila, že je těhotná. 16. února 2007 se narodil syn Theodore Norman Howard Gabel, přezdívaný Theo. Jeho kmotrem se stal Josh Gad. V roce 2012 se jim narodila dcera Beatrice.

Bryce Dallas Howardová, nepřechýleně Bryce Dallas Howard (* 2. března 1981, Los Angeles, Kalifornie) je americká herečka a dcera režiséra Rona Howarda. Filmový debut zaznamenala v roce 1989, kdy se objevila v otcově snímku "Rodičovství". Během dalšího období několik let ztvárňovala vedlejší postavy. Současně studovala na Tisch School of the Arts New York University. Po ukončení školy s titulem bakalář umění "(Bachelor of Fine Arts, BFA)", pokračovala studiem dramatického umění. První výraznou rolí získala v roce 2004 v mysteróizním filmu Nighta Shyamalana s názvem "Vesnice". Stejný režisér ji o dva roky později obsadil do fantasy "Žena ve vodě", jenž neuspěl u kritiky ani u diváků. Výkon ve snímku "As You Like It" (2006) jí v roce 2008 vynesl nominaci na cenu Zlatý glóbus.

Bryce Dallas Howard (born March 2, 1981) is an American actress and filmmaker. She is the eldest daughter of actor and filmmaker Ron Howard. She attended New York University's Tisch School of the Arts, but left before graduating to take on roles on Broadway. In May 2020, she announced that she had graduated, more than two decades after she originally enrolled in 1999.


Výroba a reaktivita.

Dusičnan vápenatý byl prvním syntetickým dusíkatým hnojivem, které bylo vyrobeno. Výroba započala v Notoddenu (Norsko) v roce 1905 Birkeland–Eydeho procesem. Většina dusičnanu vápenatého na světě se nyní vyrábí v Porsgrunnu.  Vyrábí se reakcí kyseliny dusičné s uhličitanem vápenatým (vápencem), s následnou neutralizací amoniakem:  Je též vedlejším produktem nitrofosfátového procesu (Odda procesu) extrakce fosforečnanu vápenatého, což je právě případ výroby v Porsgrunnu:  Může být připraven také z vodného roztoku dusičnanu amonného a hydroxidu vápenatého:  Podobně jako příbuzné dusičnany (např. LiNO) se dusičnan vápenatý při zahřívání rozkládá za uvolňování oxidu dusičitého:

Použití.

Hnojivo.

Hnojivo s dusičnanem vápenatým (15,5-0-0 + 19 % Ca) je populární pro použití ve sklenících a v hydroponii. Obsahuje také dusičnan amonný a vodu, a to v podobě „podvojné soli“ 5Ca(NO).NHNO10HO. Existují také hnojivé přípravky bez obsahu amoniaku: Ca(NO).4HO (11.9-0-0 + 16.9%Ca) nebo tekuté hnojivo (9-0-0 + 11% Ca). Bezvodý, na vzduchu stabilní, je komplex s močovinou Ca(NO)4[OC(NH)].

Technické aplikace.

Dusičnan vápenatý se používá v různých technických aplikacích. Nejdůležitějšími z nich jsou přípravné ošetření odpadních vod (pro prevenci uvolňování zápachu) a urychlovače tvrdnutí betonu.  Ošetření odpadních vod je založeno na vytvoření vhodného biologického prostředí. Za přítomnosti dusičnanů se metabolismus síranů zastavuje. Výsledkem je, že se netvoří páchnoucí a toxický sulfan.. Navíc se spotřebuje snadno odbouratelná organická hmota, která by jinak způsobovala v dalším toku anaerobní podmínky a uvolňování zápachu. Koncept je aplikovatelný také pro ošetření kalu.  Použití dusičnanu vápenatého do betonu nebo malty využívá dvou účinků. Vápenatý iont vede k rychlejší tvorbě hydroxidu vápenatého a proto tuhnutí a tvrdnutí probíhá rychleji.. To se využívá také v činidlech používaných za chladného počasí a v některých kombinovaných plastifikátorech Dusičnanový iont navíc vyvolává tvorbu hydroxidu železnatého. Tyto ochranné vrstvy snižují korozi ocelového armování v železobetonu.

Dusičnan vápenatý, zvaný též norský ledek ( "Norgessalpeter"), je anorganická sloučenina se vzorcem Ca(NO). Tato bezbarvá sůl pohlcuje vlhkost ze vzduchu a běžně se vyskytuje jako tetrahydrát. Existuje též v podobě komplexních solí, například dusičnanu amonno-vápenatého (dekahydrát) nebo dusičnanu draselno-vápenatého (též dekahydrát). Používá se hlavně jako hnojivo, má ale i technické aplikace. V přírodě se vyskytuje jako minerál nitrokalcit, který tvoří výkvěty (eflorescence) v místech, kde je hnůj v kontaktu s betonem nebo vápencem v suchém prostředí, například v chlévech nebo v jeskyních.

Calcium nitrate, also called "Norgessalpeter" (Norwegian saltpeter), is an inorganic compound with the formula Ca(NO). This colourless salt absorbs moisture from the air and is commonly found as a tetrahydrate. It is mainly used as a component in fertilizers but has other applications. Nitrocalcite is the name for a mineral which is a hydrated calcium nitrate that forms as an efflorescence where manure contacts concrete or limestone in a dry environment as in stables or caverns. A variety of related salts are known including calcium ammonium nitrate decahydrate and calcium potassium nitrate decahydrate.


Vojenské aktivity INA a indických jednotek v Německu a Itálii.

Indický legion.

Indický legion byl založen Bósem v srpnu 1942 v Německu pod hlavičkou Wehrmachtu z válečných zajatců, posbíraných většinou v Severní Africe. Kromě menších sabotáží v Íránu a v Indii, obrany Atlantického valu a bojů proti partyzánům v Severní Itálii se neúčastnil žádných větších akcí. Malý kontingent kolem Bóse se připojil k INA v Jihovýchodní Asii. V roce 1945, po neúspěšných plánech dostat se do Švýcarska, byla většina členů zajata spojenci a repatriována do Indie.

Battaglione Azad Hindoustan.

Jedná se o jednotku založenou v Itálii v červenci 1942. Její členové byli většinou cvičeni jako parašutisté. Jejich hlavou byl Mohammed Ikbál Šedaj.

Indická národní armáda (INA).

Ve východní Asii byla již v roce 1942 ustanovena tzv. Indická národní armáda (INA, "Ázád Hind Faudž") vyzbrojená japonskými zbraněmi a obrněnými automobily a s leteckou jednotkou. V roce 1945 měla INA kolem 40 000 bojovníků. V jejích řadách hojně bojovaly i ženy. INA prováděla hlavně partyzánské akce v součinnosti s Japonci v Barmě. Jmenovitě se INA účastnila např. bitvy o Imphál nebo bitvy o Kohimu.

Civilní aktivity.

Roku 1943 byly nové vládě svěřeny Japonskem do správy Andamany a Nikobary (spíše symbolicky) a území dobyté Japonci v Indii. Ázád Hind je přejmenoval na "Šahíd" a "Swarádž". Jako svrchovanou vládu Indie Ázád Hind uznalo nejdříve Japonsko a jeho vazalové Mandžukuo, Menjiang, Wang Ťing-Wejova vláda v Nankingu, Filipíny a Nezávislý stát Barma. Přidalo se také Německo, Thajsko, Itálie a Nezávislý stát Chorvatsko. Naopak Vichistická Francie nikdy Ázád Hind neuznala. Irský prezident Eamon de Valera poslal Bósovi gratulaci.

Konec exilové vlády.

Po porážce Japonců v Barmě v roce 1945 byla vláda přestěhována nejdříve do Rangúnu, Singapuru a později zanikla úplně. Subháš Čandra Bós zemřel při letecké havárii poblíž Formosy (ostrova Tchaj-wan) dne 18. srpna 1945. Jedna z konspiračních teorií (obzvláště oblíbená mezi Indy ) tvrdí, že Bós tam nezemřel, nýbrž uprchl do SSSR.

Kontroverze.

Kontroverze okolo celého tohoto aspektu indických moderních dějin spočívá v tom, že někteří lidé, obzvláště západní historici, tvrdí, že Bós, a tudíž i celý Ázád Hind přímo kolaboroval jak s Němci, tak s Japonci.  Mnozí Indové, například také současný premiér Indie Narendra Modi a jeho strana BJP (Indická lidová strana) naopak Bóse považují za národního hrdinu, hned vedle Mahátmy Gándhího, který s Němci i Japonci sympatizoval spíše podle zásady „Nepřítel mého nepřítele je můj přítel“. Faktem zůstává, že vláda Ázád Hind spolupracovala s Japonci i Němci. Faktem je, že Subhaš Čandra Bós má v Indii daleko více památníků než Mahátma Gándhí. Bósova dcera Anita Bose Pfaff, kterou měl se svou rakouskou manželkou Emilií Schenkl, je německá ekonomka a sociálnědemokratická politička, členka SPD.

Ázád Hind, přesněji Árezí Hukúmat-e Ázád Hind (hindsky:आर्ज़ी हुक़ूमत-ए-आज़ाद हिन्द), čili Prozatímní vláda Svobodné Indie byla exilová vláda indických nacionalistů spolupracujících se zeměmi Osy za druhé světové války.

The Provisional Government of Free India ("Arzi Hakumat-e-Azad Hind") or, more simply, Azad Hind, was an Indian provisional government established in Japanese occupied Singapore during World War II. It was created in October 1943 and supported by–as well as largely dependent on–the Empire of Japan.