Historie.

Prototyp vozu GAZ 69, který konstrukčně vycházel z modelu GAZ 67, byl dokončen koncem roku 1948 skupinou techniků pod vedením Grigorije Mojsejeviče Vassermana. Sériová výroba byla zahájena 1. září 1953 v Gorkovském avtomobilnem zavodě (ГАЗ - Горьковский автомобильный завод), kde vydržela až do konce roku 1954, kdy byla přesunuta do Uljanovského UAZ. V Uljanovsku výroba pokračovala od roku 1956 až do prosince 1972, kdy byla nahrazena produkcí vozu UAZ-469. Zde byla také zavedena výroba pětimístného štábního modelu A, který sloužil k přepravě důstojníků. Brány obou továren opustilo celkem 634 285 vozidel typu 69 (UAZ-GAZ-69 - 356 624 ks, UAZ-GAZ-69А - 230 185 ks, UAZ-GAZ-69AM a UAZ-69M - 10 551 ks. Rozdíl v počtu náleží dalším modifikacím).

Konstrukce.

GAZ 69 využíval osvědčeného svařovaného žebřinového rámu, který nesl kovovou karoserii krytou plachtou. Základní transportní model 69 měl pár dveří a zadní sklopnou stěnu. Uvezl buď 8 mužů, nebo 2 muže a 500 kg nákladu. Štábní model 69A disponoval čtvero dveřmi (pár na jedné straně byl zaměnitelný), pěti místy a možností přidat 50 kg nákladu. Drtivá většina dílů byla pro oba typy společná. Čtyřválcový motor GAZ s rozvodem SV a zdvihovým objemem 2120 cm3 poháněl přes třístupňovou převodovku a dvoustupňovou přídavnou redukční převodovku zadní, nebo všechna kola. Spotřeba benzínu uváděná výrobcem byla 14 l/100 km při náhonu 4×2.  Zvláštní konstrukci, která vycházela z obojživelného válečného Ford GPA, měl model GAZ 69 MAV. Oproti terénní verzi měl navíc rozvodovku pohánějící třílistou vrtuli pro pohon ve vodě a čerpadlo vody vnikající do vany karosérie. Auto bylo ve vodě řízeno kormidlem spřaženým s volantem.

GAZ 69 byl lehký terénní automobil s náhonem na všechna čtyři kola, vyráběný v letech 1953–1972 v bývalém Sovětském svazu. Automobil se stal standardním dopravním prostředkem všech armád Varšavské smlouvy. V Československé lidové armádě nahradil vůz Škoda 1101 VO. GAZ 69/69M byl určen pro přepravu osmi osob a štábní verze GAZ 69A pro přepravu pěti osob. Kromě transportního určení sloužilo vozidlo v ČSLA jako radiovůz, vozidlo chemického průzkumu, sanitní vůz, výsadkářská modifikace a též jako tahač 82mm bezzákluzového kanónu vz. 59.

The GAZ-69 is a four-wheel drive light truck, produced by GAZ (ГАЗ, or "Gorkovsky Avtomobilnyi Zavod", Gorky Automobile Factory) between 1953 and 1956 and then by UAZ, in 1956–1972, though all of these vehicles were known as GAZ-69s.


Hráčská kariéra.

Velmi krátce hrál Marco van Basten za "Elinwijk", kde si jej vyhlédl slavný Ajax Amsterdam. Svůj první zápas za Ajax odehrál v dubnu 1982 a hned při svém debutu skóroval, Ajax tehdy porazil NEC 5:0. Fanoušci a odborníci v jeho stylu hry našli podobnosti s další fotbalovou nizozemskou ikonou a ihned jej k ní přirovnali. Nebyl to nikdo jiný než Johan Cruijff.  Van Basten vyrostl v nepostradatelného hráče, během svého působení v Ajaxu vypiloval už i tak svou britalntní techniku. V roce 1982 se dokonce stal nejlepším evropským útočníkem.  Zúčastnil se Mistrovství světa hráčů do 20 let 1983 v Mexiku, kde byli mladí Nizozemci vyřazeni ve čtvrtfinále svými vrstevníky z Argentiny (prohra 1:2).  V letech 1984 až 1987 se vždy stal nejlepším nizozemským střelcem, během tohoto období nastřílel 117 branek ve 112 zápasech. Nejlepší sezóna byla pro něj 1985/86, kdy ve 26 zápasech vstřelil 37 gólů. Van Basten dovedl Ajax i k vítězství v poháru UEFA v roce 1987, kdy ve finále proti Lokomotivu Lipsko vstřelil gól. V roce 1987 jej koupil do svého týmu AC Milán Silvio Berlusconi, který tak vytvořil spojení van Basten - Rijkaard a Guillit. V jejich první sezóně ihned vyhráli italskou ligu, ale van Basten měl neustálé problémy s kotníkem, přesto odcestoval na EURO 1988, kde se předvedl v oslnivé formě a dovedl tak nizozemský tým ke zlatým medailím. V sezóně 1992/93 zažil Milán neuvěřitelné vítězné tažení v 58 zápasech, van Basten hrál mimořádně a za to si také vysloužil titul pro nejlepšího evropského i světového fotbalistu. Také se však vážně zranil, opět se jednalo o kotník. AC Milán se poté probojovalo až do finále Ligy mistrů, kde prohrálo s Olympique de Marseille, van Basten u toho však nebyl, zranění si vyžádalo daleko větší pauzu než se očekávalo.  Od zápasu s Anconou, kde k zranění došlo, se na trávník jako profesionální hráč už nevrátil.

Trenérská kariéra.

V roce 1995 oficiálně ukončil svou fotbalovou kariéru, tehdy na otázku, zda by nechtěl vyzkoušet někdy post trenéra odpovídal záporně. Nicméně, svůj názor změnil poté, co začal navštěvovat trenérské kurzy KNVB. Jeho prvním týmem se stal B tým Ajaxu, který vedl se svým kamarádem Johnem van ́t Schipem.  29. července 2004 byl Marco van Basten jmenován trenérem nizozemské fotbalové reprezentace, van ́t Schip se stal jeho asistentem.  Po začáteční skepsi všech pochybovačů se stal brzy uznávanou osobou a mužem, který si stojí za svým rozhodnutím. Přestal do reprezentace povolávat takové hráče jako Clarence Seedorf, Roy Makaay nebo Edgar Davids.  Rozhodl se národním tým nestavět na velkých jménech, do reprezentace začal povolávat pro fotbalové laiky neznámá jména, přesto v nizozemské lize uznávané talenty. Do reprezentace tak díky van Bastena nakoukli například Denny Landzaat, Barry Opdam, Ron Vlaar, Jan Kromkamp nebo Joris Mathijsen. Pozoruhodným rozhodnutím bylo povolání Khalida Boulahrouze, Hedwigese Madura nebo Ryana Babela.  Doposud se jeho omlazovací proces národního týmu vyvedl, pod jeho vedením prohráli Nizozemci jen jednou, ale v tom nejdůležitějším a zřejmě nejdivočejším zápase, jaký odehráli, a to v osmifinále mistrovství světa ve fotbale v roce 2006 proti Portugalsku. Tehdy byl i poprvé kritizován za to, že opomíjel v základní sestavě Ruuda van Nistelrooye a místo něho vsadil na mladý tandem Arjen Robben, Robin van Persie, Dirk Kuijt a Jan Vennegoor of Hesselink.

Marcel („Marco“) van Basten (*31. října 1964 Utrecht, Nizozemsko) je nizozemský trenér, který v současné době trénuje nizozemský klub SC Heerenveen. Před tím, než začal vykonávat funkci trenéra, byl úspěšným fotbalovým útočníkem. Hrál za Ajax Amsterdam a AC Milán. Je považován za jednoho z nejlepších fotbalistů, kteří kdy hráli. Za svou poměrně krátkou kariéru, kterou ukončilo vážné zranění, vstřelil 276 gólů. Van Basten získal třikrát cenu Zlatý míč pro nejlepšího fotbalistu Evropy, a to v letech 1988, 1989 a 1992. Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů.

Marcel "Marco" van Basten (; born 31 October 1964) is a Dutch football manager and former professional football player, who played for Ajax and A.C. Milan, as well as the Netherlands national team, as a striker. He is regarded as one of the greatest players in the history of the sport. He scored 300 goals in a high-profile career, but played his last match in 1993 at age 28 due to an injury which forced his retirement two years later. He was later the head coach of Ajax and the Netherlands national team.


Životopis.

Vyrůstal ve čtvrti Little Burgundy v Montrealu v provincii Québec. V pěti letech se začal učit hře na trubku a piáno, avšak od svých sedmi let se kvůli prodělané tuberkulóze věnoval pouze hře na piáno. První setkání s hudbou formou výuky mu dopřával jeho otec, amatérský trumpetista a pianista. Díky své sestře, která ho také vyučovala, dosáhl vysoké úrovně hráčského umu a virtuozity. Prvním "opravdovým" učitelem byl maďarský pianista Paul de Marky, jenž byl sám klavírním žákem Franze Liszta. Zanedlouho mladý Oscar propadl kouzlu jazzu a zejména stylu boogie-woogie a díky tomu byl ve své době nazýván jako "the Brown Bomber of the Boogie-Woogie". Ve věku devíti let hrál takovým způsobem, že působil mezi profesionály jako rovnocenný kolega. Mnoho let cvičil čtyři až šest hodin denně a teprve v následujících letech snížil každodenní lekce na jednu až dvě hodiny. V roce 1940, ve věku čtrnácti let, vyhrál národní hudební soutěž pořádanou "Canadian Broadcasting Corporation", což byl okamžik, který jej zařadil mezi profesionální hudebníky.  Jedněmi z mnohých, kteří měli na Petersona v době jeho mládí vliv, byli Teddy Wilson, Nat "King" Cole, James P. Johnson a legendární Art Tatum. Brzy si vydobyl renomé jako technicky zdatný a melodicky nápaditý jazzový pianista a začal pravidelně znít z kanadských rádií. Jeho první vystoupení v USA se konalo roku 1949 v newyorské Carnegie Hall.  Během své kariéry hrál např. s Rayem Brownem, Benem Websterem, Miltem Jacksonem, Herb Ellisem, Barney Kesselem, Ed Thigpenem, Niels-Henning Ørsted Pedersenem, Louis Armstrongem, Stéphanem Grappellim, Ellou Fitzgerald, Clarkem Terrym, Joe Passem, Countem Basiem.  Důležitým momentem Petersonovy kariéry bylo zahájení spolupráce se značkami hudebního manažera Normanem Granzem (především Verve records) koncertní série „Jazz at the Philharmonic“, kde měl příležitost si zahrát s nejvýznamnějšími osobnostmi jazzu své doby. Granz zůstal Petersonovým manažerem po většinu kariéry. Někteří odborníci jsou toho názoru, že jeho nejlepší nahrávky jsou ty z konce šedesátých a začátku sedmdesátých let. Od roku 1973 vycházely jeho desky pod Granzovým vydavatelstvím Pablo Records, v 90. letech pak ve vydavatelství Telarc.  Roku 1993 prodělal mozkovou mrtvici, která trvale oslabila jeho levou polovinu těla. Tím byl na dva roky postaven mimo dění. Tuto překážku však posléze překonal a až do svého skonu omezeně koncertoval.  V roce 1997 obdržel cenu Grammy za celoživotní přínos a také cenu International Jazz Hall of Fame Award, což dokazuje, že je stále považován za jednoho z nejlepších jazzových hráčů všech dob.

Oscar Emmanuel Peterson, CC, CQ, O.Ont. (15. srpna 1925, Montreal, Québec – 23. prosince 2007 Mississauga, Ontario) byl kanadský jazzový pianista a skladatel, některými kritiky pokládán za jednoho z nejlepších pianistů všech dob (Scott Yanow, 2004). Jeho hudba je plná swingu a jazzových improvizací. V Evropě byl známý také díky svým každoročním koncertům. Jeho velkým vzorem byl legendární jazzový pianista Art Tatum.

Oscar Emmanuel Peterson, (August 15, 1925 – December 23, 2007) was a Canadian jazz pianist, virtuoso and composer. He was called the "Maharaja of the keyboard" by Duke Ellington, but simply "O.P." by his friends. He released over 200 recordings, won eight Grammy Awards, and received numerous other awards and honours. He is considered one of the greatest jazz pianists, and played thousands of concerts worldwide in a career lasting more than 60 years.


Vědecká dráha.

V letech 1954 až 1959 vystudoval organickou chemii na Matematicko-fyzikální fakultě Univerzity Karlovy v Praze. V letech 1960 až 1963 byl vědeckým aspirantem oboru organické chemie na Ústavu organické chemie a biochemie (ÚOCHB) ČSAV v Praze. V roce 1963 se stal vědeckým pracovníkem ÚOCHB, v roce 1967 se stal vedoucím vědeckým pracovníkem, v roce 1983 vedoucím skupiny chemie nukleových kyselin a od roku 1987 stál v čele oddělení chemie nukleových kyselin. V letech 1994 až 2002 vykonával funkci ředitele ústavu. Habilitoval se v roce 2004 na Přírodovědecké fakultě Univerzity Palackého v Olomouci prací "Acyklické nukleosidfosfonáty: představy a skutečnost", tamtéž byl v roce 2005 jmenován profesorem organické chemie.  Od roku 1976 spolupracoval na vývoji antivirových preparátů s Erikem De Clercqem z Katolické univerzity v belgické Lovani, který je i spoluautorem 15 Holého patentů. Podle databáze Web of Science byl Holý autorem nebo spoluautorem 604 publikací, 11 609 jejich citací a Hirschův index 49 (ke dni 17. 7. 2012; o 6 let později, ke dni 19. 7. 2018, to bylo již 768 publikací, 16 979 citací, Hirschův index 57; v lednu 2020 se ve všech databázích Web of Science jednalo o 975 prací, 20 131 citací, Hirschův index 60. Jde také o autora či spoluautora 60 českých i zahraničních patentů.

Vývoj léků.

Prvním lékem vyvinutým na základě práce Holého týmu bylo antiherpetikum Duviragel, vyvinuté ÚOCHB a společností Léčiva. Do časově a finančně náročného vývoje antiviriotik z látek vyvinutých Holého týmem se však nebyla ochotna pustit žádná společnost z ČSSR ani z Evropy, vývoj tak začal v americké farmaceutické společnosti Bristol-Myers. Později však byl zastaven jako neperspektivní.  Patenty však v roce 1990 odkoupila malá americká společnost Gilead Sciences (tehdy měla asi jen 15 zaměstnanců), kam se přesunuli i někteří zaměstnanci Bristol-Myers, kteří považovali Holého látky za perspektivní. V roce 1996 byl z USA a Evropské unii schválen pro léčení virového zánětu oční sliznice cidofovir (prodáván pod názvem "Vistide"), který působí i proti viru pásového oparu a viru pravých neštovic. V roce 2001 pak byl pro léčbu AIDS schválen tenofovir-disoproxil, prodávaný jako "Viread", v roce 2008 byl schválen i pro léčbu hepatitidy B. Dalším schváleným lékem měl být adefovir, prodávaný k léčbě AIDS pod názvem "Preveon", v roce 1999 však schválen nebyl, zejména kvůli vážným vedlejším účinkům. Vývoj látky však pokračoval a v roce 2002 byla schválena k léčbě hepatitidy B, prodávaná pod názvem "Hepsera". Kombinace tenofoviru s emtricitabinem pak byla v roce 2004 schválena k léčbě AIDS (prodávána pod názvem "Truvada") a v roce 2012 i jako prevenci k nakažení virem HIV. Kombinace této kombinace s látkou efavirenz byla pak v roce 2006 schválena k léčbě AIDS (prodávána pod názvem "Atripla"), v roce 2011 pak k témuž účelu kombinace tenofoviru, emtricitabinu a rilpivirinu (prodávána pod názvy "Complera" a "Eviplera"). Další látky jsou ve stádiu vývoje nebo klinických zkoušek.  Za licenční poplatky a patenty, které jsou výsledkem práce Antonína Holého a jeho týmu, získává ÚOCHB od společnosti Gilead téměř 2 mld. Kč ročně. V roce 2006 pak Gilead uzavřela s ÚOCHB smlouvu, pro zřízení nového společného výzkumného centra na výzkum nových látek, když k tomuto účelu ústavu věnuje ročně 1,1 milionu dolarů po dobu 5 let, v roce 2011 byla smlouva prodloužena o dalších pět let.

Antonín Holý ( Praha – ) byl český chemik a jeden z nejvýznamnějších českých přírodovědců 20. století. Je objevitelem řady antivirotik využívaných při léčbě HIV/AIDS, hepatitidy typu B či oparů.

Antonín Holý (1 September 1936 – 16 July 2012) was a pioneering Czech scientist. He specialised in the field of chemistry and cooperated on the development of important antiretroviral drugs used in the treatment of HIV and hepatitis B. He was involved in the creation of the most effective drug (as of early 2009) in the treatment of AIDS. Antonín Holý is the author of more than 400 scientific discoveries and holds 60 patents. With more than 400 discoveries to his credit, his work has affected millions of people with viral diseases such as HIV/AIDS and hepatitis B and many other viral diseases. In 2008 he received an Honorary Professorship at the University of Manchester's School of Chemistry.


Protokol.

Ačkoli pomáhá VoIP, protokolu používanému pro hlasovou komunikaci přes internet, ENUM není nutným požadavkem pro VoIP a neměl by se plést s běžným směrováním VoIP, založeným na protokolech SIP a H.323 s použitím URI. Poskytovatelé služeb VoIP přiřazují URI zákazníkovi tak, aby mohli vytvořit spojení přes internet, tedy v podstatě telefonní hovor. ENUM je protokol založený na DNS, který poskytuje vhodné služby, které pomáhají uskutečnit hovor, ale rozšiřuje i možnosti spojení o další DNS služby, jak je popsáno níže. Vytváří uživatele s doménovým jménem na serveru E.164 a asociuje tím tak běžné mezinárodní telefonní číslo s URI. Server je udržován Poskytovatelem služby ( "Service Provider"), který se stane standardním, jakmile dokáže úspěšně spojovat URI s telefonním číslem.  Mezinárodní telekomunikační unie ( "International Telecommunication Union", zkráceně "ITU") alokovala ENUM zvláštní zónu, jmenovitě „e164.arpa“ pro použití s čísly E.164. Jakékoli telefonní číslo pak může být transformováno do doménového jména obrácením čísel a jejich oddělením tečkami a přidáním přípony "e164.arpa", jako v následujícím příkladu: +420 123 45 67 89 = 9.8.7.6.5.4.3.2.1.0.2.4.e164.arpa  DNS pak může být použito pro vyhledávání internetových adres pro služby jako SIP VoIP telefonie. Záznamy NAPTR jsou například použity k „překladu“ adres E.164 na adresy SIP. Takový NAPTR záznam pak může vypadat následovně:  Tento příklad ukazuje, že jestliže chcete použít službu „E2U+sip“, měli byste zadat adresu „sip:phoneme@example.net“. Regulární výrazy pak mohou být velmi jednoduše použity telefonní společností k přiřazení adres všem svým klientům. Například, pokud bude vaše telefonní číslo +420 123 45 67 89, vaše SIP adresa může být sip:456789@123telco.example.net.  Uchytily se i alternativní vyhledávací protokoly ENUMu (například sbXML). Tyto služby obvykle poskytují rychlejší a jednodušší mechanismy k překládání čísel E.164 do SIP adres.  ITU e164.arpa subdomény jsou nejprve vydány regulačním orgánům vlády dané země, které dále přidělují zóny jednotlivým telefonním společnostem. Vaše telefonní společnost má potom obvykle na starost záznamy NAPTR. Některé země prohlašují, že nechají koncového uživatele, aby si registroval své vlastní telefonní čísla zprostředkovatelem, který nemusí být nutně jejich telefonní společností. Toto se považuje za výborný nápad, protože VoIP telefonie je největší použití Enum. Lidé, kteří používají VoIP službu s umožněným Enum transportem pak mohou volat vaše existující číslo, ale zároveň se nepřipojovat na vaši telefonní linku, nýbrž přímo přes internet na váš VoIP telefon, obcházejíc tak celý telefonní systém. Když zavolají někoho, kdo nemá Enum, hovor se spojí přes Veřejnou komutovanou telefonní síť ( "Public Switched Telephone Network", zkráceně PSTN).  Objevily se také alternativní volné veřejné a soukromé služby ENUM, jako například E164.org a VPF ENUM Registry. Tyto služby často ověřují čísla PSTN a můžou být použity vedle e164.arpa. Konkurenční zóny ENUM mohou být prospěšné pro udržení nízkých cen na trhu VoIP.

Rozdělení ENUMu.

Pro IP telefonii prostřednictvím ENUMu připadají v úvahu dva globální stromy:  "User ENUM" "Infrastructure ENUM"

User ENUM.

User ENUM je strom DNS záznamů určený pro jednotlivé uživatele VoIP telefonie, kteří na základě vlastní úvahy a vůle (opt-in) vkládají do DNS informace o svém telefonním čísle a dávají je tak volně k dispozici ostatním, aby je využili v další komunikaci. Ostatní uživatelé používají ENUM strom k získání informací o ostatních, jestliže přes ENUM telefonují. User ENUM strom slouží k výměně údajů a komunikaci mezi uživateli.  Pro User Enum telefonii je třeba mít telefony komunikující po IP (stolní, softwarové, WiFi, WiFi + GSM). Více informací naleznete v angličtině zde. Dále je zapotřebí ústředna či brána podporující SIP/ENUM. Více informací naleznete v angličtině zde.  Pro User Enum je potřeba zaregistrovat ENUM doménu pro každé telefonní číslo zvlášť. Proces registrace je obdobný registrování domén.cz. Dále je třeba vložit záznamy do DNS. Výhodou User Enumu je Least cost routing (LCR) - LCR je automatické směrování spojení cestou nejnižších nákladů. Jedná se o typ směrovacího algoritmu, který k určení nejlevnější cesty k cíli, používá vícenásobné metriky (např. počet přeskoků, ceny linky, zatížení a zpoždění linky). V praxi si uživatel může vybrat (např. vytočenou předvolbou) cestu svého hovoru, tedy zda bude spojení uskutečněno internetovou cestou nebo za pomoci PSTN.

Infrastructure ENUM.

Infrastructure ENUM je strom určený pro telekomunikační operátory. Každý operátor vloží do "stromu "informace o telefonních číslech, které má ve své síti a přidá k nim údaj, jakým způsobem mohou ostatní operátoři směrovat hovory, SMS, MMS či jiné služby na tato čísla. Operátor tím dává ostatním operátorům informaci o tom, že určité telefonní číslo se nachází v jeho síti a říká, jakým způsobem je možné doručovat libovolnou IP službu z jiných sítí do jeho sítě. Infrastructure ENUM řeší propojování IP sítí operátorů (IP peering). Informace v tomto stromě jsou k dispozici pouze operátorům a většinou jsou neveřejné.  Přínosem Infrastructure ENUMu je vyřešení propojení v IP sítích. Telefonní číslo je identifikátorem pro všechny služby. Snižuje složitost systému, protože ENUM supluje více systémů najednou. Správa údajů je jednoduchá, jelikož každý udržuje pouze své údaje, které jsou tak vždy aktuální. ENUM čerpá z výhod plynoucích z použití DNS.

Příklad.

Následující zobrazení ilustruje jak ENUM pracuje, když například zákazník A chce zavolat zákazníka B.

Situace v ČR.

Dosavadní historie ENUM v ČR v kostce:  Červen 2003 — Delegace domény.0.2.4.e164.arpa na sdružení CZ.NIC (spravující i registr domén.cz) od ITU na základě souhlasu Ministerstva Informatiky ČR. 2004–2006 — Předzkušební provoz s manuální registrací ENUM domén (pre-trial). Duben 2006 — CZ.NIC pověřen Ministerstvem Informatiky ČR spustit systém do testovacího provozu. Březen – září 2006 — Vývoj registračního systému a budování síťové infrastruktury pro Tier1 ENUM registr. 20. září 2006 — ENUM systém spuštěn do testovacího provozu (trial). 22. ledna 2007 — Spuštění ENUM do plného provozu (commercial). 21. prosince 2008 — Dva roku po spuštění je ENUM na vrcholu, registrováno je 4843 ENUM domen. Od te doby počet registrovaných domén klesá 10. února 2013 — Šest let po spuštění poklesl počet registrovaných ENUM domén na 168, ENUM veřejně podporují pouze 4 operátoři a i ti jen pro odchozí volání. Na přelomu května a června CZ.NIC odstraňuje ze svých stránek odkaz na enum.nic.cz obsahující detailní informace o projektu. 3. května 2015 — CZ.NIC ruší neudržované stránky enum.nic.cz. V současné době tak nejsou veřejně k dispozici ani statistiky počtu registrovaných ENUM domén ani veřejný seznam operátorů, kteří ho v nějaké míře podporují.  ENUM je v ČR plně zaveden a je možné registrovat ENUM domény pro geografická čísla, mobilní čísla, VoIP čísla řady 910, čísla bezplatných linek a linek se sdílenými náklady (začíná 8) a čísla služeb se zvláštním tarifem (začínající 90). Registraci je možné provádět na dobu 1 až 10 let. Součástí registrace je tzv. validace, což je ověření, že osoba registrující doménu je uživatelem registrovaného čísla. Validace se pak provádí každých 6 měsíců.  Z operátorů služby ENUM v České republice poskytují pouze menší alternativní nebo lokální telekomunikační firmy (navíc obvykle jen v odchozím směru) a sdružení CESNET, které ovšem poskytuje služby pouze akademické sféře. Velcí operátoři, jako O, T-Mobile a Vodafone zatím nechtějí ENUM zavádět, protože by mohli velmi rychle přijít o příjmy z minutového účtování hovorů.

Telephone Number Mapping ( "mapování telefonních čísel", zkráceně ENUM nebo Enum z TElephone NUmber Mapping) je soubor protokolů, které mají za cíl sjednotit telefonní systém s internetem za použití adres E.164 s DDDS a DNS. ENUM také označuje „E164 NUmber Mapping“.

Telephone number mapping is a system of unifying the international telephone number system of the public switched telephone network with the Internet addressing and identification name spaces. Internationally, telephone numbers are systematically organized by the E.164 standard, while the Internet uses the Domain Name System (DNS) for linking domain names to IP addresses and other resource information. Telephone number mapping systems provide facilities to determine applicable Internet communications servers responsible for servicing a given telephone number using DNS queries.


Složení.

Suroviny a receptury použité pro pečení rohlíků se liší podle země původu, někdy výrazně. Rohlíky se vyrábí především z pšeničné mouky, soli, droždí, sladového výtažku nebo cukru, vody nebo mléka a margarínu. Z těchto surovin se vytvoří těsto, které se nazývá tukové.  Podle použité mouky lze rohlíky dělit na bílé a celozrnné.

Bílý rohlík.

Konzumace rohlíku, vyráběného z tukového těsta s hladkou moukou, je díky moderním trendům zdravé výživy kritizována pro "prázdnou energii". Tento termín označuje potraviny, jež jsou sice vysoce energeticky bohaté, ale mají nízký nebo žádný obsah vitamínů, minerálů, bílkovin a dalších stavebních látek, které si lidský organismus žádá. Lidský organismus potřebuje i sacharidy, které rohlíky obsahují, tudíž jako součást pestré stravy ve vhodné míře není na škodu.

Celozrnný a vícezrnný rohlík.

Vícezrnné rohlíky se vyrábějí z podobných přísad jako běžné rohlíky, ale používá se v nich nejméně 5 % objemu jiných obilovin. Takové rohlíky mohou, ale nemusí obsahovat určitý poměr celozrnné mouky. Dále se do nich mohou přidat různá semínka, například slunečnicová nebo sezamová, a to jak do těsta, tak na posyp. Vícezrnný rohlík může díky tomu být mnohem vydatnějším zdrojem vlákniny (obsahujícím až 8,5 g ve 100 g), která dává žaludku pocit zasycení na delší dobu a v přiměřeném množství působí příznivě na trávicí trakt. Některé pekárny používají trik, kdy obarví obyčejný bílý rohlík barvivem, například karamelem, praženým ječmenem nebo žitem, který pak barvou vypadá jako celozrnný. Naopak celozrnný rohlík z grahamové mouky může mít světlejší barvu než klasické vícezrnné pečivo. Skutečný celozrnný rohlík lze tedy rozpoznat spíše než podle barvy ze struktury a celkového vzhledu.

Historie.

Traduje se, že rohlíky začal vyrábět vídeňský pekař Peter Wendler na počest vítězství nad Osmanskou říší v roce 1683, kdy Turci obléhali Vídeň a jejich útok byl odražen. Začal tedy vyrábět pečivo ve tvaru půlměsíce, což je symbol islámu.

Výroba.

Spotřeba rohlíků jako pečiva každodenní potřeby je vysoká, což klade výrazné nároky na jejich produkci, kterou by nestíhala pokrývat pouze ruční výroba v tradičních pekárnách. Proto byla vyvinuta průmyslová výroba, které probíhá téměř zcela automaticky.

Ruční výroba.

Po smíchání surovin se těsto nechá chvíli ležet, aby dobře nakynulo. Pak se válečkem vyválí na rovné ploše a trojúhelníkovou formou nebo obyčejným nožem se vykrajují stejné kusy. Ty se následně "stočí" do válečku, který se jemně zahne. Pokládají se pak v řadách na vymazaný plech nebo na pečicí papír, tak aby mezi nimi byl dostatek prostoru, protože během pečení se o něco zvětší. Ještě před vsunutím do rozehřáté trouby se namažou vajíčkem a posypou kmínem, mákem, solí nebo zrníčky, podle chuti.

Průmyslová výroba.

Průmyslová výroba se od ruční liší jak v objemu výroby, tak hlavně v jejím postupu, kdy je většina práce svěřena strojům. Výroba začíná přípravou směsi, kdy pekař vloží do míchačky těsta potřebné suroviny. Mícháním se docílí promixování složek a vzniku těsta, které se vylije do díže. Vynesená díže pomocí překlápěče vyklápí těsto do dělícího stroje, jenž z těsta ukrajuje dílce, které mají potřebnou hmotnost a velikost na jednotlivý rohlík. Vzniklé utužené klonky skládá automaticky za sebe na dopravní pás v několika řadách (například 6). Pásem jsou přepraveny na místo, kde dochází k jejich překynutí a k tvarování do požadovaného tvaru (například rohlík, houska atd. – záleží na programu výroby). Po vytvarování pečiva do tvaru rohlíku je budoucí pečivo unášeno k osazování a následně na závěs kynárny.  V kynárně dochází k vykynutí rohlíku a následuje proces v podobě vlažení, sypání a přesun do pece, která může mít až 50 m2. Uvnitř pece je udržována teplota okolo 175–200 °C. Po upečení jsou rohlíky dopraveny ke zchlazení a potom jsou vysypány do transportních beden a expedovány do obchodů.  V důsledku konkurenčního boje o zákazníka, spojeného se snižováním cen, dochází ke snižování hmotnosti či kvality rohlíků. Hmotnost u většiny rohlíků se snížila z původních 50 gramů na 43 g či dokonce na 39 g. Obsah tuku, který má vliv na křupavost rohlíků se snížil z osmi až na čtyři procenta.

Rohlík je druh pečiva, které se používá jako běžná příloha k jiným potravinám. Jedná se o protáhlé pečivo, jež bývá zahnuto. Vyrábí se z tukového těsta pečením v troubě při teplotě 175–200 °C, případně i vyšší (230–270 °C).

Kifli or kipfel is a traditional yeast bread roll that is rolled and formed into a crescent before baking. Crescent-shaped pastries are considered to be the oldest-surviving pastry shape and are believed to represent an ancient pagan tradition involving offerings to the moon goddess Selene. Pastries of similar shape have been baked since at least the 10th century in monasteries. In Vienna kipfel dates to at least the 13th century and was likely traditionally baked in monasteries for Easter.


Život.

Modest Petrovič Musorgskij pocházel z vážené důstojnické rodiny. Základy hudebního vzdělání získal od své matky. Studoval současně gymnázium a klavírní hru u A. Gerkeho v Petrohradě. Po maturitě hudbu na dlouhý čas opouští a volí nejprve dráhu vojáka. Byl dva roky důstojníkem maloměstské posádky a poté přechází na post ministerského úředníka. I tuto funkci velmi brzy mění na místo správce lesního úřadu. Musorgskij po celý život trpěl těžkými depresemi a v žádném svém povolání proto nebyl spokojen, časté změny jsou pro něj typické. Důležitým mezníkem jeho života bylo jeho seznámení se s členy tzv. Mocné hrstky. Okamžitě se vrací ke studiu hudební literatury, cvičí a velmi brzy získává jméno vynikajícího klavírního improvizátora, jakkoli domácí kritika ho označuje za nadaného diletanta, který neovládá hudební formu. Je však již jisté, že Musorgskij konečně nalézá svůj ústřední zájem a cíl, které zúročuje skladatelskou prací. Soustředěný zájem nemá však příliš dlouhého trvání, neboť po smrti své matky (1865) se jeho deprese prohlubují, období systematické práce se zkracují, propadá alkoholismu a jeho již tak výrazná psychická nestabilita kulminuje. Protože pracovních období ubývá, píše někdy horečně. Umírá ve věku dvaačtyřiceti let, když dospívá do stavu, kdy musí být přijat k hospitalizaci ze sociálních důvodů jako „důstojnický sluha“.

Dílo.

Osou Musorgského tvůrčího zájmu je problém lidské svobody v dějinách i v současnosti. Realismus je jeho základním kritériem, proto je hudební výraz někdy až drsný a vymyká se soudobým uměleckým formám. Přesto však Musorgského hudba strhuje obrovským citovým nábojem. Používá volné hudební formy, aby mohl bezprostředně prezentovat psychické stavy a pocity. Obrovské úsilí Musorgského plně vyjádřit vlastní představu dalo zejména v hudebním dramatu vznik zcela novátorské hudební řeči, jeho progresivní a nezatížený přístup vytváří autentický a strhující hudební výraz, který v mnohém přesahuje manýrismus, který je přítomen v mnoha dílech té doby (kontralaterálním příkladem může být např. Richard Wagner nebo Ferenc Liszt). Musorgského melodika vyrůstá z intonačních základů vzrušené slovní melodie řeči (v tomto ohledu působil též na Janáčka). Pro svoji až psychologickou pronikavost a syrovost hudebního výrazu nemohl být Musorgskij svou dobou uznáván, dnes je ovšem považován za jednoho z nejsvébytnějších hudebních skladatelů všech dob. Jeho nejvýznamnějšími díly, v nichž se střetávají všechny objevné rysy jeho práce, jsou opery, jejichž vrchol tvoří opera Boris Godunov. Jakkoli je Musorgského instrumentální a symfonická hudba potlačena zájmy hudebně-dramatickými, zanechal i zde díla světově proslulá – klavírní Obrázky z výstavy (Картинки) a orchestrální Noc na Lysé Hoře (Ночь на Лысой горе) inspirované kupadelnými svátky.

Přehled děl.

Přes tragický životní osud a relativně krátký čas, po který se věnoval kreativní hudební činnosti, zanechal Musorgskij dílo, které svým významem přesahuje dobu a není ani nečetné, jakkoli některé skladby zůstaly nedokončeny. Zahrnuje především skladby pro klavír, opery, písňovou tvorbu a orchestrální skladby.

Kritika.

Rimskij-Korsakov napsal o Musorgského díle toto: „Jeho dílo je plné kazů, hemží se těžkopádnými a nesouvislými harmoniemi, šokujícími pasážemi, úžasně nelogickými modulacemi nebo nesnesitelně dlouhými úseky, které dokonce ani modulaci nemají a jsou špatně napsané.... Musorgskij by potřeboval své dílo upravit pro účely praktické a umělecké, aby bylo vhodné pro interpretaci a aby jej mohli patřičně ocenit ti, kteří obdivují Musorgského genia. Pokud tak neučiní, budou se zabývat pouze studiem jeho výstředností a hříchů na umění.“

Modest Petrovič Musorgskij (rusky "Модест Петрович Мусоргский",, Karevo –, Petrohrad) byl ruský skladatel a klavírista období romantismu, ke kterému jej však lze počítat jen okrajově. Daleko spíše mu lze přisoudit významnou roli v rámci typicky ruské školy „psychologického realismu“ a v oblasti hudebního impresionismu. Musorgskij dospěl k osobitě nekompromisní, autentické a citově hluboké hudební řeči, která předešla dobu, ve které žil. Jeho schopnost dosáhnout novými nekonvenčními prostředky pravého výrazu zůstává i dnes vzorem všem současným i budoucím skladatelům. Byl výrazně inspirován folklórem. Jeho nejvýznamnějšími díly jsou opery ("Boris Godunov, Ženitba"), orchestrální ("Noc na Lysé hoře") a klavírní ("Obrázky z výstavy") skladby a významné jsou též jeho písňové cykly. Musorgskij byl hlavní inspirací pro moderní ruskou hudbu první poloviny 20. století, především pro její hlavní představitele, Šostakoviče a Prokofjeva. Byl hudebním samoukem.

Modest Petrovich Mussorgsky (; – ) was a Russian composer, one of the group known as "The Five". He was an innovator of Russian music in the romantic period. He strove to achieve a uniquely Russian musical identity, often in deliberate defiance of the established conventions of Western music.


Profesní kariéra.

Narodila se 10. listopadu 1943 v Bratislavě v rodině učitelky a právníka, jako jedna z pěti dětí. Její otec Štefan Miština pracoval od ledna 1940 jako vedoucí cenzurního oddělení fašistické tajné policie Ústředny státní bezpečnosti v Bratislavě. Osobně se podílel na perzekuci slovenských Židů. V roce 1966 vystudovala obchodní fakultu Vysoké školy ekonomické v Praze, obor zahraniční obchod. V témže roce získala i diplom na Université Internationale de Sciences Comparées v Lucemburku. Po krátkém působení v PZO Centrotex se stala odbornou, později vědeckou pracovnicí Ekonomického ústavu ČSAV, kde pracovala až do roku 1993. V roce 1969 studovala na Europa-Institutu v Amsterodamu. V letech 1994 až 2000 působila jako výkonná tajemnice České společnosti ekonomické.  V Ekonomickém ústavu ČSAV se zabývala především problematikou mezinárodních financí a mezinárodních měnových institucí. Vedle četné publikační činnosti se od roku 1990 účastnila i řady mezinárodních konferencí věnovaných jak transformaci české ekonomiky tak i konferencí zaměřených na finance a bankovnictví. Po roce 1990 pracovala jako členka dozorčích rad v České spořitelně, a. s., ČEZ, a. s. a ZVVZ a. s. Milevsko.

Angažmá v diplomacii.

Dne 31. července 2013 vláda Jiřího Rusnoka schválila nástup Klausové do funkce velvyslankyně pro Slovenskou republiku, aniž o tom informovala veřejnost. Dne 5. listopadu 2013 její pověřovací listinu podepsal prezident Miloš Zeman, kterého podpořila v prezidentské kampani. Dne 16. prosince 2013 předala tyto pověřovací listiny slovenskému prezidentovi Ivanu Gašparovičovi a oficiálně se tak stala velvyslankyní České republiky na Slovensku. Na konci března 2018 bylo oznámeno, že se rozhodla na vlastní žádost svou misi velvyslankyně ukončit ke konci dubna 2018.

Osobní život.

Za Václava Klause se vdala v roce 1968. S manželem mají dva syny: Václava (* 10. září 1969) a Jana (* 2. září 1974). Ze strany Václava mladšího mají také vnuky Vojtěcha, a Jakuba a vnučky Kateřinu a Elišku.  Je čestnou patronkou Registru dárců kostní dřeně, pomáhala dětem z Ústavu sociální péče v Bystřici nad Úhlavou a nadaci Život 90.

Livia Klausová, rodným jménem Mištinová (* 10. listopadu 1943 Bratislava), je česká ekonomka a v letech 2003–2013 první dáma České republiky z titulu manželky prezidenta republiky Václava Klause. Mezi lety 2013 až 2018 působila jako velvyslanec České republiky na Slovensku.

Livia Klausová née Mištinová (born 10 November 1943) is a Slovak-born Czech economist who was the First Lady of the Czech Republic from 2003 to 2013 as wife of the President Václav Klaus. Since 2013 she has served as the Czech Republic Ambassador to Slovakia. Her father was an active fascist during the WWII.


Osobní život.

Po absolvování Fakulty elektrotechnické Vysokého učení technického v Brně v letech 1980–1985 pracoval v období let 1986–1990 jako programátor. V letech 1992–1995 vystudoval bakalářský program na Právnické fakultě Masarykovy univerzity v Brně.  Od počátku 90. let se zapojil do politického života, zpočátku na místní úrovni. V letech 1990–1994 zasedal v zastupitelstvu města Frýdek-Místek a byl místostarostou (od roku 1991 je členem ODS). Následně v letech 1994–1996 zastával funkci přednosty Okresního úřadu ve Frýdku-Místku. V komunálních volbách roku 1998 byl za ODS opětovně zvolen do zastupitelstva města Frýdek-Místek. Neúspěšně sem kandidoval i v komunálních volbách roku 2002, komunálních volbách roku 2006 a komunálních volbách roku 2010. Profesně se uvádí k roku 1998 jako programátor.  Do vrcholné politiky pronikl v roce 1996, kdy se v druhé vládě Václava Klause stal ministrem dopravy. Funkci zastával až do konce existence tohoto kabinetu v lednu 1998.  Poté v letech 1997–2001 soukromě podnikal. Do aktivní politiky na celostátní úrovni vstoupil opět v roce 2002. Ve volbách v roce 2002 byl totiž zvolen do poslanecké sněmovny za ODS (volební obvod Moravskoslezský kraj). Byl místopředsedou sněmovního hospodářského výboru. Poslanecký mandát obhájil ve volbách v roce 2006. Ve sněmovně setrval do voleb v roce 2010.  Od roku 1997 působil jako člen Výkonné rady ODS a v letech 1998-2002 coby stínový ministr dopravy a spojů ODS. V období let 1999–2002 vykonával funkci předsedy krajské organizace ODS Moravskoslezského kraje. Od roku 2003 byl stínovým ministrem průmyslu a obchodu ODS. Jako jeden z mála vysoce postavených členů ODS jednoznačně v roce 2003 deklaroval, že v referendu o přistoupení České republiky k Evropské unii bude hlasovat "proti".  Kromě poslaneckého křesla a stranických funkcí zastával i vládní funkci. V roce 2006 se stal ministrem průmyslu a obchodu v první vládě Mirka Topolánka i druhé vládě Mirka Topolánka a byl jím až do pádu vlády v březnu 2009 (coby ministr v demisi až do května 2009). 8. května 2009 úřad ministra opustil po jmenování nové vlády Jana Fischera.  Jeho hlavním předvolebním heslem ve volbách roku 2006 bylo "Ministerstva do Ostravy". V rámci záměru Martina Římana se měla klíčová hospodářská ministerstva přestěhovat do Ostravy. Tento záměr ale nebyl realizován. Za svou politiku byl v anketě pořádané ekologickým občanským sdružením Děti Země oceněn titulem Ropák roku 2006 pro antiekologický čin roku. Účastníci ankety ho kritizovali za údajnou podporu zvyšování emisí skleníkových plynů a prolomení územních limitů těžby uhlí.  Je ženatý, má syna a dceru. Bydlí ve Frýdku-Místku. Manželka RNDr. Zuzana Římanová je učitelka matematiky a chemie na gymnáziu ve Frýdku-Místku.

Martin Říman (* 11. května 1961, Frýdek-Místek) je český politik za Občanskou demokratickou stranu, koncem 90. let 20. století ministr dopravy, počátkem 21. století poslanec Poslanecké sněmovny a v letech 2006–2009 ministr průmyslu a obchodu, následně v letech 2010 až 2011 předseda dozorčí rady ČEZ, a.s.

Martin Říman (born on 11 May 1961 in Frýdek-Místek) is a Czech politician. In 1996-1998 he was a Minister of Transport. In 2002 he was elected a member of the Chamber of Deputies and since from September 2006 to May 2009, he was Minister of Industry and Trade.


Situace v Anglii.

Situace Anglie byla během druhé anglicko-holandské války otřesná. Obzvláště na řece Medway nebyla obrana příliš silná. Na hradě Upnor Castle, na březích Medweye, tvořilo posádku pouhých 30 mužů. Stavba nových pevností nebyla možná, protože nebyla žádná pracovní síla. Podmínky byly špatné a platy nízké, proto o práci neměl nikdo zájem. Přes řeku byl nakonec natažen řetěz, který měl sloužit jako zátaras. Střežily ho dvě lodě, Matthias a Charles V., ale ty měli jen poloviční posádky, které byly ještě ke všemu nezkušené. Královské loděnice v Chathamu navíc namísto 800 mužů bránilo asi jen tak 20. Angličané navíc vůbec nepředpokládali, že by se Holanďané odvážili něčeho takového jako výpad do Anglie.

Holandské přípravy.

Holanďané ani v nejmenším nepodceňovali anglickou obranu, která ale nestála za řeč. Než se přichystali na plavbu do Anglie, podařilo se jim přemluvit anglického kapitána Roberta Hollanda, aby je vedl po Temži a Medweyi. Holandské síly čítaly celkem 4000 mužů, pod velením anglického dezertéra Thomase Dolmana. Celkem holandská flotila čítala 80 lodí, jak transportních, tak válečných a zápalných.

Začátek nájezdu.

Holanďané vypluli 4. června pod velením admirála Michiela Adriaanszoona de Ruytera. Po vplutí do ústí Temže nenarazili na žádný odpor, což je překvapilo. Angličané doufali, že jde o pouhou demonstraci síly a proto nepodnikli žádné kroky. Admirál de Ruyter svolal na vlajkovou loď Zeven Provincien válečnou radu a shodl se s kapitány že vyplují na řeku Medway.

Útok na Chatham.

Holandské lodě se tedy vydaly na řeku. U Sheernessu po nich vypálila anglická loď Unity jednu salvu, načež uprchla po řece. Vojáci ze Sheernesské pevnosti uprchli poté, co holandská dělová koule zabila dva jejich muže. Holandské lodě se posléze dostaly ke královským loděnicím v Chathamu. Zde zjistily, že v cestě je řetěz a brání jej loď Unity. Holandský kapitán Jan van Brakel však loď, na které byli muži drženi násilím, rychle obsadil a zápalná loď Pro Patria najela na řetěz, který se rozlomil a potopil se. Holanďané měli cestu na horní úsek řeky otevřenou. Nedlouho poté zlikvidovaly i lodě Matthias a Charles V. Hlavním cílem loďstva však byla největší loď královského námořnictva, Royal Charles. Ta byla však opuštěná a Holanďani ji zajali. Cestou domů jejich zápalné lodě potopily ještě lodě Loyal London, Royal James a Skoty udatně bráněnou loď Royal Oak.

Výsledek.

Bitvu jednoznačně vyhrálo holandské námořnictvo, které totálně rozdrtilo angličany, neschopné odporu. Holanďané však místo využití svého ohromného vítězství, uzavřeli s angličany mír, čímž skončila druhá anglicko-holandská válka.

Nájezd na Medway (červen 1667) představuje asi nejdrtivější a nejpotupnější porážku v historii Royal Navy. Holandská flotila vedená admirálem de Ruyterem čítající takřka 80 lodí, tehdy proplula ústím Temže, zničila královské loděnice na řece Medway a zajala část Royal Navy, včetně královské vlajkové lodi "HMS Royal Charles". Akce zcela zesměšnila anglické námořnictvo a přispěla k vítězství Holandska v druhé anglo-holandské válce.

The Raid on the Medway, during the Second Anglo-Dutch War in June 1667, was a successful attack conducted by the Dutch navy on English battleships laid up in the fleet anchorages off Chatham Dockyard and Gillingham in the county of Kent. At the time, the fortress of Upnor Castle and a barrier chain called the "Gillingham Line" were supposed to protect the English ships.


Poloha jádra.

Galaxie (nazývaná také Mléčná dráha), v které se nachází Sluneční soustava, má tvar vícepramenné spirály a při pohledu z boku je ve svém středu vydutá. Protože se Sluneční soustava nachází blízko roviny spirály (disku), na naši Galaxii se díváme téměř přesně z boku. Tomu odpovídá i hustota pásu Mléčné dráhy, která je vidět na obloze. Nejhustší a zároveň nejjasnější je Mléčná dráha v souhvězdí Střelce, proto se předpokládalo, že někde tam musí být jádro galaxie. Jeho přesná poloha však nebyla dlouho známá, neboť právě v tom směru leží hustá molekulární oblaka, která všechno světlo přicházející směrem od jádra oslabuje až o 30 magnitud. Přes tato mračna k nám tak projde jen jedna biliontina emitovaného světla.  Vzhledem k tomu, že galaktické souřadnice se odvozují od jádra galaxie, byl až do roku 1959 jako nulový bod pro tuto soustavu souřadnic průsečík galaktického rovníku a ekliptiky. Když se zjistilo, že galaktický střed leží asi 5° pod ekliptikou, byl nulový bod přemístěný tam, na souřadnice rektascenze = 17h 42,4 ́, deklinace = -28° 55 ́. Tím se posunula celá soustava souřadnic. V galaktické šířce žádná změna nenastala, ale galaktická délka se změnila a od roku 1959 se označuje jako "bII" (předtím "bI").

Galaktické souřadnice.

Souřadnicový systém je založený na rovině Galaxie, středem je poloha Slunce a nulové galaktické délky a galaktické šířky směřují přímo na galaktický střed. Na označení galaktických souřadnic jsou použité l (galaktická délka) a b (galaktická šířka).  Nulový bod galaktické délky je RA = 17h45m37s, Dec = -28°56'10" a galaktický severní pól je RA = 12h51m26s, Dec = +27°07'42" (platí pro epochu 2000).

Střed jádra.

Uprostřed galaktického jádra se pravděpodobně nachází obří černá díra. Tato gigantická černá díra, nacházející se přesně v těžišti galaxie, dostala označení Sagittarius A*. Její hmotnost dosahuje 2,5 (někde se uvádí až 3) milióny hmotností Slunce. Takovéto obří černé díry, jejichž existence se předpokládá i v jádrech jiných velkých galaxií, nevznikají z hvězd, ale gravitační kontrakcí plynu uprostřed rodících se galaxií. Okolo této černé díry obíhá Slunce a všechny ostatní hvězdy galaxie rychlostí asi 250 km/s. Sagittarius A* je zároveň nejjasnější rádiový zdroj v okolí středu galaxie. Je také rentgenovým a gama proměnným zdrojem. Toto záření vysílá plyn a prach, padající do černé díry. Černou díru Sagittarius A* obklopuje kupa modrých hvězd s označením "IRS 16". Je vzdálená od středu asi 0,1 světelného roku. Ve vzdálenosti asi 10 světelných let od středu je další rádiový zdroj s označením "Sagittarius A West" ("západní"). Je to disk horkého ionizovaného plynu, v jehož středu je hvězdokupa obsahující asi 2,5 milionů hvězd.

Okolí jádra.

Okolo jádra Galaxie se ve vzdálenosti zhruba 20 světelných let nachází zásobník chladnějšího plynu. Asi 30 světelných let od jádra je třetí rádiový zdroj "Sagittarius A East" ("východní"). Tato bublina horkého plynu je pozůstatkem po supernově. Ve větší vzdálenosti (asi 100 ly) leží útvar nazývaný "Oblouk", který tvoří úzká zkroucená vlákna plynu. Tato vlákna jsou dlouhá až 150 světelných let, ale široká jen půl světelného roku. Jejich zakřivení způsobují silná magnetická pole v blízkosti středu. Oblouk byl objevený v roce 1984. Přibližně ve stejné vzdálenosti se nachází "Myš" – hvězda s chvostem. Je to pravděpodobně neutronová hvězda s velkým prostorovým pohybem. O dalších 200 světelných let dále je "Rádiový výběžek" – zmagnetizovaný plyn ve tvaru komína. Jeho součástí je i "Oblouk". Ve vzdálenosti 340 ly od středu se nachází další černá díra s výběžkem, pojmenovaná "Velký anihilátor". 400 světelných let od jádra se rozprostírá obří molekulární mračno "Sagittarius B". Jeho hmotnost je 2 miliony hmotností Slunce a hustota 10 000 až 100 000 molekul vodíku na kubický centimetr. Kromě molekul vodíku v něm astronomové objevili velký počet složitých mezihvězdných molekul, například etylalkohol. V masivním mraku Sagittarius B se nachází 5 oblastí intenzivního zrodu hvězd porovnatelných s Mlhovinou v Orionu, nebo i větších. To vše obklopuje ve vzdálenosti asi 500 ly "Molekulární prstenec", což je prstenec molekulárních mračen. Tento prstenec se rozpíná rychlostí 150 km/s. Do pohybu se dal po explozi asi před milionem let.

Galaktické jádro je označení centra rotace naší Galaxie, které leží ve směru souhvězdí Střelce, kde Mléčná dráha ve viditelném světle září nejjasněji a obsahuje nejvíce hvězd. Jádro galaxie je od Země vzdálené 24 800 světelných let. V jádru naší Galaxie se nachází obří černá díra, která vykazuje jiné zajímavé astrofyzikální fenomény.

The Galactic Center (or Galactic Centre) is the rotational center of the Milky Way galaxy; it is a supermassive black hole of 4.100 ± 0.034 million solar masses which powers the compact radio source Sagittarius A*. It is away from Earth in the direction of the constellations Sagittarius, Ophiuchus, and Scorpius where the Milky Way appears brightest.


Jméno.

Nejstarší zmínky o ostrově pocházejí z konce 17. století a ostrov je v nich zmiňován jako "Kumbli saar", tedy „ostrov Kumbli“. Další doložené podoby jména jsou "Kumpla", "Kumbla", "Kumli maa". Tato označení jsou zpravidla odvozována ze švédského "kummel" ve významu „kamenné navigační znamení“. Ve švédských pramenech se však objevuje též jméno "Holm thom kalm", tedy „holá výspa“.

Geografie.

Kumbli (na mapce vpravo 1) přiléhá z východu k ostrovu Kräsuli (2), spolu s nímž se nachází mezi mysem "Rohuneem" (4), nejsevernějším výběžkem Viimského poloostrova ("Viimsi poolsaar", 3), a ostrovem Aegna (5), oddělen od Aegny "Velkým průlivem" ("Suursalm", 6) a od Rohuneemu "Malým průlivem" ("Väikesalm", 7). Průliv oddělující Kumbli od Kräsuli (8) nemá doložené pojmenování. Přibližně 50 m východně podél pobřeží ostrova se táhne útes "Kumbli paas" (9).  Ostrov má jednoduchý tvar, protáhlý severojižním směrem. Jeho povrch je plochý, jediným výrazným útvarem na něm je bludný balvan "Kumbli Suurkivi" (na mapce níže hnědý bod).

Příroda.

Ostrov se vynořil v limneálním stadiu vývoje Baltského moře přibližně před 2000 lety vlivem doposud probíhajícího tektonického zdvihu východobaltské oblasti.  Horninové jádro ostrova je tvořeno převážně jílovcovými a prachovcovými usazeninami, překrytými vrstvou morénového štěrku a písku.  Na Kumbli v současnosti nerostou stromy ani keře, je pokryt štěrkem a místy slanomilným bylinným porostem. Podle mapy z roku 1790 byl ovšem ostrov dříve zalesněn.  Ostrov slouží za hnízdiště několika druhům vodních ptáků.

Osídlení.

Ostrov pravděpodobně nebyl nikdy obýván, není doloženo ani jiné využívání člověkem, ovšem vzhledem k někdejšímu zalesnění ostrova není vyloučeno, že na něm svého času bylo těženo dřevo.  Správně náleží Kumbli do kraje Harjumaa, k obci Viimsi.

Kumbli je jeden z estonských ostrovů v Baltském moři. Kumbli se nachází na severozápadním okraji Tallinnského zálivu, mezi výběžkem Viimského poloostrova ("Viimsi poolsaar") a ostrovem Aegna, od Tallinnského zálivu oddělen ostrovem Kräsuli. Zeměpisné souřadnice středu ostrova jsou 59° 34' 33" severní šířky a 24° 47' 40" východní délky.

Kumbli is a uninhabited islet in the Gulf of Finland, near Tallinn, Estonia. It is located north of the Viimsi Peninsula and east of the Kräsuli islet. Administratively Kumbli belongs to the Rohuneeme village in Viimsi Parish, Harju County.


Historie.

Křesťanské sbory navazují na probuzenecké hnutí z 18. a 19. století, zejména tzv. „plymouthských bratří“ působících před rokem 1830 v Dublinu, Bristolu, Plymouthu ve Spojeném království a „bratrského hnutí“ (Die Brüderbewegung) v polovině 19. století v Německu. Roku 1848 se ve Spojeném království podle přístupu k věřícím ostatních církví hnutí diferencovalo na dvě skupiny, „otevření bratří“ a „uzavření bratři“ (Darbysté).

Působení v České republice.

V době Rakousko-uherské monarchie působili na území dnešní ČR jako bratrští misionáři, například Dr. F. W. Baedeker, E. H. Broadbent a F. Butcher z Anglie, J. Warns z Německa a F. Widmer ze Švýcarska. Z domácích pracovníků pak F. J. Křesina a J. Mrózek, absolventi Alianční biblické školy v Berlíně. Škola, založená mimo jiné i osobnostmi „bratrského hnutí“ Dr. F. W. Baedekerem a generálem G. von Viebahn a vedena učiteli z řad „otevřených bratří“ Ch. Köhlerem a J. Warnsem, vychovávala misijní pracovníky především pro Rusko a východní Evropu. Dalšími spoluzakladateli bratrského hnutí v Česku byli kolportéři biblí Britské biblické společnosti jako například K. Helmich, M. Sadloň, R. Meitner. Vznik prvních sborů tohoto hnutí na území dnešní ČR spadá do roku 1909. Je spojen s misijním působením „otevřených bratří“.  V meziválečném období užívaly bratrské sbory názvu „Sbory věřících v Krista“, obecně známé byly také pod názvem "darbysté". Ve Třetí říši byla existence bratrských sborů možná toliko ve svazu BFC (Bund freikirchlicher Christen) s baptisty a metodisty, také v Protektorátě Čechy a Morava byl na ně vyvíjen tlak, aby vstoupily do svazu s Chelčického jednotou.  Po válce se „Křesťanské sbory“ těšily z nezávislosti jen do vydání nového církevního zákona v roce 1949, který nepočítal s církvemi bez struktur a členských záznamů a s duchovními bez státního zaměstnaneckého poměru. Po letech života v ilegalitě získaly Křesťanské sbory na návrh Státního úřadu pro věci církevní, jež v říjnu 1955 schválil ÚV KSČ, v únoru roku 1956 souhlas státu ke své činnosti. Zachovaly si však určitá specifika svého vnitřního života, jež ke své činnosti potřebovaly. Od roku 1957, kdy byla schválena jejich první ústava, nesou sbory bratrského hnutí v České republice název „Křesťanské sbory“.  V současné době v Čechách působí kolem dvaceti sborů a na Moravě a ve Slezsku kolem čtyřiceti. Během sčítání lidu 2001 příslušnost ke Křesťanským sborům uvedlo 3910 obyvatel České republiky.

Působení v dalších zemích.

Křesťanské sbory v České republice spolupracují s tzv. Bratrským hnutím působícím i jinde.  V jednotlivých zemích nesou samostatné sbory nebo jejich volné svazy různé názvy:

Charakteristika, věrouka a činnost.

Stoupenci Křesťanských sborů se často prezentují jako křesťané, kteří nejsou vázáni na žádnou konkrétní církev.

Organizace církve.

Vedení sboru se ujímá skupina starších bratří uznaných a potvrzených shromážděním sboru (podle 1.Tim 3,1-7). Jejich spolupracovníci se nazývají diakoni a diakonky (řecky pomocníci).  Koordinaci sborů zajišťují zástupci volení do regionálních a celorepublikových mezisborových rad.  Komunikaci se státní správou zajišťují dva zástupci pověření shromážděním zástupců všech sborů.

Vztah k Bibli.

Podobně jako v ostatních evangelikálních směrech, Křesťanské sbory a jejich teologie vycházejí zejména z určité sestavy krátkých novozákonních citací a jejich doslovného výkladu jako spolehlivých a autoritativních výpovědí. Základní činnost sborů sestává z různých forem biblického čtení a biblických hodin a kroužků. Důležitost Bible je podkládána biblickými citacemi (Sk 2,42, 2.Tim 3,16; 2.Pt 1,20-21).

Památka Páně.

Památka Páně (Večeře Páně) je slavena každou neděli. Podle apoštolských spisů Večeře Páně byla vzpomínková slavnost, ustanovená Pánem, při níž věřící velebili Boha Otce i Syna a dobrořečili mu za vykoupení. Činili tak podle Kristových slov na jeho památku (Lk 22,19-20). Památka Páně je slavnost díkůčinění a chvalořečení. Je při ní vzpomínáno:  Dle 1K 11,24-26 se jedná o

Modlitba.

Modlitba jako vzývání, děkování a přímluva zahrnuje všechny životní situace a oblasti. Na biblických a modlitebních hodinách, v modlitebních kroužcích a během bohoslužeb věřící děkují za Boží blízkost a modlí se za osobní potřeby, misii i v moci postavené osoby.

Teologie a poslání církve.

Pro věřící je typický velký důraz na několik konkrétních biblických citací, zdůrazňujících nezávislost na církevních strukturách a přímý vztah k Ježíši Kristu.  Poslání církve Křesťanské sbory charakterizují a dokládají biblickými citacemi ve třech rovinách:

Příslušnost k církvi.

Pro příslušnost k církvi považují Křesťanské sbory za rozhodující tato kritéria:

Křesťanské sbory je název jednoho hnutí v rámci evangelikálního proudu křesťanství. Je volným sdružením autonomních sborů (místních církví), které nemá centrální vedení. Někdy je též celé hnutí označováno za samostatnou církev.

The Open Brethren, sometimes called Christian Brethren, are a group of Evangelical Christian churches that arose in the late 1820s as part of the Assembly Movement. They originated in Ireland before spreading throughout the British Isles, and today they have an estimated 26,000 assemblies worldwide.


Herní fáze.

Buněčná fáze.

Po výběru buněčné fáze má hráč na výběr mezi býložravcem a masožravcem, což určuje, jestli bude příšerka jíst řasy nebo maso. Jestli se rozhodne pro masožravce, může také lovit ostatní příšerky. Mimo jiné to také určí pravděpodobný vývoj do celé hry. Může si také vybrat variantu všežravce tím, že si na svoji příšerku umístí tlamu býložravce a masožravce zároveň, elegantnější řešení je však po zabití všežravé buňky si v editoru umístít na tělo nově nalezenou všežravou tlamu. Při skoro každém snězení dostává hráč DNA body, které mu umožňují upravovat svoji příšerku. Do editoru se hráč dostane tehdy, když zavolá partnera na páření. Nové části těl může získat, jestliže sežere jinou příšerku nebo rozlouskne meteorit. Až dosáhne dostatečného množství DNA bodů, může přejít do další fáze.

Fáze vývoje tvorů.

Tato fáze se odehrává na suchu a velmi se podobá fázi buněčné. Každý druh příšerky má zde svoje vlastní hnízdo, kde se může hráčova příšerka uzdravovat a potkávat další příšerky. Podle úrovně pokročení může hráč získávat do své smečky až tři další příšerky. DNA body se získávají přátelením se s cizími příšerkami nebo jejich zabíjením a migrováním do nového hnízda, do kterého asi tak 2-3x odejdou členové hráčova druhu. Nové části těl se získávají spřátelením se, zabitím alfy rozmanitější, nebo nalezením v kostrách.  Možnosti úpravy příšerky jsou zde daleko rozmanitější než v buněčné fázi. Tvar těla se dá měnit přemisťováním, zvětšováním nebo přidáváním obratlů. Na toto tělo lze umístit velké množství různých částí, které se dají tvarovat a mají vliv na vlastnosti budoucí příšerky. Na rozdíl od buněčné fáze hráč v této fázi přechází do 3D editoru.

Kmenová fáze.

V této fázi se hra přepíná do strategického módu. Na planetě se nachází pět kmenů, úkolem je získat všechny jejich vesnice. To lze udělat dvěma způsoby: buď dobytím nebo spřátelením se, což se provádí tím, že hrají na různé hudební nástroje. Budovy a noví členové kmenu (jejichž kapacita se zvětšuje počtem vlastněných vesnic) se kupují za jídlo, které je potřeba ulovit resp. nasbírat. Také lze sbírat vejce buď z hnízd jiných druhů, anebo z ohrady, ve které jsou ze začátku zvířata, která byla v hráčově smečce a která byla jiného druhu, příp. si sem lze přivést divoká zvířata, když se ochočí. V tzv. kmenovém krejčí lze obléct vlastní příšerky a ovlivnit tak jejich vlastnosti.

Civilizační fáze.

Počínají touto fází se začínají objevovat města. Cílem je stejně jako v kmenové fázi je sjednotit. To lze učinit s pomocí vlastnoručně vytvořených vozidel (pozemních, vodních a letadel) těmito způsoby:  Města se také dělí tímto způsobem. Vnitřní rozestavení měst lze měnit, což velmi ovlivňuje hru. Lze vytvořit vlastní domy, které se dělí na radnici, obytné domy, továrny a zábavní budovy.  Mimo měst lze zabírat i gejzíry koření, které taktéž přidávají peníze.

Vesmírná fáze.

Tato fáze začíná vytvořením kosmické lodi a jedná se o nejkomplexnější část hry. Hlavní náplň hry zde tvoří rozšiřování impéria. Spočívá v získávání nových slunečních soustav – ty lze buď kolonizovat založením měst na jejich planetách nebo dobýt či koupit od cizích impérií. V každé sluneční soustavě se nachází několik planet. Jestliže je některá z nich obsazena, pak produkuje koření určité barvy podle počtu továren v kolonii. Toto koření lze prodávat jiným koloniím (svým i cizím) za různé ceny.  Za dosahování určitých mezí dostává hráč tzv. odznaky, které mu po určitém množství umožňují přijímat do své flotily nové lodě od spojenců (podobné jako smečka ve fázi vývoje tvorů).

Pokračování a rozšíření.

Darkspore.

Pokračování Spore s ním má kromě tvorby příšerek pramálo společného. Jedná se totiž o RPG, v němž hráč z izometrického pohledu likviduje hordy pološílených nepřátel.

Spore: Galactic Adventures.

Spore: Galactic Adventures je prvním datadiskem pro hru Spore. Přidává možnost sestoupit z lodi (ve vesmírné fázi) a různě měnit vzhled planety, dávat na ni faunu, flóru a různé spolubojovníky a rozsáhlou část misí. Typů misí je hodně, například tyto: nalézt předmět a donést ho zpět, zabíjet velké příšery, infiltrovat a ničit nepřátelské lodě, hledání postav, chránění teritoria a další. Datadisk vyšel v Česku (a českém provedení) 26. června 2009.

Spore: Creepy & Cute.

Spore: Creepy & Cute je balíček doplňků pro hru Spore. Obsahuje mnoho nových částí na tvoření příšerek, které jsou rozřazeny do dvou skupin. V první skupině si lze vytvořit legrační a roztomilá stvoření a v druhé hrůzostrašná monstra. Obsahuje přes sto nových částí.

Spore je počítačová hra vytvořená studiem Maxis a vydaná společností Electronic Arts v roce 2008. Hru navrhl Will Wright. Ve hře má hráč v rukou vývoj organismů od malé buňky až po vyspělé civilizace, létající do vesmíru. Hra se dělí na pět fází.

Spore is a 2008 life simulation real-time strategy God game developed by Maxis, published by Electronic Arts and designed by Will Wright, and was released for Microsoft Windows and Mac OS X. Covering many genres including action, real-time strategy, and role-playing games, "Spore" allows a player to control the development of a species from its beginnings as a microscopic organism, through development as an intelligent and social creature, to interstellar exploration as a spacefaring culture. It has drawn wide attention for its massive scope, and its use of open-ended gameplay and procedural generation. Throughout each stage, players are able to use various creators to produce content for their games. These are then automatically uploaded to the online Sporepedia and are accessible by other players for download.


Základní typy autů.

Strajk aut.

Strajk aut (angl. "Strike out") je situace, při které je pálkař vyautován bez odpalu. Pálkař neodpálí třetí dobrý nadhoz (tzv. strajk).

Aut ze vzduchu.

Aut ze vzduchu (angl. "Fly out", "Fly") je situace, při které je pálkař vyautován chycením míče před dopadem na zem.

Nucený aut.

Nucený aut (angl. "Force out") je situace, při které je běžící pálkař vyautován zašlápnutím první mety nebo běžec zašlápnutím mety, o kterou musí usilovat při nuceném postupu.

Aut dotykem.

Aut dotykem (angl. "Tag out", "Touch") je situace, při které je běžec vyautován dotykem - tečováním polařem, který musí tečovat míčem nebo rukavicí, ve které má míč (bezpečně pod kontrolou). Takto může být vyautován pouze běžec, který se nedotýká mety. Výjimkou je první meta, které je tzv. průběžná. Běžec tak nemůže být vyautován po proběhnutí a návratu na první metu (nesmí usilovat o druhou metu).

Několikanásobné auty.

Kombinací základních typů autů lze v jedné rozehře provést několikanásobné vyautování útočících hráčů.

Dvojaut.

Dvojaut (angl. "Double play") je kombinace dvou autů v jedné rozehře. Vhodná situace na dvojaut nastává při nuceném postupu, kdy musí běžci po odpalu do země postupovat na další metu. Obrana za této situace může zahrát nucený aut na této metě (nejčastěji na druhé) a následně ještě příhozem na první metu zahrát nucený aut na běžícího pálkaře.  Dalším způsobem zahrání dvojautu může být kombinace autu ze vzduchu a následný příhoz na metu, kde je zahrán nucený aut na běžce, který se musí po chyceném odpalu ze vzduchu vracet na metu z které vyběhl.

Trojaut.

Kombinací autů lze zahrát taky trojaut (angl. "Triple play"). Tato obranná hra se podaří zahrát výjimečně.

Aut (angl. "Out") v baseballu a softballu je situace, při které obrana vyřadí (vyautuje) hráče soupeře. Snahou obrany je zahrát co nejrychleji tři auty a ukončit tak působení soupeře v útoku (na pálce).

In baseball, an out occurs when the umpire rules a batter or baserunner out for one of the reasons given below. When three outs are recorded in an inning, a team's half of the inning (their turn at batting), ends.


Předmět činnosti.

FBI vyšetřuje zločiny, které jsou buď páchány v několika státech federace najednou, nebo které jsou zvlášť závažné. V současné době seznam zločinů, kterými se FBI zabývá, činí více než 250 položek.

Motto.

Mottem FBI je heslo „Fidelity, Bravery, Integrity“ (česky "Věrnost, statečnost, sounáležitost").

Výzbroj.

Federální agenti FBI používají pistole Glock 22, 23 a Sig Sauer P228 v ráži.40 S&W.

Historie.

Americký ministr spravedlnosti Charles Joseph Bonaparte (prasynovec Napoleona) v roce 1908 vyvzdoroval na senátu skupinu čtyřiatřiceti vyšetřovatelů a úředníků. Původně skromná kancelář rostla s tím, jak přibývalo kriminality, se kterou si již nemohli poradit místní ochránci práva (šerifové, policie). Prvním skutečně velkým úkolem agentů FBI bylo na základě výnosu prezidenta Theodora Roosevelta z roku 1910 stíhání tzv. „bílého otroctví“, neboli organizované prostituce.

J. Edgar Hoover.

Celonárodní povědomí a zvýšení vlivu FBI zajistil hlavně kontroverzní John Edgar Hoover, který se stal v roce 1924, ve svých devětadvaceti, ředitelem kanceláře a v této funkci vydržel až do smrti v roce 1972. Novináře, kteří mu nešli na ruku, sice nazýval šakaly, ale propagace FBI byla jeho velkým úspěchem. Pod jeho vedením však FBI často používala nezákonné metody a zastrašování. V roce 1934 federální agenti v Chicagu zastřelili známého bankovního lupiče Johna Dillingera, což bylo hodnoceno velmi kladně. Ovšem ještě v 50. letech Hoover veřejně popíral existenci mafie v USA a ignorování organizovaného zločinu pak vedlo ke spekulacím o jeho napojení na něj. John Edgar Hoover však jako antikomunista monitoroval také aktivity komunistů, organizací odmítajících vietnamskou válku či skupin bojujících za občanskou rovnoprávnost černochů. V době Studené války dopadla FBI mnoho pro Sověty pracujících špiónů - např. postupně Rudolpha Abela, Johna Walkera a Roberta Hanssena či zatkla z neamerické činnosti obviňovaného Guse Halla.

COINTELPRO.

Metody ilegálního programu FBI s názvem COINTELPRO, který byl zaměřený proti hnutím za občanská práva a dalším skupinám, jež vláda v té době považovala za radikální a nebezpečné, sahaly od pomlouvačné kampaně, infiltrace, vytváření frakcí, psychologické války, obtěžování pomocí justičního systému až po mimoprávní násilí. Do programu byly zapojeny i další zpravodajské služby a řada významných novinářů. Mezi nejznámější oběti tohoto programu patří Martin Luther King Jr. nebo Albert Einstein.

Aféra Chinagate.

Po prezidentských volbách v roce 1996 vypukla ve Spojených státech aféra "Chinagate". Bylo odhaleno, že čínská zpravodajská služba byla zapojena do posílání finančních darů volební kampani Billa Clintona. Někteří agenti FBI si stěžovali, že z vyšších míst bylo úmyslně bráněno vyšetřování a aféra nebyla řádně prošetřena. FBI neměla ani možnost vyslechnout prezidenta Clintona a jeho viceprezidenta Ala Gorea.

FBI v 21. století.

Nešťastný konec „dvojčat“ a události z 11. září 2001 ale ukázaly slabost FBI a neschopnost spolupráce s dalšími vládními agenturami. Komise vyšetřující útoky z 11. 9. 2001 došla k závěru, že jim měla FBI společně s CIA zabránit. Ani jeden z těchto úřadů své zemi podle závěrečné zprávy komise „neposloužil dobře“.

Sídlo úřadu.

Centrála FBI se nachází v J. Edgar Hoover Building ve Washingtonu, D.C.. Po celých Spojených státech je více jak 400 menších poboček. Další pobočky jsou i v jiných státech, včetně Česka. Pražská pobočka oficiálně funguje od roku 2000.

Odrazy v kultuře.

O práci FBI bylo natočeno také řada hraných filmů a seriálů, zejména kriminální nebo detektivní povahy.

Federální úřad pro vyšetřování (anglicky "Federal Bureau of Investigation", zkráceně FBI) je vyšetřovací orgán amerického ministerstva spravedlnosti, který působí jako federální vyšetřovací úřad trestné činnosti, tak i jako kontrarozvědná služba. Ředitel FBI je jmenován prezidentem USA a potvrzen Senátem USA. Počátek FBI se datuje na 26. července 1908.

The Federal Bureau of Investigation (FBI) is the domestic intelligence and security service of the United States and its principal federal law enforcement agency. Operating under the jurisdiction of the United States Department of Justice, the FBI is also a member of the U.S. Intelligence Community and reports to both the Attorney General and the Director of National Intelligence. A leading U.S. counter-terrorism, counterintelligence, and criminal investigative organization, the FBI has jurisdiction over violations of more than 200 categories of federal crimes.


Manýrismus: mezi renesancí a barokem.

Éra manýrismu nemá přesně vymezený rozsah - ani ve významu období mezi renesancí a barokem: jednak bývá často odlišně chápána v literatuře, ve výtvarném umění a architektuře, jednak je velmi obtížné nalézt pomyslnou hranici mezi manýrismem a barokem. Doba manýrismu se vymezuje většinou léty 1515–1600 v Itálii, 1550–1610 ve Francii, 1560–1630 ve Střední Evropě. V Německu však bývá někdy k manýrismu počítána tzv. slezská básnická škola, jež trvala přibližně do roku 1680; podobně angličtí metafyzičtí básníci tvořili do konce 17. století – v českém prostředí bývají obě tyto tradice zahrnovány pod pojem barokní poezie.

Charakteristika.

Obecně lze manýrismus charakterizovat jako odklon od harmonického řádu, jak je chápala vrcholná renesance, představovaná například "Athénskou školou" Raffaela Santi; tento posun je dobře patrný např. na tvorbě Raffaelova žáka Giulia Romana. Manýrismus tíhne k alegorii, enigmatičnosti, náznakům, jedinečnosti. Typickým projevem manýrismu (zejména v literatuře) je tzv. ostrovtip (concetto), motiv, slovo, nebo metafora, která svým promyšleným vestavěním do díla umožňuje otevírat nové, na první pohled nezjevné, významy.  Základní motivy této epochy můžeme najít u spisovatelů-teoretiků manýrismu, kteří působili okolo roku 1600: vlivné bylo dílo španělského jezuity Baltasara Graciána "Ostrovtip a umění duchaplnosti" či "Aristotelský dalekohled aneb idea ostrovtipnosti psaní" Itala Emanuela Tesaura. Příznačná je deviza „Krále manýristů“ Giambattisty Marina: "„Básníkovým cílem je úžas (meraviglia); kdo neumí ohromovat, ať jde hřebelcovat koně.“"

Historický pohled.

Historicky bývá vznik manýrismu vykládán jako následek rozkladu tradiční jednoty: začíná období reformace, hroutí se vize jednotné katolické církve a křesťanské Svaté říše římské; roku 1527 je pleněn Řím; vzrůstá moc španělských Habsburků; prostřednictvím „objevení“ Ameriky se Evropa setkává s jinakostí a exotičností. Duchovní klima Evropy je silně ovlivněno pozdně renesančním novoplatónismem (Marsilio Ficino, Pico della Mirandola), hermetismem a alchymií. Důležitou událostí byl také objev helenistického sousoší Laokoon roku 1506.  Během 16. století se manýrismus usazuje a rozkvétá na panovnických dvorech celé Evropy, od Madridu po Lvov. Kromě Říma či Florencie byla jedním z center manýristického umění i Praha za vlády Rudolfa II., na jehož dvoře působil proslulý Giuseppe Arcimboldo. Během třicetileté války je manýrismus postupně vystřídán (či absorbován) barokem; avšak, jak již bylo uvedeno, pojmy "manýrismus" a "baroko" jsou neustále předmětem studií a sporů, a v jednotlivých zemích se liší; např. ve Francii je následující 17. století běžně nazýváno epochou klasicismu.  Manýrismus bývá také charakterizován jako analogie, či inspirace evropských uměleckých avantgard přelomu 19. a 20. století.

Představitelé.

Následující přehled osobností, spojovaných s manýrismem, nelze brát jako závazný, neboť ani pojem manýrismu není jednoznačně vymezen (viz výše). Některé z postav jsou tak v jiných pramenech pokládány za představitele renesance či baroka.

Výtvarné umění.

Jacopo Tintoretto, Giorgio Vasari, Pontormo, Caravaggio, Parmigianino, Giuseppe Arcimboldo, El Greco, Rosso Fiorentino, Francesco Primaticcio, Federico Zuccari, Hendrick Goltzius, Jacopo Bassano, Giambologna, Benvenuto Cellini, Denis Calvaert, Bartholomeus Spranger, Agnolo Bronzino, Antonine Caron de Beavais, Orazio Grevenbroeck, Domenico Beccafumi, Lelio Orsi, Albrecht Altdorfer, Alessandro Vittoria, Adrian de Vries, Giovanni Battista Bracelli, Giovanni Battista Quadri, Luca Cambiaso, Lorenz Stoer, Ehard Schön, Jacob van Swanenburgh, Veronese, Pieter Brueghel starší, Joseph Heintz

Architektura.

Bartolomeo Ammanati, Giacomo della Porta, Hendrick de Keyser

Literatura.

Michelangelo Buonarroti, Giambattista Marino, Miguel de Cervantes, Ch. H. von Hoffmannswaldau, Paul Fleming, François Rabelais, Ludovico Ariosto, Luis de Góngora, Baltasar Gracián, William Shakespeare, Georg Philipp Harsdörffer, Emanuele Tesauro, Giovanni Battista Guarini, Torquato Tasso, Edmund Spenser, Adam Michna z Otradovic

Hudba.

Carlo Gesualdo, Luca Marenzio

Manýrismus a klasicismus.

Pojetí manýrismu jakožto „konstanty evropské kultury“ v komplementaritě ke "klasice" či "klasicismu" rozvíjeli literární komparatisté Ernst Robert Curtius a Gustav René Hocke. Ve třicátých letech dvacátého století dospěl k prakticky totožnému závěru historik umění Vojtěch Birnbaum ve své teorii nazvané barokní princip.

Pojem manýrismus má v umění dvojí význam. Častěji je používán v užším smyslu, kdy označuje přechodovou fázi mezi vrcholnou renesancí a barokem.

Mannerism, also known as Late Renaissance, is a style in European art that emerged in the later years of the Italian High Renaissance around 1520, spreading by about 1530 and lasting until about the end of the 16th century in Italy, when the Baroque style largely replaced it. Northern Mannerism continued into the early 17th century.


Životopis.

Narodil se židovce z Ukrajiny, excentrické pianistce a polskému inženýrovi, katolíkovi a komunistovi. Přežil blokádu Leningradu 1941-1944. V roce 1954 ukončil studium historie na leningradské univerzitě. Roku 1958 se oženil s Isabelou (Gruzínka), se kterou měl syna Igora.  V červenci roku 1976 na turnaji v Amsterdamu požádal v Nizozemsku o azyl. Nakonec se v roce 1978 usadil ve Švýcarsku, kde mu byl azyl udělen. V roce 1992 získal švýcarské občanství. Režim v Sovětském svazu zabránil manželce a synovi ve vycestování, odsuzující dopisy napsal i Karpov. Korčného jméno bylo vymazáno z literatury, jeho partie nesměly být publikovány. KGB dokonce najala při zápase s Karpovem v roce 1978 hypnotizéra, který měl narušit jeho soustředění při partiích. V roce 1982 bylo povoleno vycestovat manželce a synovi, po třech letech se však rozvedli. Korčnoj se znovu oženil v roce 1992 s Rakušankou Petrou Leeuwerikovou. Michail Gorbačov mu vrátil v roce 1990 sovětské občanství.

Hráčská kariéra.

Šachy začal hrát v šesti letech, v roce 1947 a 1948 vyhrál přebor SSSR mládeže. V roce 1956 se stal mezinárodním velmistrem.  Viktor Korčnoj vstoupil do absolutní světové špičky již v roce 1962 kvalifikací na turnaj kandidátů v Curaçau a poté, s výjimkou roku 1965, byl jeho účastníkem nepřetržitě po dalších více než 30 let. Roku 1978 se stal vyzyvatelem tehdejšího mistra světa Anatolije Karpova a ve zcela vyrovnaném zápase mu nakonec podlehl 5:6 při 21 remízách. V dalším zápase o titul r. 1981 v Meranu však již Karpov dominoval a zvítězil 6:2. V roce 1983 podlehl v zápase turnaje kandidátů mladému Garrimu Kasparovovi, který tak překonal vážnou překážku ve své cestě k titulu mistra světa. Naopak pro Korčného to znamenalo počátek postupného ústupu z absolutní světové špičky. Zůstal však účastníkem elitních velmistrovských turnajů až do svých bezmála 70 let, poslední významný turnaj hrál v holandském Wijk aan Zee r. 2000.  Nejvyšší ELO 2695 měl v roce 1979. Od září do prosince 1965 byl šachovou jedničkou, desítku nejlepších hráčů opustil až v roce 1990.  I když se nikdy nestal mistrem světa, Viktor Korčnoj bezpochyby patří mezi nejvýznamnější šachisty dvacátého století.

Viktor Lvovič Korčnoj (* 23. března 1931 Leningrad – 6. června 2016 Wohlen) byl nejprve sovětský a později švýcarský šachový velmistr ruské národnosti.

Viktor Lvovich Korchnoi (; 23 March 1931 – 6 June 2016) was a Soviet (before 1976) and Swiss (after 1980) chess grandmaster and writer. He is considered one of the strongest players never to have become World Chess Champion.


Mládí.

Dahmer se narodil v Milwaukee ve Wisconsinu. Jako malý se zajímal o chemii. Ve věku osmi let ho měl údajně znásilnit starší chlapec.  V roce 1979 se přidal k americkým pozemním silám a byl odvelen na základnu v Německu. Zvláštností je, že v té době se poblíž základny staly tři nevyřešené vraždy. Případy však nemusí mít s Dahmerem spojitost. V roce 1981 byl Dahmer propuštěn, kvůli alkoholismu a násilnickému chování.  Předpokládá se, že svou první oběť zavraždil již v roce 1978. Další obětí se stal mladý homosexuál Steve Tuomi, kterého zabil v roce 1987. Jeho vražedné řádění však začalo, když se vrátil zpátky do Milwaukee, kde si pronajal později velice proslulou garsonku s číslem 213.

Vraždy.

Přes den pracoval v čokoládovně. V noci obcházel černošské gay bary a náhodně si vybíral své oběti. Šlo o dobře vyhlížejícího a navíc nadprůměrně inteligentního muže. Jeho oběťmi byli mladí černošští a asijští homosexuální gigolové. Obvykle je opil a poté uškrtil. Na některých mrtvolách se nekrofilně ukojil, s jinými zvrhle experimentoval. Nechával si trofeje (uřezané penisy, hlavy).  Z tohoto období mu dokázali vraždu patnácti mužů a chlapců. Obětí však může být i víc.

Oběti.

Oběti byly zavražděny v průběhu let 1978 až 1991.

Dopadení.

22. července 1991 zastavil nahý Tracy Edwards policejní hlídku a uvedl, že byl v nedaleké garsonce číslo 213 napaden nožem. Policistům se po vstupu do bytu naskytl hrůzný pohled. Uprostřed pokoje byl sud se čtyřmi lidskými trupy. V ledničce našli dvě hlavy. Dalších sedm hlav bylo uvařených. Po bytě byly rozvěšeny mužské genitálie, lidské lebky a kosti.  Sousedi si již předtím stěžovali na nesnesitelný zápach. Dahmer jim vždy řekl, že jde o pokaženou chladničku. V květnu 1991 nalezla přivolaná policie přede dveřmi jeho bytu čtrnáctiletého Koneraka Sinthasomphoneho. Krvácel z análního otvoru. Policie vše odložila s tím, že šlo o mileneckou hádku. Konerakovy ostatky našli mezi rozkládajícími se těly. Jeho hlavu Dahmer uvařil, během hodiny z ní prý opadalo všechno maso. Dahmer tak byl zatčen a poté podrobně vyprávěl vyšetřovatelům, co s mrtvolami dělal.  Souzen byl jako duševně způsobilý, ale ve státě Wisconsin je trest smrti zrušen. Proto jej odsoudili patnáctkrát na doživotí nebo na 936 let.  Dahmer byl obviněn i z vraždy Adama Walshe z roku 1981, k té se však Dahmer nikdy nepřiznal.  Dahmer byl ve věznici několikrát napaden spoluvězni. Dne 28. listopadu 1994 byl Dahmer napaden spoluvězněm Christopherem Scarverem, který ho zbil násadou od koštěte, když uklízeli toalety. Dahmer zemřel při převozu do nemocnice na mnohočetná poranění. Scarver odůvodnil Dahmerovu vraždu s tím, že chtěl pomstít všechny Dahmerovy oběti.

Jeffrey Dahmer v kultuře.

Jméno sériového vraha nosí několik především grindcore/death metalových kapel. V roce 2017 byl natočen film o Dahmerově životě s titulem "My friend Dahmer". Roli mladého Jeffreyho si zahrál herec a zpěvák Ross Lynch.

Jeffrey Dahmer (21. května 1960 – 28. listopadu 1994) byl americký sériový vrah, kanibal a nekrofil, který v letech 1978 až 1991 zavraždil sedmnáct mladých mužů.

Jeffrey Lionel Dahmer (; May 21, 1960 – November 28, 1994), also known as the Milwaukee Cannibal or the Milwaukee Monster, was an American serial killer and sex offender who committed the murder and dismemberment of 17 men and boys from 1978 to 1991. Many of his later murders involved necrophilia, cannibalism, and the permanent preservation of body parts—typically all or part of the skeleton.


Pýtheova Thúlé.

Kolem roku 325 př. n. l. podnikl Pýtheás z Massilie cestu do severnějších částí Evropy, chtěje navštívit a prozkoumat naleziště cínu a jantaru. O své cestě sepsal knihu "O Oceánu" ("Peri tú Ókeanú"), která se nám však nedochovala. Máme o ní jen přibližnou představu z citátů a odvolávek v dílech pozdějších antických autorů (Diodora Sicilského, Strabóna, Plinia Staršího, Gemina a Pomponia Mely).  Pýtheás podle dochovaných zpráv nejprve navštívil cínové doly v Cornwallu a po souši procestoval „dostupnou" část Británie. Poté se vydal po moři na sever a doplul do Thúlé. O ní tvrdí:  Strabón dále zmiňuje, že podle výpočtů Eratosthenových leží Thúlé na zeměpisné šířce přibližně 10500 stadií (tedy asi 1650 km) severně od ústí řeky Borysthenés (Dněpr), a Plinius dodává, že na Thúlé se jezdí z blízkého a poměrně velkého ostrova Berrice a že další ostrovy v okolí nesou jména Scandia, Dumna a Berg.

Thúlé jako zeměpisný objekt.

Podle Pýtheových údajů se mnozí pokoušeli a dodnes pokoušejí lokalizovat Thúlé přesněji. Jako možné lokace se v různých pramenech uvádějí Island, pobřeží Skandinávie, norský ostrov Hitra, některý z Faerských nebo Shetlandských ostrovů, estonský ostrov Saaremaa nebo jiný z baltských ostrovů, případně též některý úsek baltského pobřeží.  Protože dostupné údaje jsou skutečně velmi kusé, a navíc je možno libovolný z nich zpochybnit, nedá se otázka po zeměpisném určení Thúlé zodpovědět jednoznačně.  V 6. století hovoří o ostrově Thúlé Prokopios z Kaisareje a jeho popis nejspíše nasvědčuje Grónsku, nebo při zpochybnění údaje o velikosti ostrova též Islandu. Beda Ctihodný a Adam Brémský označují jménem Thule téměř jednoznačně Island a zcela jednoznačně v tomto smyslu mluví o Thule neznámý autor anglické básně "Thule" z přelomu 16. a 17. století. Je však pravděpodobné, že žádný z těchto autorů nenavazuje na Pýthea nebo starší antickou tradici, nýbrž že se tu jedná o nové užití starého jména Thule.  V novější době byla "Thule" pojmenována severní provincie Grónska, dnes nesoucí inuitské jméno "Avannaa" a dánské jméno "Nordgrønland", tedy "Severní Grónsko"; podle tehdejšího jména provincie byla roku 1953 pojmenována Thule Air Base, základna leteckých sil USA poblíž Qaanaaqu. Jméno "Jižní Thule" nese neobydlená skupina tří nejjižnějších ostrovů z Jižních Sandwichových ostrovů.  Thúlé se už v pozdní antice stala příslovečnou coby nejodlehlejší z lidmi obývaných krajů, ba coby kraj, který možná ani neexistuje. Pojem "ultima Thule" („nejzazší Thule") měl význam podobný českému výrazu „kraj světa".

Thule jako esoterický pojem.

Mlhavost antických údajů o poloze ostrova, nemožnost jeho jednoznačné identifikace i používání jeho jména jako synonyma pro samotné hranice tohoto světa napomohly k tomu, že Thule začala být občas pojímána jako transcendentní jsoucno, jako mýtický archetyp, jako obraz vnitřní, duchovní skutečnosti. Objevily se též spekulace o tom, že ostrov v době Pýtheově existoval, ale později zanikl nebo byl nějakým záhadným způsobem skryt, podobně jako Atlantis nebo Avalon.  V souvislosti nacistické esoteriky byla Thule chápána jako místo, odkud vzešla árijská rasa, resp. její kultura.

Ohlasy v dnešní kultuře.

Vzdálenost a nedosažitelnost Thule, její tajuplnost i dosavadní kontexty používání jmen "Thule" a "Ultima Thule" vedly řadu tvůrců k využití tohoto pojmenování:

Thule nebo správněji Thúlé (řecky původně Θούλη nebo Θυλη, v přepisech latinkou též "Thula", "Thyle", "Thile", "Thila", "Tile", "Tila", "Tilla", "Tyle", "Tyli") je záhadný severský ostrov popsaný původně řeckým cestovatelem Pýtheem z Massilie ve 4. století př. n. l. a později opředený řadou dohadů a pověstí.

Thule ( "" "Thoúlē", ) is the farthest north location mentioned in ancient Greek and Roman literature and cartography. Modern interpretations have included Orkney, Shetland, northern Scotland, the island of Saaremaa (Ösel) in Estonia, and the Norwegian island of Smøla.


Životopis.

Alain de Benoist se narodil v Saint-Symphorien ve Francii a studoval na Sorboně práva, filosofii, sociologii a církevní dějiny.  Benoist vydává dva časopisy: "Nouvelle École" (od roku 1968) and "Krisis" (od roku 1988). Jeho články se objevují i v řadě dalších periodik, jako je "Mankind Quarterly", "The Scorpion", "Tyr", "Chronicles", "Le Figaro". Časopis Nové levice "Telos" rovněž publikoval několik jeho textů, což vyvolalo protesty některých členů redakce.  V roce 1978 obdržel cenu od Francouzské akademie za svoji knihu "Vu de droite: Anthologie critique des idées contemporaines" (Copernic, 1977). Celkem vydal více než padesát knih.

Ideologie a názory.

Alain de Benoist spolupracoval s různými osobami spojenými s Alžírskou válkou o nezávislost. Od ideové blízkosti k francouzskému fašistickému hnutí v počátcích jeho tvorby v roce 1970 se později přesunul více ke kritice globalizace, neomezené masové imigrace a liberalismu. Naproti liberálnímu pojetí míšení ras, kultur a etnik v USA staví oddělení a uchování civilizací a kultur.  Benoist doufá v rozvoj volné diskuse a většího podílu občanů na moci v demokratických státech. Věří ve federální Evropu, ve které národní státy jsou již překonány a ustoupily regionální identitě a zájmům společným kontinentu.  Sám sebe odmítá označit za pravičáka či levičáka a v poslední době vystupuje méně radikálně: nyní preferuje spíše Heideggera než Nietzscheho, podporuje etnopluralismus spíše než ztrátu identity přistěhovalců (přestože masovou imigraci jako takovou nepodporuje), vyjadřuje se k ekologii a ke křesťanství se již staví méně agresivně.  Jeho kritici, jako například Thomas Sheehan, říkají, že Benoist vyvinul nově formulovaný fašismus. Roger Griffin za použití klasické definice fašismu, která obsahuje „populistický ultranacionalismus" a „hrdinské znovuzrození národa“, tvrdí, že Nová pravice pokračuje v díle „fašistických ideologů“ jako Armin Mohler a Julius Evola směrem, který má jejím ideologům typu de Benoista umožnit vyhlašovat „metapolitické“ postoje, ale že nicméně stále obsahuje části fašistické ideologie.

Alain de Benoist (* 11. prosince 1943) je francouzský intelektuál, zakladatel myšlenkového směru "Nová pravice" a hlavní představitel francouzského think tanku GRECE.

Alain de Benoist (; ; born 11 December 1943), also known as Fabrice Laroche, Robert de Herte, David Barney and other pen names, is a French journalist and political philosopher, a founding member of the Nouvelle Droite ("New Right"), and the leader of the ethno-nationalist think tank GRECE.


Život.

Amerigo Vespucci získal humanitní vzdělání a znalosti z matematiky a astronomie, zvláštní ambice však neměl, stal se kupcem – zaměstnancem bankovního domu Medicejských pana Lorenza Pietra (syna Lorenza il Magnifica). 14. května 1491, tedy ve 40 letech, byl vyslán do filiálky Medicejských v Seville, do obchodního domu Juanota Beraldiho, který se zabýval vystrojováním lodí. Po čtyřech letech Beraldi zemřel a Vespucci dle jeho závěti firmu zlikvidoval. V Seville zůstal. Neměl majetek ani vlastní rodinu.  V květnu roku 1499 se tedy nalodil na flotilu Alonsa de Hojeda a vyplul s ním v nejasné pozici k již objeveným brazilským břehům. Na této cestě sice nezískal majetek, zato kvalitní mořeplavecké zkušenosti. V letech 1501 až 1502 se zúčastnil své druhé plavby k Brazílii, tentokrát pod portugalskou vlajkou, patrně již jako lodivod nebo kreslič map. Úkolem plavby bylo plout co nejvíc k jihu a najít cestu kolem objeveného „ostrova“ (tzn. Ameriky), kterou by bylo možno doplout do hlavního cíle všech výprav té doby - totiž do Indie, za kořením. Historický význam plavby byl, že na ní Vespucci pochopil, že se nejedná o nějaký velký ostrov, ale o celý kontinent. Zároveň se k ní vztahuje přelomový leták "„Mundus Novus“", který je základem Vespucciho pozdějšího věhlasu.  Roku 1503 byla uspořádána další plavba, rovněž, pod portugalskou vlajkou a se stejným cílem. Tentokrát se sice dostali daleko, až někam pod Río de la Plata, ale pro bouřlivé počasí nešlo pokračovat. Vespucci se vrátil do Lisabonu zase chudý a zklamaný – cestu nenalezl.  Vrátil se do Sevilly, ve svých 57 letech se oženil a jako vrchní lodivod se stal jedním z mnoha královských úředníků v Casa de Contratación. Jako chudý v Seville zemřel 22. února 1512.

Význam.

Amerigo Vespucci sám sebe nepovažoval za objevitele ani spisovatele a i podle mnohých jiných ani jedním, ani druhým nebyl. Jeho věhlas byl založen na latinsky vytištěném letáku "„Mundus Novus“", na němž byl uveden jako autor. Tento leták byl vydán roku 1503. O co šlo? V té době, kdy ještě neexistovaly noviny, prodávaly se na tržištích nejrůznější zajímavosti formou letáků a šly výborně na odbyt. „Mundus Novus“ byl barvitým vyprávěním o zážitcích, krajině, zvířatech a domorodcích z brazilského pobřeží a zároveň sděloval, že se tu jedná o zcela nový díl světa, nikoliv o Indii. To všechny nesmírně ohromilo a to ze dvou důvodů. Kolumbovo tvrdošíjné tvrzení, že se v té oblasti nachází již Indie, vlastně lidem „zmenšilo“ svět, zatímco Vespucciho zpráva svět naopak „zvětšila“. Ještě mocnější vzrušení však všeobecně nastalo, když svůj popis onoho vzdáleného a úžasného místa uzavře slovy "„pozemský ráj, pokud vůbec někde je, nemůže být daleko odtud“." Existovala teze, že Bůh po Adamově hříchu ráj nezničil, ale odsunul ho na opačnou stranu světa. Vznikla tu najednou naděje, že tomu tak je! Tento leták se ihned rozšířil a překládal do různých jazyků.

Pojmenování Ameriky.

Podle obecně přijímané teorie je podle Vespucciho křestního jména pojmenována Amerika. Podle některých autorů to ale není jisté a jméno Amerika může odkazovat i na Richarda Amerike nebo oblast Amerrique v Nicaragui.  Roku 1507 v malém knížectví v Lotrinsku v městečku Saint-Dié působila skupinka humanistů. Po mnoha námořních objevech je napadlo, že se po pustí do přepracování tehdy jediného klasického zeměpisného díla, tím byla Ptolemaiova „Cosmographia“. Starořek Ptolemaios byl považován za vševědoucího znalce nauky o zemi, jeho kniha Cosmographia platila stovky let za vrchol geografie.  25. dubna 1507 vydali dílko o 52 stranách s názvem „Uvedení do kosmografie se základními principy geometrie a astronomie, k tomu potřebnými. Navíc čtyři plavby Ameriga Vespucciho, dále popis (mapa) světa jak na plocho, tak ve tvaru glóbu se všemi těmi částmi, které byly Ptolemaiovi neznámé a které byly objeveny v poslední době“ („Cosmographiae introductio...“). V tomto svazku ovšem po dlouhém úvodu autorů následuje text Ptolemaia, po něm jsou uvedeny ony čtyři Vespucciho cesty. O Kolumbovi se nezmiňují. V sedmé kapitole výslovně uznávají za objevitele Vespucciho. Ve skupince autorů je na kresbu a rytí map mladý sedmadvacetiletý matematik a geograf Martin Waldseemüller. Ten v sedmé kapitole napíše, že čtvrtý díl světa „by bylo možno ode dneška nazývat zemí Americovou nebo Americou, když ji Americus objevil“. A tímto svým nápadem se tak nadchne, že slovo „America“ (česky Amerika) do mapy v příloze použije. Tento původně pouze návrh byl zcela přijat a ve všech dalších mapách ho kresliči používají.  V roce 1507 je ovšem Amerika chápána pouze jako severní brazilské pobřeží, jih s Argentinou se jmenuje „Brasilia Inferior“. Teprve později se ukáže, že od severu k jihu jde o jeden celek a roku 1538 kartograf Gerhard Mercator do své mapy použije název pro celou pevninu - napíše „AME“ přes severní a „RICA“ přes jižní díl.

Amerigo Vespucci (9. března 1454 - 22. února 1512 Sevilla) byl významný italský cestovatel a objevitel, autor mnoha cestopisných spisů. Je po něm pojmenován kontinent Amerika, jehož východní pobřeží jako první z velké míry popsal. Jméno Amerika, podle Vespucciho křestního jména, poprvé použil roku 1507 kartograf Martin Waldseemüller ve své mapě Universalis Cosmographia.

Amerigo Vespucci (, ; 9 March 1454 – 22 February 1512) was an Italian merchant, explorer, and navigator from the Republic of Florence, from whose name the terms America and Americas are derived.


Život.

Byl syn lékaře v Chudenicích u Klatov, kde též vychodil obecnou školu. Po studiu na klatovském a plzeňském gymnáziu studoval lékařství a filosofii v Praze, studia však nedokončil.  V letech 1891 až 1904 pracoval jako novinář v redakcích listů "Hlas národa", "Národní listy", "Česká stráž" a jako redaktor "Zlaté Prahy". V letech 1888–1902 přispíval pod pseudonymem Olaf do humoristického časopisu Švanda dudák. Jeho první žena Hana Kvapilová (rozená Kubešová), herečka Národního divadla, jej přivedla k trvalému zájmu o divadlo a on se ve svých příspěvcích pro noviny a časopisy věnoval často divadlu. S Hanou jej seznámil začátkem roku 1890 J. V. Frič. Jeho druhou manželkou byla Zdena Rydlová, herečka Národního divadla.  První básně publikoval ve "Světozoru". Spolu s Alfonsem Muchou a Ladislavem Syllabou se podílel na obnovení svobodného zednářství v Československu.  V roce 1898 založil spolu s Janem Vávrou, Gustavem Schmoranzem a členy spolku "Máj" v Praze divadlo Uranie, umístěné u příležitosti Výstavy architektury a inženýrství zprvu na pražském Výstavišti, později přenesené do pivovarské zahrady v Holešovicích.  Celý svůj další život pak věnoval divadlu, působil mnoho let jak v Národním divadle, tak v Městském divadle na Královských Vinohradech. Kromě režie i překládal, psal libreta a upravoval divadelní hry pro jevištní provedení. Za první světové války se účastnil prvního odboje. V letech 1918–1920 byl poslancem Revolučního národního shromáždění Republiky československé za Českou státoprávní demokracii, respektive za Československou národní demokracii z ní vzniklou.  Za druhé světové války byl (spolu s bývalým ministrem zahraničí Kamilem Kroftou a právníkem Emilem Lánym) spoluzakladatelem odbojové organizace "Prozatímní revoluční národní výbor". Po odhalení skupiny byl uvězněn a do doby osvobození republiky strávil 11 měsíců ve vazbě.  Dne 13. června 1945 byl jmenován předsedou Divadelní rady, zřízené jako umělecky a kulturně-politický poradní sbor pro zásadní otázky v divadelnictví. Schůzí se však nezúčastňoval, neboť se marně domáhal u ministra Zdeňka Nejedlého zjistit rozsah svých pravomocí.  Dne 22. února 1948 podepsal jako jediný divadelník výzvu k zachování demokracie, vydanou stranami demokratického tábora republiky.  Když v roce 1950 zemřel, jeho pohřeb byl vypraven proti jeho přání z Národního divadla. Soustrast manželce vyslovil president Klement Gottwald.  Místem jeho posledního odpočinku se staly jeho rodné Chudenice v okrese Klatovy.

Divadlo.

Již v roce 1894 spolurežíroval (s J. Seifertem, J. Šmahou, A. Sedláčkem) na scéně Národního divadla hru E. Moreau a V. Sardou "Madame Sans-Gene". V roce 1897 v Národním divadle pak uvedl v premiéře svoji "Princeznu Pampelišku" (s hudbou Josefa Bohuslava Foerstera a ve spolurežii s J. Seifertem), v hlavní roli alternovala jeho žena Hana Kvapilová. Hra byla na pořadu až do roku 1909.  V roce 1900 se stal „literárním poradcem“ (dramaturgem) činohry Národního divadla. Zde působil v této funkci do roku 1906, pak jako vrchní režisér a v letech 1911 až 1918 jako šéf činohry. Na scénách Národního divadla uvedl v premiéře v letech 1893 až 1937 ve své režii nebo spolurežii celkem 205 divadelních inscenací. V roce 1918 byly uspořádány velké divadelní slavnosti k padesátiletí položení základního kamene Národního divadla a on sám při té příležitosti uvedl v pěti měsících čtyřicet pět divadelních her devětadvaceti českých autorů.  V roce 1918 vstoupilo Národní divadlo do nové republiky s inscenací hry "Jana Roháče" od Aloise Jiráska v režii J. Kvapila s Vojanem v titulní roli. Představení se hrálo 25. a 27. října 1918 ještě v Rakousku-Uhersku a pak 31. října 1918 již v nové Československé republice.  Během let 1918 až 1921 pracoval jako sekční šéf na ministerstvu školství a národní osvěty, avšak práce jej zde neuspokojovala. Nastoupil tedy od 1. září 1921 místo Karla Hugo Hilara v Městských divadlech na Vinohradech, neboť od 1. ledna 1921 odešel z Vinohrad do Národního divadla jako šéf činohry Karel Hugo Hilar. Z Vinohrad za Hilarem odcházeli postupně další herci, např. Václav Vydra, B.Karen, Karel Dostal, Jaroslav Vojta, Zdenka Baldová. Na protest právě proti přetahování herců do Národního divadla podali v roce 1922 ředitel Dr. Fuksa, J. Kvapil a Karel Čapek demisi na své funkce, tuto však později odvolali.  Byl nucen vytvořit nový vinohradský soubor – postupně přišli Míla Pačová, František Smolík, Olga Scheinpflugová, Hugo Haas, František Kreuzmann, Gustav Hilmar, Bedřich Vrbský, L. Veverka. V roce 1923 přizval na Vinohrady režiséra Bohuše Stejskala z Brna, v roce 1924 Jana Bora z Intimního divadla na Smíchově. V letech 1927–1928 získal jako hosta pro Vinohradské divadlo Annu Sedláčkovou.  Za jeho šéfování tvořili čeští autoři postupně třetinu až více než polovinu z průměrně 30 premiér, které zde byly ročně uváděny. Uváděny byly hry Aloise Jiráska, Jaroslava Vrchlického, Fráni Šrámka, Mahena, Stanislava Loma, Kopty, Františka Langera, bratří Čapků. Dále uváděl svého oblíbeného Williama Shakespeara, Henrika Ibsena a další.  V roce 1921 zorganizoval na Vinohradech, ještě jako ministerský úředník, sérii pohostinských vystoupení Moskevského uměleckého akademického divadla (MCHAT), za účasti Konstantina Sergejeviče Stanislavského, se kterým se znal ze začátku století (1906), kdy poprvé hostoval v Praze.,  Koncem roku 1927 incenoval ve Vinohradském divadle svoji poslední režii, hru Jaroslava Vrchlického "Noc na Karlštejně". Na Vinohradech působil jako umělecký šéf a režisér jen do roku 1928. Od roku 1928 z důvodu zhoršující se oční vady omezil soustavné divadelní působení a vracel se později již jen k pohostinským režiím.  V roce 1934 byl přizván opět do Národního divadla k režii hry I. Vojnoviče "Smrt matky Jugovičů", aby tuto hru (kterou kdysi jako první uvedl na česká pódia) znovu uvedl.  Také režisér Jiří Frejka jej v roce 1947 znovu pozval do Vinohradského divadla, aby zde ve svých 80 letech režíroval své významné inscenace z 20. let. On sám pak zde zopakoval v původní výpravě Josefa Čapka Langerovu hru "Periferie", Šrámkův "Měsíc nad řekou" a Shakespearovu hru "Troilus a Kressida". Hry byly úspěšně hodnoceny, "Troilus a Kressida" dokonce jako špičkové představení sezóny.  Také do Národního divadla se vrátil ještě v sezóně 1947/1948, aby zde uvedl opět svoji "Princeznu Pampelišku" (celkem 33× na scéně Stavovského divadla, Tylova divadla a Národního divadla), kterou sám i režíroval.

Film.

Přestože byl Kvapil hlavně divadelní režisér, režíroval i tři filmy:

České divadelní osobnosti o Jaroslavu Kvapilovi.

Ladislav Boháč.

„Vzpomněl jsem si na Jaroslava Kvapila, který říkával: ‚Dobrá herečka je jako víno. Čím starší, tím lepší.‘ “

Leopolda Dostalová.

„Jaroslav Kvapil, náš Jaroslav Kvapil! Vidím ho – jako v dálce – na přelomu století. Štíhlý, vysoký mladý muž ušlechtilé tváře, obdařený zvláštním osobním kouzlem. Poprvé jsem ho viděla tehdy v Poděbradech, kde měl jakousi literární přednášku – pro mne památnou. Týž den totiž byl přítomen na večeru, kde vystupovala mladá dívka ve staré aktovce ve vděčném sólovém výstupu. Jaroslav Kvapil projevil zájem o mladý talent – a tak šťastně rozhodl o mém poslání“

Vlasta Fabianová.

„Kvapil mi imponoval svou vzdělaností, cílevědomostí, zkušenostmi i logikou. Měl Shakespeara v malíčku, a přesto se na každou zkoušku pečlivě připravoval a věděl si proto rady s každým detailem.“

Jaroslav Marvan.

„Jiří Frejka pozval Kvapila k pohostinné režii další Shakespearovy hry Troilus a Cressida, ve které mi Mistr svěřil roli kuplíře Pandara, kterého kdysi hrával Bohuš Zakopal a počítal ji právem k parádním rolím. Jaroslav Kvapil inscenoval tuto hru před více než dvaceti pěti lety a měl s ní tedy své zkušenosti. Pandarus je role velice krásná. Byl jsem s ní spokojen a Kvapil, jak mi později prozradil, také. Pracovat s ním – to byl skutečně nesmírně nádherný zážitek. Měl totiž promyšleno všechno do nejmenších detailů a třebaže, jak jsem říkal, velice špatně viděl, neušel mu kmit světla ani falešné nasvícení scény, ba ani to, že reflektor stál o půl metru dál, než ho chtěl mít. Představení bylo divadelním svátkem.“

Jaroslav Vojta.

„Režisér Jaroslav Kvapil byl jemný a uhlazený člověk, kterého jsme měli všichni rádi. Jeho dramaturgická úprava všech Shakespearových her, jež postupně uváděl na scénu, byla jedinečná, a to ať v Národním divadle, tak i u nás na Vinohradech. Sám si je všechny režíroval.“

Spisy.

Básně.

Řada jeho básní byla zhudebněna, například: Josef Bohuslav Foerster: "Česká píseň", Jindřich Jindřich: "Písně".

Dramatické dílo.

Některá jeho díla se stala podkladem filmových scénářů, např. "Oblaka" natočil režisér Svatopluk Innemann v roce 1933 pod názvem "Skřivánčí píseň"

Jaroslav Kvapil (25. září 1868 Chudenice – 10. ledna 1950 Praha) byl český básník, dramatik, překladatel, libretista a divadelní režisér.

Jaroslav Kvapil (25 September 1868 in Chudenice, Kingdom of Bohemia – 10 January 1950 in Prague) was a Czech poet, theatre director, translator, playwright, and librettist. From 1900 he was a director and Dramaturg at the National Theatre in Prague, where he introduced plays by Anton Chekhov, Henrik Ibsen and Maxim Gorky into the repertory. Later he was a director at the Vinohrady Theatre (1921–1928). He wrote six plays, but is today chiefly remembered as the librettist of Antonín Dvořák's "Rusalka".