Průběh toku.

Vzniká soutokem zdrojnic Kastach a Taryn-Jurjach na severních svazích Chalkanského hřbetu. Podle stavby říčního údolí, koryta a rychlosti toku se její tok dělí na horní (640 km) a dolní (1086 km). Od soutoku zdrojnic teče nejprve na severozápad nejnižší částí Ojmjakonské plošiny, poté se stáčí na sever, přičemž protíná několik horských výběžků Čerského hřbetu. Šířka doliny v této části toku dosahuje od 0,5 až 1 km do 20 km, koryto je oblázkové s množstvím peřejí a rychlost dosahuje 2 až 3,5 m/s. Při protínání Čemalginského hřbetu protéká v hlubokém kaňonu rychlostí 4 m/s a navíc překonává říční prahy, takže tento úsek se nehodí ani pro plavení dřeva. Dolní tok začíná nad ústím Momy, kde řeka vtéká do Momo-Selenňachské propadliny. Dolina se rozšiřuje, v korytě se začínají objevovat mělčiny a kosy a místy se rozděluje na oddělená ramena. Obtéká Momský hřbet a pokračuje rovinatou nížinou. Protéká Abyjskou nížinou, kde je velmi členitá, a Jano-Indigirskou nížinou, kde vytváří přímé dlouhé úseky velmi pomalu tekoucí vody o šířce 350 až 500 m. Ve vzdálenosti 130 km od ústí do Východosibiřského moře se rozděluje na ramena, jež vytvářejí deltu o rozloze 5500 km2. Hlavní ramena jsou Russkoje usťje, největší Střední a Kolymské. Od moře je ústí odděleno mělčinou.

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou dešťové srážky a také tající voda sníh, ledovce, náledí. Nejvyšších vodních stavů dosahuje v teplých ročních obdobích, přičemž připadá na jaro 32 %, na léto 52 %, na podzim přibližně 16 % a na zimu méně než 1 % celkového ročního odtoku. Průměrný roční průtok vody u Usť-Něry činí 428 m3/s, maximální průtok dosahuje 10 600 m3/s a u Voroncova činí průměrný 1570 m3/s a maximální 11 500 m3/s. Rozsah kolísání hladiny dosahuje 7,5 až 11,2 m, přičemž nejvyšší úrovně dosahuje v červnu a na začátku července. Roční odtok v ústí činí 58,3 km3. Ročně unáší 13,7 Mt pevných usazenin. Zamrzá v říjnu a rozmrzá na konci května až na začátku června. Místy promrzá až do dna (Krest-Major, Čokurdach). Povodí řeky se rozkládá v oblasti dlouhodobě zmrzlých horských půd, s čímž souvisí vznik obrovských náledí.

Využití.

Řeka je bohatá na ryby, převážně síhy (malý, nosatý, muksun, nelma, omul, maréna), přičemž v ústí je rozvinuté průmyslové zpracování. Vodní doprava je možná v délce 1 086 km od soutoku s Momou. Na řece leží přístavy Usť-Něra, Chonuu, Družina, Čokurdach, Tabor. V povodí řeky se nachází vesnice Ojmjakon známá jako nejchladnější obydlené místo a také významná naleziště zlata. Oblast byla objevena ruskými kozáky v polovině 17. století.

Indigirka (, ) je významná řeka v severovýchodní části Sibiře v Jakutské republice v Rusku. Je dlouhá 1726 km. Povodí řeky má rozlohu 360 000 km2 a zasahuje také na území Magadanské oblasti.

The Indigirka (; ) is a river in the Sakha Republic in Russia between the Yana to the west and the Kolyma to the east. It is long. The area of its basin is.


Cíle organizace.

Privacy International má za cíl:

Činnost.

Hlavní činnost Privacy International aktuálně zahrnuje:

Aféra SWIFT.

V červnu 2006 přinesly "NY Times" a "LA Times" informace o tajné dohodě mezi americkou vládou a komunitou SWIFT ("Society for Worldwide Interbank Financial Telecommunication") o poskytování finančních údajů zákazníků finančních ústavů pod SWIFT. Jednalo se o zákazníky více než 8000 bankovních a finančních ústavů o finančních transferech o objemu více než 2×10 dolarů ročně. Po následných stížnostech regulačních úřadů z více než 38 zemí byl SWIFT donucen změnit své praktiky.

Big Brother Awards.

Od roku 1998 rozdává Privacy International ceny Velkého bratra ("Big Brother Awards"), a to jak v negativním slova smyslu: organizacím, společnostem, korporacím... porušujícím soukromí, tak v kladném slova smyslu: organizacím, které se zasadily o boj za ochranu soukromí a soukromých údajů.

Soutěž o nejhloupější bezpečnost.

V lednu 2003 odstartovala Privacy International soutěž o „nejnesmyslnější, nejplíživější a nejvypočítavější bezpečnostní iniciativu“ (anglicky "Stupid Security competition"). Výsledky oznámila 3. dubna téhož roku. V roce 2008 hodlá soutěž pořádat znovu.

Index soukromí.

Privacy International vyvinula tzv. Index soukromí, který je součtem několika faktorů, týkajících se dohledem nad společností, kontrolou a zneužíváním soukromých údajů jak ve státním tak v soukromém sektoru v rámci daného státu. Stanovování indexu soukromí začalo již v roce 1997 a v roce 2006 byl kompletně ohodnocen v 38 zemích. Index může nabývat hodnoty od 1,1 do 5, kde vyšší číslo znamená menší zásah do soukromí jedince.

Privacy International je nezisková organizace, založená roku 1990, jež má za cíl „být hlídacím psem (rozmachu) dozoru (nad obyvatelstvem) ze strany vlád a korporací“. Sídlí v Londýně (Velká Británie), ale má zázemí ve více než padesáti dalších zemích.

Privacy International (PI) is a UK-based registered charity that defends and promotes the right to privacy across the world. First formed in 1990, registered as a non-profit company in 2002 and as a charity in 2012, PI is based in London. Its current executive director, since 2012, is Dr Gus Hosein.


Historie.

Klub FC Buldoci Karlovy Vary vznikl v roce 2007, když se funkcionáři "SK VTJ Slavia" a "TJ Karlovy Vary-Dvory" dohodli na převedení veškerých fotbalových práv na akciovou společnost "SK BULDOCI Karlovy Vary-Dvory". V červenci 2007 pak byla společnost přejmenována na "FC BULDOCI Karlovy Vary". V roce 2009 byl klub přejmenován na 1. FC Karlovy Vary, čímž došlo k naplnění dohody mezi "SK VTJ Slavia" a "TJ Karlovy Vary-Dvory".

Historie SK Slavia Karlovy Vary.

Nejvýznamnějším karlovarským klubem byla "SK Slavia". Založena byla v roce 1928 od roku 1932 pak má klub i vlastní hřiště u horního nádraží. V roce 1938, v důsledku odstoupení Sudet fašistickému Německu, je nucen klub svoji činnost přerušit, a ta je obnovena až po válce v roce 1945. V souvislosti s tím, klub mění své působiště a přechází na hřiště v karlovarské čtvrti Rybáře. Klub působil po celou tuto dobu na úrovni Divize. V roce 1953 je klub donucen změnit své jméno na DSO Dynamo, později TJ Dynamo a poprvé je zařazen do nově vzniklé 2. československé ligy, kde působil s kratšími přestávkami až do roku 1968. V roce 1963 klub naposledy přesídlil do čtvrti Drahovice, kde působí klub dodnes (hrají zde mládežnické týmy). V roce 1965 se klub vrátil k tradičnímu jménu Slavia. Po sestupu v roce 1968 klub už nikdy takové úrovně nedosáhl a působil v divizi po založení 3. ligy pak krátce i v ní ale naposledy v roce 1976. Klesající výkonnost se prohlubovala a klub účinkoval pouze v krajském přeboru či divizi a to až do roku 1995, kdy klub vyhrál krajský přebor a postoupil do divize. Do ní už však nenastoupil, ale pod novým jménem SK VTJ Slavia KV, protože došlo ke sloučení klubu s VTJ, se účastnil 3. ligy. Klub ale hned v dalším ročníku končí předposlední a sestupuje zpět do divize. I přes sloučení s VTJ však klub tíží finanční problémy. V souvislosti s tím byly dokonce zrušeny veškeré mládežnické kategorie. V roce 1998 je na klub vyhlášen konkurz a je vyloučen z divize a sestoupil tak do přeboru, kde působil až do roku 2001, kdy byl sloučen s TJ Karlovy Vary-Dvory.

Historie VTJ Karlovy Vary.

V souvislosti s politickými změnami po roce 1948 vznikaly armádní sportovní kluby a v roce 1951, byl takovýto klub založen i v Karlových Varech. Klub dostal jméno Krušnohor později pak tradiční jméno VTJ Dukla. V letech 1953 a 1954 klub vyhrává krajský přebor a neúspěšně bojuje v baráži s městským rivalem TJ Dynamo. V letech 1959 až 1964 klub není činným, a proto musí začínat znovu od nejnižší soutěže. V roce 1965 je ale sloučen s B-týmem TJ Rudá hvězda Ostrov a získal tím I. B třídu. V roce 1967 postupuje do krajského přeboru, v roce 1976 do divize a v roce 1986 dokonce do 3. ligy, kterou hrál až do sloučení v roce 1995. Klub v celé své historii sestoupil do nižší soutěže pouze jednou a to roce 1970, kdy sestoupil z krajského přeboru. V roce 1995 v souvislosti s rušením vojenských klubů po roce 1989 a následným nedostatkem finančních prostředků, byl klub sloučen se svým městským rivalem SK Slavia.

Historie TJ Karlovy Vary-Dvory.

Nejméně známým a úspěšným klubem, ze kterého vzešel současný klub, byl TJ Karlovy Vary-Dvory. Byl založen jako SK Dvory za 1. republiky a působil vždy jen v nižších soutěžích a to až do roku 1996, kdy klub postoupil do krajského přeboru a hned následující rok do divize. V roce 1999 pak působil klub v ČFL (třetí nejvyšší soutěž), tu pak hrál až do roku 2001, kdy byla veškerá práva převedena na nový subjekt.

Účasti v Poháru FAČR.

Karlovy Vary se jako každý český tým účastní poháru FAČR v němž odehrálo několik zápasů s týmy Synot ligy.  Sezóna 2007/08 - Karlovy Vary prohrály v prvním kole s týmem Chomutova 1:1 10:11 na penalty.  Sezóna 2008/09 - Karlovy Vary postoupily z prvního kola přes FK Tachov, ve druhém kole prohrávají s týmem FK Baník Sokolov 1:1 6:7 na penalty.  Sezóna 2009/10 - V prvním kole postoupili díky výhře nad týmem TJ Jiskra Domažlice, ve druhém kole poráží tým FK Tachov 1:1 15:16 na penalty, ve třetím kole Karlovy Vary naráží na Slavii Praha, ve které v té době hráli hráči Vladimír Šmicer a Stanislav Vlček. Karlovy Vary prohrávají až po penaltách 1:1 4:5.  Sezóna 2010/11 - Karlovy Vary prohrály v prvním kole s Baníkem Most 1:3.  Sezóna 2011/12 - V prvním kole vítězí Karlovy Vary 1:2 na hřišti týmu FK Slavoj Žatec, ve druhé kole prohrávají s Viktorií Plzeň 1:4.  Sezóna 2012/13 - Karlovy Vary prohrávají v prvním kole s FK Viktoria Žižkov 0:0 1:3 na penalty.  Sezóna 2013/14 - V první kole Karlovy Vary vítězi na hřišti týmu FK Slavoj Žatec 1:3, ve druhém kole poráží FK Baník Sokolov 3:3 4:3 po penaltách, ve třetím kole prohrávají Karlovy Vary s FC Vysočina Jihlava 0:1 po gólu z penalty.  Sezóna 2014/15 - Karlovy Vary se musí kvůli sestupu do Divize A účastnit předkola, kde vítězí 2:3 nad týmem FK Slavoj Žatec, v prvním kole prohrávají vysoko 0:7 s týmem FK Baník Sokolov.  Sezóna 2014/15 - V prvním kole porazili tým TJ Dynamo ZČE Plzeň 2:4 v druhém kole překvapivě porazili celek Pavla Horvátha, Jiskru Domažlice, 3:1 a opět po roce postoupili do třetího kola, kde ovšem také opět po roce vysoko prohráli tentokrát 2:6 s FC MAS Táborsko.

FC Slavia Karlovy Vary je český fotbalový klub z Karlových Varů, účastník ČFL. V současné podobě byl založen v roce 2001, jeho historie však sahá až do roku 1928.

FC Slavia Karlovy Vary is a football club located in Karlovy Vary, Czech Republic. The club currently plays in the Bohemian Football League, which is the third tier of the Czech football system.


Začátek kariéry.

Do Německé císařské armády vstoupil v březnu roku 1900, k 3. dělostřeleckému pluku. Od října 1910 studoval vojenskou akademii. V první světové válce sloužil jako nižší důstojník u jezdeckého dělostřelectva a ke konci války jako náčelník divizního štábu. Po válce zůstal v Reichswehru, kde sloužil u jezdectva. V létě 1929 se stal náčelníkem divizního štábu. Od února 1932 velel 2. jezdecké divizi. V srpnu 1936 mu bylo svěřeno velení nad VIII. armádním sborem, ale již v únoru 1938 byl penzionován.

Druhá světová válka (1939–1942).

K plánované invazi do Polska byl opět povolán do aktivní služby jako velitel XXII. tankového sboru. Během bitvy o Francii velel tankové skupině "von Kleist". K přípravě operace Barbarossa byla jeho skupina přeorganizována a pod názvem "1. tanková skupina" prodělala boje na Ukrajině u Skupiny armád Jih v roce 1941. Na podzim toho roku dosáhly Kleistovy tanky přístavního města Rostovu na Donu, ale při zimní sovětské protiofenzívě (1941-1942), byl von Kleist z Rostova vytlačen, útočiště našel až za řekou Mius.  Letní německé ofenzívy roku 1942 (operace Blau) se jeho jednotky účastnily již pod názvem 1. tanková armáda. Po několika dnech od zahájení německého útoku byla tamní sovětská vojska zničena nebo v rozkladu a Kleistovy tanky směřovaly přes Rostov na Donu směrem ke Kavkazu. V Kavkazských horách brzy došel Němcům dech a jejich ofenzíva uvázla na mrtvém bodě. Když sovětská vojska zahájila proti německé 6. armádě u Stalingradu Operaci Uran v druhé polovině listopadu 1942, stal se von Kleist velitelem nad Skupinou armád A, která do té doby byla bez velení (ve skutečnosti ji velel na dálku přímo Adolf Hitler). Velitelem jeho původní 1. tankové armády se stal von Mackensen.

Druhá světová válka (1943–1944).

Jako nový velitel Skupiny armád A (17. armáda a 1. tanková armáda) musel začít řídit ústup armád z kavkazské oblasti, aby zabránil jejich obklíčení, protože na sever od Donu se hroutila Skupina armád B (von Weichs) a nová Skupina armád Don (von Manstein) nebyla schopna probít se na pomoc 6. armádě u Stalingradu ani natrvalo zastavit sovětský postup k Rostovu na Donu. Prvního února roku 1943 jej Adolf Hitler, spolu s velitelem Skupiny armád B Weichsem, jmenoval generálem polním maršálem. Na Hitlerův rozkaz ale zůstala 17. armáda na kubáňském předmostí a za řeku Don ustoupila jen vojska 1. tankové armády. Skupina armád A od jara 1943 velela jen 17. armádě na Kubáni a strážním jednotkám na Krymu.  Přes všechny rady generálů a samotného Kleista na stažení 17. armády z Kubáně trval Adolf Hitler na držení předmostí pro případné další německé ofenzívy. Teprve po německé porážce v bitvě u Kurska a následném ústupu německých jednotek na východní Ukrajině povolil stažení 17. armády. To se za velkých ztrát na životech vojáků 17. armády podařilo. Při následných ústupových bojích na Ukrajině (léto 1943 – jaro 1944) dostala Skupina armád A pod velení novou 6. armádu, se kterou měla udržet přístup na Krymský poloostrov.  Ewald von Kleist byl od jmenování do velitelské funkce Skupiny armád A nucen neustále svádět boj s nejvyšším velením, resp. s Hitlerem, což vyvrcholilo prosazením stažení vojsk Skupiny armád A za řeku Dněpr a tedy obklíčením Krymského poloostrova, který musel být dříve nebo později vyklizen. Ewald von Kleist a Erich von Manstein, byli 30. března 1944 vyznamenáni (Rytířský kříž s dubovou ratolestí a meči), zároveň však byli sesazeni z funkce velitelů Skupiny armád A a Skupiny armád Jih a posláni do zálohy. Na jejich funkce nastoupili Walter Model jako velitel Skupiny armád Severní Ukrajina (přejmenovaná ze Sk. arm. Jih) a Ferdinand Schörner jako velitel Skupiny armád Jižní Ukrajina (přejmenovaná ze Sk. arm. A).  Po atentátu na Hitlera dne 20. července 1944 byl gestapem zatčen, ale na rozdíl od svého příbuzného Ewalda von Kleist-Schmenzina, který byl ve spiknutí zapojený, se Kleist vyhnul soudu a byl později propuštěn.  Polní maršál Ewald von Kleist byl v Bavorsku v dubnu 1945 zajat americkými vojáky. Britskou armádou byl v září 1946 předán do Jugoslávie. Tam byl odsouzen k 15 letům vězení za válečné zločiny. Roku 1948 byl vydán do Sovětského svazu a zde odsouzen za válečné zločiny na 25 let vězení. Ve dnech 13. nebo 16. listopadu 1954 zemřel v zajateckém táboře ve Vladimiru na srdeční selhání. Stal se tak válečným zajatcem s nejvyšší hodností, který zemřel v sovětském zajetí.

Generalfeldmarschal Paul Ludwig Ewald von Kleist (8. srpna 1881 Braunfels v Hesensku – 13. listopadu 1954 Vladimir v Rusku) byl vysoce postavený druhoválečný německý vojevůdce.

Paul Ludwig Ewald von Kleist (8 August 1881 – 13 November 1954) was a German field marshal during World War II. An early pioneer of ""blitzkrieg"" warfare, Kleist was the commander of Panzer Group Kleist (later 1st Panzer Army), the first operational formation of several Panzer corps in the Wehrmacht during the Battle of France, the Battle of Belgium, the Invasion of Yugoslavia and Operation Barbarossa, the invasion of the Soviet Union.


Mládí.

Narodila se roku 1955 v New Yorku do rodiny ošetřovatelky a učitelky Emmy a kněze Roberta Jamese mladšího. Whoopi popisuje svoji matku jako "vážnou, silnou a moudrou ženu".

Kariéra.

Hrát začala již v osmi letech - zpívala v muzikálech jako Jesus Christ Superstar, Vlasy nebo Pippin. V této době se vdala, stala se závislou na heroinu. Ze závislosti se sice dostala, ta ale způsobila její rozvod. V roce 1974 se rozhodla spolu s dcerou odejít z New Yorku do Los Angeles. Tam si změnila jméno a vystřídala několik zaměstnání a zároveň hrála menší divadelní role. Židovské příjmení Goldberg jí podle její matky mělo usnadnit vstup do Hollywoodu. Začala silně uplatňovat svůj smysl pro humor a díky tomu ji dostal režisér Mike Nichols na Broadway. Tam si jí zase všiml Steven Spielberg a obsadil ji do filmu "Purpurová barva" - za ten získala Zlatý glóbus a nominaci na Oscara a stala se z ní tak úspěšná herečka. Začala se objevovat v televizních sitcomech a točila jeden film za druhým, většinou se však jednalo o neúspěšné filmy. Velkým úspěchem se stal v roce 1990 film "Duch" s Patrickem Swayzem a Demi Mooreovou, za který získala Oscara (Premiere Magazine označil její postavu jménem Oda Mae Brownová 95. nejlepší filmovou postavou všech dob). Její hvězdný status potvrdila i úspěšná komedie "Sestra v akci", za jejíž pokračování dostala celkem 8 milionů dolarů. V letech 1994, 1996, 1999 a 2002 také uváděla předávání Oscarů, což bylo potvrzením jejího postavení v Hollywoodu. Zároveň byla první Afroameričankou, která předávání uváděla. V roce 2007 se stala spolumoderátorkou úspěšné americké talk show "The View".

Whoopi Goldbergová, původním jménem Caryn Elaine Johnson (* 13. listopadu 1955, New York, USA) je americká herečka, komička, zpěvačka a scenáristka, držitelka Oscara, Emmy, Grammy, Tony Award, Saturn Award a Zlatého glóbu.

Caryn Elaine Johnson (born November 13, 1955), known professionally as Whoopi Goldberg (), is an American actor, comedian, author, and television personality. A recipient of many awards and honors, she is one of fifteen entertainers to have won an Emmy Award, a Grammy Award, an Academy Award, and a Tony Award.


Stavba těla.

Je velká přibližně 30 cm, může ale dorůstat mnohem větších rozměrů. Na hřbetu je hnědá, zespoda šedá. Ocas je dlouhý a zploštělý, používaný při plování jako kormidlo. Poblíž pohlavních orgánů má žlázu, ze které vylučuje pižmo, proto se jí přezdívá i pižmovka.

Způsob života.

Staví si nory ve březích, kde vyvádí až čtyřikrát ročně kolem 5 až 14 mláďat. Velmi dobře plave a obratně se i potápí pod vodní hladinu, kde pátrá po potravě, kterou nejčastěji tvoří malé ryby, vodní rostliny nebo měkkýši, někdy i mrkev, jablka a ořechy.

Zavlečení do Evropy a související potíže.

Ondatru pižmovou dovezl ze Severní Ameriky do Evropy v roce 1905 český šlechtic, hrabě Josef Jeroným Colloredo-Mannsfeld z rodu Colloredů (podle jiných zdrojů hrabě zakoupil několik párů u obchodníka se zvířaty). Ten ji vypustil na svém panství v Dobříši a několika dalších lokalitách, v důsledku čeho se tento rychle se množící savec takřka okamžitě rozmnožil a jako invazní druh posléze rozšířil na celé české území (kolem roku 1914), do celé Evropy a části Asie. Ondatry byly v Česku často loveny jako kožešinová zvířata a pro maso; později však bylo od těchto praktik upuštěno.  Při jejím zavlečení do Evropy se (stejně jako u nutrie říční, rovněž zavlečené z Ameriky, tentokrát ale z její jižní části) předpokládalo, že nenadálé rozšíření do volné přírody způsobí značné problémy. Tato obava se později nepotvrdila, a proto ondatra pižmová na většině míst Evropy (kromě Británie a Skandinávského poloostrova) v podstatě zdomácněla a stala se běžnou součástí našich mokřadních ekosystémů.. Při přemnožení mohou však ondatry způsobit škody na hrázích.

Ondatra pižmová ("Ondatra zibethicus") je savec z čeledi křečkovitých. Do Evropy byl zavlečen ze Severní Ameriky počátkem 20. století. Jedná se o vodního savce, který obývá řeky, jezera i rybníky na celém území České republiky, kromě nejvyšších pohoří.

The muskrat ("Ondatra zibethicus"), the only species in genus "Ondatra" and tribe ondatrini, is a medium-sized semiaquatic rodent native to North America and an introduced species in parts of Europe, Asia, and South America. The muskrat is found in wetlands over a wide range of climates and habitats. It has important effects on the ecology of wetlands, and is a resource of food and fur for humans.


Obory činnosti.

Psycholog většinou nepředepisuje často nadbytečná psychofarmaka na rozdíl od psychiatra anebo psychiatrině, který má lékařské vzdělání, ale pomáhá psychologickými prostředky, protože preferuje léčbu přeučením (naučení se optimálních reakcí) formou psychoterapie před farmakoterapií, která bývá v léčbě převážně jen pomocná. V klinické praxi však psychologové a psychiatři často spolupracují. Psycholog se řadí mezi pracovníky pomáhajících profesí. Je vhodné odlišovat jeho působení na psychoterapii a psychologické poradenství. Psychoterapie si klade za cíl dosáhnout hlubších osobnostních změn a častěji ji tak absolvují lidé, jejichž chování či prožívání leží mimo normu (i když existuje i tzv. rozvojová psychoterapie nebo psychoterapie encounteru). V poradenství jde o pomoc člověku, jehož chování i prožívání je v normě, ale který je v současnosti v obtížné životní situaci (rodinná krize, pracovní stres apod.). Cílem občas nejsou ani trvalejší osobnostní změny, ani okamžité úplné vyléčení, ale překonání a odstranění aktuálních neboli akutních potíží.  Psychologové vykonávají i řadu dalších povolání, takže se s nimi můžeme setkat například při poradenství v rané péči, pedagogicko-psychologickém poradenství (školy a volby povolání), firemním přijímacím i adaptačním řízení, manželském a partnerském poradenství (matrimoniologie), gerontopsychologii, v personalistice či marketingu, existují i obory jako psychologie dopravy a jiné.

Vzdělání.

Psycholog je označení pro absolventa akreditovaného pětiletého magisterského oboru psychologie (případně tříletého bakalářského a dvouletého navazujícího magisterského studia). V České republice je takovýto studijní program psychologie akreditován na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze, na Filozofické fakultě University Palackého v Olomouci, na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně, na Pedagogické fakultě Univerzity Karlovy v Praze, na Pedagogické fakultě Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích, a od studijního roku 2012/2013 i na Pražské vysoké škole psychosociálních studií. Na Filozofické fakultě Masarykovy univerzity v Brně byla akreditace v květnu 2013 pozastavena s platností do 31. 10. 2014 a na dostudování stávajících studentů, od 1. prosince 2014 byl akreditován nový tříletý bakalářský obor bez navazujícího oboru magisterského. Kromě toho je psychologie součástí studia celé řady dalších oborů.  Pokud se po dokončení studia absolvent rozhodne pro některé ze zavedených oblastí psychologie (např. klinickou psychologii, nebo chce vést psychoterapii hrazenou pojišťovnou), čeká ho další postgraduální příprava a práce pod supervizí. V případě klinické psychologie jde o pětileté postgraduální studium zakončené atestací v klinické psychologie, které opravňuje k samostatné práci klinického psychologa hrazeného pojišťovnou. K systematické psychoterapii, která je též hrazená pojišťovnou, je nutné dosáhnout atestace v klinické psychologii a absolvovat navíc akreditovaný psychoterapeutický výcvik (zpravidla dlouhý 3-5 let). Některá psychologická zaměstnání (např. manžel/ka anebo práce v matrimoniologické anebo pedagogicko-psychologické poradně) zpravidla postgraduální přípravu nevyžadují.

Významní psychologové.

Zahraniční.

Alfred Adler, Eric Berne, Bruno Bettelheim, Erik Erikson, Anna Freudová, Sigmund Freud, Erich Fromm, Franz Alexander, William James, Wilhelm Wundt, Carl Gustav Jung, Karen Horneyová, Abraham Harold Maslow, Jean Piaget, Carl R. Rogers, Virginie Satirová, Burrhus F. Skinner, Viktor Emil Frankl.

Čeští.

Václav Břicháček, Ferdinand Knobloch, Rudolf Kohoutek, Stanislav Kratochvíl, Jaro Křivohlavý, Zdeněk Matějček.

Psycholog v odborném slova smyslu je člověk, který se věnuje psychologii včetně typologií osobností buďto jako psychoterapeut, klinický psycholog anebo jako kvalifikovaný odborník v jednom z oborů psychologie (včetně matrimoniologie), přičemž slovo psycholog také označuje absolventa psychologického studia i výzkumného pracovníka v oboru psychologie. V širším kontextu však může být slovo psycholog použito i pro člověka, který zná nebo dovede poznat styl myšlení či povahu (charakter čili osobnost) lidí (například: ""Učitel/ka bývá často i dobrým psychologem...", "Režisér/ka bývá i dobrým psychologem..."").

A psychologist studies normal and abnormal mental states, perceptual, cognitive, emotional, and social processes and behavior by experimenting with, and observing, interpreting, and recording how individuals relate to one another and to their environments. Most psychologists need a license to practice psychology. Typically, psychologists need a doctoral degree in psychology, although a master's degree is sufficient in some situations. Licensing and regulations can vary by country and profession.


Zajímavosti programu Ofek.

Nosné rakety Šavit i samotné satelity jsou navrhovány a konstruovány firmou Israel Aerospace Industries (IAI), která je ve státním vlastnictví Izraele. Na projektu Ofek se dále podílejí nebo podílely izraelské společnosti Israel Military Industries (výrobce zbraní, munice a vojenských technologií), Rafael Advanced Defense Systems (výrobce pokročilých obranných zbraňových systémů), Elbit Systems (dodavatel optického vybavení satelitů) a Elisra (výrobce radarů a zařízení pro elektronickou komunikaci).  Zatímco satelity většiny jiných zemí jsou posílány do vesmíru nosnými raketami se startem směrem na východ, aby využily energii rotace Země, rakety Šavit se satelity Ofek startují v protisměru otáčení Země (po retrográdní dráze), tj. směrem na západ. Je to proto, že základna Palmachim se nachází na pobřeží Středozemního moře několik kilometrů na jih od hlavního města Tel Aviv, takže vyhořelé stupně nosné rakety padají do moře, ne do obydlených oblastí Izraele a také je tím vyřešen potenciálně nebezpečný přelet nad sousedními arabskými státy.  Satelity Ofek obíhají Zemi se sklonem dráhy 142 stupňů, aby při jejich přeletech nad oblastí Blízkého východu bylo získáno dostatečné množství slunečního světla pro snímkování. Toto má značný význam, neboť satelity Ofek zvládnou v rámci jednoho dne za denního světla 6 přeletů nad oblastí zájmu, zatímco americké nebo ruské špionážní satelity zaznamenají na svých vyšších oběžných drahách jen 1–2 přelety.  Technické detaily satelitů Ofek jsou drženy v tajnosti, avšak existují indicie, že jsou vybaveny senzory citlivými na UV záření i viditelné světlo. Většina satelitů ze série je vybavena optickými kamerami schopnými pořizovat snímky pouze za denního světla, satelity Ofek-8 a Ofek-10 však disponují radarem se syntetickou aperturou (SAR), který dokáže snímat zemský povrch nezávisle na oblačnosti nebo množství světla. Schopnosti zobrazovacích zařízení se zlepšují s rostoucím pořadovým číslem satelitu v sérii, Ofek-11 na oběžné dráze s perigeem 393 km a apogeem 499 km má optické zařízení s rozlišovací schopností 0,5 metru.  Nosná raketa Šavit je odvozena z izraelské balistické rakety Jericho 2 zkonstruované v 80. letech 20. stol., která je sama vylepšenou verzí rakety Jericho vyvinuté ve spolupráci s francouzským leteckým výrobcem Dassault Aviation. Raketa má tři stupně a je poháněna tuhým palivem. První verze rakety Šavit používala v 1. a 2. stupni motory ATSM-9, ve 3. stupni motor AUS-51. Druhá verze, označovaná jako Šavit-1, byla poháněna motorem ATSM-13 v 1. stupni, 2. a 3. stupeň si ponechaly motory předchozí verze. Nejnovější verze, Šavit-2, má dva motory ATSM-13 a ve 3. stupni zůstal motor AUS-51. Původní verze rakety Šavit vynesla na oběžnou dráhu satelity Ofek-1 a Ofek-2, verze Šavit-1 potom satelity Ofek-3 až Ofek-6 v letech 1995–2004 a od roku 2007 je pro vesmírné mise programu Ofek využívána verze Šavit-2. Schopnost rakety Šavit vynést na oběžnou dráhu náklad o hmotnosti 300 kg (váha satelitu Ofek-5) a více, navíc v nevýhodném retrográdním směru startu (v protisměru otáčení Země), je podle některých pozorovatelů fakticky demonstrace její možnosti sloužit jako mezikontinentální balistická raketa.

Ofek (také Ofeq, hebrejsky: אופק, doslova "„Horizont“") je označení pro sérii izraelských převážně špionážních satelitů provozovaných izraelským Ministerstvem obrany. První dva v řadě, Ofek-1 a Ofek-2 byly vypuštěny pro demonstraci izraelského vědeckého a technologického pokroku, zatímco ty následující od Ofek-3 až po současný Ofek-11 jsou špionážními satelity určenými ke sledování situace v regionu Blízkého východu. Všechny satelity Ofek kromě Ofek-8 byly vypuštěny izraelskými nosnými raketami Šavit, které jsou postavené na bázi balistické rakety Jericho 2, z letecké základny izraelského vojenského letectva Palmachim ve středním Izraeli. Satelit Ofek-8 byl vynesen indickou raketou, která startovala z území Indie. První satelit, Ofek-1 byl vypuštěn 19. září 1988 a zatím poslední satelit, Ofek-11 byl vynesen na oběžnou dráhu 13. září 2016.

Ofeq, also spelled Offek or Ofek (, "lit." Horizon) is the designation of a series of Israeli reconnaissance satellites first launched in 1988. Most Ofeq satellites have been carried on top of Shavit rockets from Palmachim Airbase in Israel, on the Mediterranean coast. The Low Earth orbit satellites complete one earth orbit every 90 minutes. The satellite launches made Israel the eighth nation to gain an indigenous launch capability. Both the satellites and the launchers were designed and manufactured by Israel Aerospace Industries (IAI) with Elbit Systems' El-Op division supplying the optical payload.


Mládí.

Narodil se Pascu ve státě Washington. Jeho rodiče se jmenují Carol a Fred Palahniukovi. Vyrůstal se svou rodinou v mobilním domě v přilehlém městě Burbank. Rodiče se později rozvedli, a tak Chuck a jeho tři sourozenci trávili hodně času se svými prarodiči na jejich dobytkářské farmě ve východním Wahshingtonu.  Vystudoval žurnalistiku na Oregonské universitě. Školu dokončil v roce 1986. Při studiu pracoval ve stanici KLCC, která přísluší k National Public Radio v městě Eugene v Oregonu. Po studiích se přestěhoval do Portlandu. Krátkou dobu psal pro místní noviny, poté začal pracovat v továrně na kamiony Freightliner jako mechanik dieselových motorů. V této práci zůstal až do chvíle, než se rozběhla jeho spisovatelská kariéra. V té době také psal návody jak opravovat kamiony a krátkou dobu psal pro noviny (k novinařině se však vrátil až poté, co se stal úspěšným spisovatelem). Po náhodné účasti na úvodním semináři organizace zvané Landmark Education své novinářské práce definitivně zanechal v roce 1988. Protože ve svém životě chtěl dělat něco víc než jen své zaměstnání, stal se dobrovolníkem pro útulek pro bezdomovce. Později byl také dobrovolníkem v hospici, kde vozil smrtelně nemocné pacienty na sezení jejich terapeutických skupin. S dobrovolnictvím přestal po smrti jednoho pacienta, ke kterému za tu dobu začal cítit oddanost.  V dospělosti se stal členem rebelistické organizace Cacophony Society. Stal se pravidelným účastníkem akcí této společnosti, například každoroční tzv. Santa Rampage (Běsnění Santů – veřejná vánoční zábava zahrnující vylomeniny a opilost) v Portlandu. Členství v této společnosti inspirovalo i některé události v jeho dílech. Například použil Cacophony Society jako základ pro organizaci Project Mayhem v "Klubu rváčů".

Literární kariéra.

S psaním fiktivní literatury začal až po třicítce. V době svých začátků také navštěvoval spisovatelské workshopy Toma Spanbauera, kam chodil, aby poznal nové přátele. Spanbauer jej inspiroval mimo jiné v jeho minimalistickém stylu. Jeho první kniha, "Insomnia: If You Lived Here, You'd Be Home Already", nebyla nikdy publikována kvůli jeho zklamání z příběhu (část byla použita později v "Klubu rváčů"). Další dílo, které napsal, "Invisible Monsters" (č. "Neviditelné nestvůry"), bylo odmítnuto vydavateli pro svůj pobuřující obsah. To jej přimělo k práci na další knize, "Klubu rváčů", kterou napsal, aby rozrušil vydavatele ještě víc, za to, že jej odmítl. Román psal ve volném čase, když pracoval pro Freightliner. Po tom, co publikoval část jako povídku (později v knize šestá kapitola) v roce 1995 ve sbírce "Pursuit of Happiness" (Honba za štěstěnou), rozšířil román na celou knihu, kterou byl vydavatel navzdory autorovým předpokladům ochoten vydat. Jelikož původní vydání knihy doprovázela kladná kritika a dostalo i nějaké ceny, nevydrželo na pultech knihkupectví příliš dlouho.  Zpočátku měl Palahniuk problém najít agenta, který by jej zastupoval. Až do publikace "Klubu rváčů" žádného neměl. Poté, co se o něj začalo zajímat studio 20th Century Fox, stal se jeho agentem Edward Hibbert, jenž je známý především jako herec, který hrál Gila Chestertona v americkém sitcomu "Frasier". Hibbert vedl jednání a nakonec zprostředkoval smlouvu, která přivedla "Klub rváčů" na stříbrná plátna. V roce 1999, tři roky po vydání knihy, byla uvedena filmová adaptace románu režírovaná Davidem Fincherem. Film byl pro jeho producenty zklamáním (navzdory tomu, že se stal číslem jedna ve Spojených státech v prvním týdnu promítání) a kritika byla rozporuplná, ale nakonec se po vydání DVD stal kultovním. Kniha byla vydána třikrát, znovu v letech 1999, 2004 (s jeho novým úvodem po úspěchu filmové adaptace) a v roce 2005, kdy přibyl doslov.  V témže roce byla vydána přepracovaná verze "Neviditelných nestvůr" a dále "Survivor" (č. "Program pro přeživší"), po čemž se sám jeho autor stal kultovním spisovatelem. O pár let později se mu podařilo napsat svůj první bestseller, román "Choke" (č. "Zalknutí"). Další knihy od té doby se většinou setkaly s podobným úspěchem, který mu umožnil vyjíždět na turné k další propagaci svých knih, kde předčítal z nových a také ze svých ještě nevydaných knih.  Rok 1999 mu přinesl sérii neštěstí, které se udály v jeho osobním životě. V té tobě se jeho otec, Fred Palahniuk, seznámil s ženou jménem Donna Fontaine. Setkali se přes inzerát s titulkem „Kismet“. Její bývalý přítel, Dale Shackleford, byl zatčen za sexuální obtěžování a přísahal, že ji zabije jakmile vyjde na svobodu. Palahniuk se domnívá, že Donna Fontaine hledala přes inzerát „největšího chlapa, kterého mohla sehnat“, aby ji ochránil před Shacklefordem a Palahniukuv otec odpovídal její představě. Jakmile byl Shackleford propuštěn z vězení, sledoval Palahniuka staršího a jeho přítelkyni domů v Kendrick, Idaho. Poté je zastřelil a těla zatáhl do domu, který posléze zapálil. Na jaře roku 2001 byl Shackleford shledán vinným za dvojnásobnou vraždu a odsouzen k trestu smrti. Vlivem těchto událostí začal Palahniuk pracovat na románu "Ukolébavka". Jak sám řekl, knihu psal proto, aby mu pomohla vyrovnat se s tím, že přispěl k rozhodnutí trestu smrti pro Shackleforda.  V září roku 2003 poskytl Karen Valby rozhovor pro "Entertainment Weekly". V průběhu rozhovoru se jí důvěrně zmínil o svém partnerovi. Přestože se v té době mnoho lidí domnívalo, že je ženatý (někteří novináři tvrdili, že měl ženu), žil se svým přítelem. Po nějakém čase se začal obávat, že Karen Valby přidá tyto informace do svého článku bez jeho souhlasu. V odpovědi na to umístil na své stránky audio nahrávku, ve které v roznícení odhalil nejen svou homosexualitu, ale urážel reportérku a člena její rodiny. Nicméně jeho obavy se ukázaly jako neopodstatněné a článek neuváděl žádné informace o jeho osobním životě mimo to, že není ženatý. Nahrávka byla později ze stránky odstraněna, což vedlo některé fanoušky k pocitu, že se stydí za svoji sexuální orientaci. Podle Dennise Widmeyera, správce jeho internetových stránek, nebyla nahrávka odstraněna kvůli výrokům o jeho orientaci, ale kvůli výrokům o Karen Valby. On sám později přidal novou nahrávku, kde žádá fanoušky, aby byli shovívaví k těmto událostem. Také se omluvil za své chování a řekl, že by si přál, aby předchozí nahrávku nezveřejnil. Palahniuk se nyní otevřeně hlásí k homosexualitě. Se svým partnerem žijí, podle rozhovoru pro "The Advocate" v květnu 2008, „v bývalé církevní čtvrti před Vancouverem“.  Na turné v roce 2003 k románu "Diary" (č. "Deník") předčítal divákům povídku pojmenovanou "Guts" (Vnitřnosti), příběh o nehodách při masturbaci, které se také objevují v jeho románu "Haunted" (č. "Strašidla"). Také oznámil, že v průběhu čtení omdlelo již 40 lidí. Povídka byla následně publikována v časopisu "Playboy" v březnovém čísle v roce 2004; Palahniuk nabídl ještě jednu povídku k publikaci společně s "Guts", ale vydavatelé ji shledali příliš pobuřující a nevydali ji. Na jedné ze svých cest při propagaci "Stranger Than Fiction: True Stories" ("Podivnější než fikce: pravdivé příběhy") v létě roku 2004 povídku předčítal divákům znovu a počet omdlelých se vyšplhal na 53, později až k 60 na turné k "Diary". Na podzim téhož roku začal s propagací románu "Haunted" a také pokračoval se čtením povídky "Guts". Při jeho dalším čtení 4. října 2004 v Boulderu v Coloradu Palahniuk zmínil, že skupina posluchačů, kteří doposud omdleli při čtení povídky "Guts", čítá již 68 lidí. Poslední člověk zatím omdlel 28. května 2007 ve Victorii v Kanadě, kde omdlelo celkem pět lidí. Jednomu z nich se stalo, že když se pokoušel opustit posluchárnu, upadl u východu tak, že se uhodil hlavou o dveře. Jemu samotnému zjevně tyto incidenty nijak zvlášť nevadí a i jeho fanoušci stále čtou povídku "Guts" a jeho ostatní díla. Na internetu se také objevily zvukové záznamy z čtení povídky. V doslovu k poslednímu vydání "Haunted" říká, že povídka "Guts" je zodpovědná za 73 omdlení.  V roce 2005 na vystoupení v Miami, v průběhu turné k románu "Haunted", Palahniuk řekl, že je román posledním z jeho „horrorové trilogie“ (společně s "Lullaby" (Ukolébavka) a "Diary" (Deník)). Také naznačil, že jeho, v té době následující kniha "Rant" bude první z „sci–fi trilogie“.  V roce 2008 přijal nabídku instruktora pro Clarion West Writers Workshop a strávil týden vyučováním svých postupů při psaní a teorie literární fikce osmnácti studenům.

Jméno.

Jeho neobvyklé příjmení vede k tomu, že je často chybně vyslovováno. Dle tvrzení jeho samotného je správná výslovnost [pólanyk] podle křestních jmen Paula a Nick, což byla jména jeho prarodičů, kteří z nich také složili současnou výslovnost. Vzhledem k historii rodiny Palahniuků, která pochází z Ukrajiny, jde patrně o podivně zapsanou zkomoleninu slovanského jména, vyslovovaného původně snad [palahňůk |палагн′ук]. Jméno je ale v anglicky i neanglicky mluvících zemích vyslovováno různě.

Dílo.

Jeho nepříliš rozsáhlé romány jsou velmi temné a depresivní. Odehrávají se v moderní době, nejčastěji v americkém velkoměstě, až na výjimky ("Lullaby") neobsahují nadpřirozené motivy. Typický hrdina má nějakou psychickou poruchu, komplex či závislost (častým motivem je terapeutická skupina). Jde ale o člověka bez ctižádosti, bez smyslu a náplně života. Vydělává si většinou podřadnou a špatně placenou prací (herec ve skanzenu v "Choke", promítač a úředník v nejmenované firmě ve "Fight Club"), může jít ale i o relativně úspěšného člověka (novinář Streator a realitní agentka v "Lullaby"). Má nějaký zcela mimořádný charakterový rys, zálibu či činnost, většinou zcela amorální (např. Tender Branson ze "Survivor" se zabývá telefonickým doháněním lidí k sebevraždě, nepojmenovaný hrdina z "Fight club" jako číšník v luxusní restauraci močí do polévky). Většina románů je vyprávěna v první osobě přímo hlavním hrdinou, který o svém bezútěšném životě medituje, přechází do filosofických úvah. Viníkem osobní krize postavy není většinou on sám, ale společnost, ve které žije. Romány končí téměř vždy tragicky. Podle tohoto typu hlavního hrdiny je tento žánr anglicky nazýván (tj. příběhy o překročení pravidel), česká obdoba tohoto označení neexistuje.  Téměř všechny romány jsou tak či onak inspirovány osobní zkušeností autora (např. "Fight Club" rvačkou v campingu, "Lullaby" vraždou autorova otce). Jakýmsi základním tématem téměř všech autorových knih je současná civilizace, znemožňující prosazení individuality jednotlivců a bránící dosažení smyslu života; v knihách se ale samozřejmě věnuje i tématům jiným (úvahy o umění v "Diary" a "Haunted", o moci slova v "Lullaby", o víře, medializaci a odlišnosti v "Survivor"). Autor se často věnuje nechutným a odpudivým tématům (senilita v "Choke", nekrofilie v "Lullaby"), přičemž se nevyhýbá jejich detailním popisům. Jeho romány proto mohou být pociťovány jako kontroverzní.  Jeho literární styl je jím samým charakterizován jako minimalistický, charakteristické jsou krátké a jednoduše členěné věty, používá ale mnoho metafor či metaforických paralel k textu (jakýchsi „názorných příkladů“ k tezím obsaženým v románu). Přes celkovou depresivitu a tragičnost děl je charakteristický velmi cynickým smyslem pro humor (například v Choke – týká se sanatoria pro senilní: "„Voní to tu čistotou, což neznamená nic jiného, než že čucháte chemikálie, čisticí prostředky, anebo voňavky. Musí vám být jasné, že vůně borové pryskyřice překrývá nějaké sračky. Citron znamená, že se někdo pozvracel. Růže rovná se moč. Po odpoledni u svatého Antonína nebudete chtít už nikdy v životě znovu přivonět k růži.“"). Typické je použití refrénu – úsloví, které se v románu opakuje vždy v jiném významu (např. v románu "Choke" jsou refrénem například věty „Viz též“ a „Co by Ježíš rozhodně neudělal?“, v románu "Lullaby" například různé parafráze anglické říkanky o moci slov) a používáním různých kuriózních znalostí (v románu "Fight Club" jsou to např. návody na výrobu bomb a různé triky promítačů, v románu "Choke" praktiky v domovech důchodců, nemocnicích a terapeutických skupinách, urban legends apod., v románu "Diary" anatomie lidského obličeje), které autor získal během svého neobvyklého života.

Charles Michael Palahniuk, známější jako Chuck Palahniuk [pólanyk] (* 21. února 1962) je americký postmoderní spisovatel. Věnuje se (mnohdy na hranici horroru) depresivním tématům na pozadí současné americké společnosti, čerpá ze svých vlastních frustrací a vlastní novinářské kariéry, jeho díla končí téměř vždy tragicky. Jeho romány byly zprvu nakladateli odmítány jako příliš temné a depresivní, brzy se ale staly kultovními. Jeho nejvýznamnějším dílem je jeho prvotina "Klub rváčů" (v originále "", 1996), zfilmovaná v roce 1999 režisérem Davidem Fincherem. Oficiální stránky autora o sobě uvádějí, že jsou největším a nejrychleji se měnícím autorským webem na internetu.

Charles Michael Palahniuk (; born February 21, 1962) is an American novelist and freelance journalist, who describes his work as transgressional fiction. He is the author of the award-winning novel "Fight Club", which also was made into a popular film of the same name.


Historie.

Jméno stadión nese po olomouckém velkoobchodníkovi Josefu Anderovi, který byl velkým příznivcem fotbalu, a na jeho popud začal se v roce 1938 budovat nový moderní stadion v Olomouci. Stadión pro 20 000 lidí byl otevřen o dva roky později a jeho hlavní dominantou se stala železobetonová tribuna, kterou však zničili vojáci Wehrmachtu na sklonku druhé světové války, když vyhodili do povětří muniční sklad, který zřídili v útrobách tribuny. Po válce byla vystavěna pouze provizorní dřevěná tribuna, která však sloužila až do roku 1976. Od 1977 se začala budovat nová tribuna, která přinesla pohodlí divákům i potřebné zázemí fotbalistům. V roce 1985 se začala stavět i protější tribuna. Další větší změny nastaly v roce 1998, kdy byla hlavní tribuna kompletně předělána pro místa na sezení, byla vystavěna montovaná Jižní tribuna a začalo se z výstavbou nové severní tribuny, která byla dostavěna o 2 roky později.  V roce 2009 začala stavba nové Jižní tribuny, která architektonicky kopíruje její severní vzor. Kromě míst pro 2 534 (z toho 460 pro VIP) fanoušků se v útrobách stavby nachází 30 bytových apartmánů, skyboxy a technické zázemí klubu. Kapacita jižní tribuny je menší než kapacita tribuny severní, protože se zde nachází obří obrazovka a společenská místnost s výhledem na hrací plochu. Výstavba byla dokončena v roce 2010.

Budoucnost.

Do budoucna je plánováno prodloužení Západní tribuny až k brankové čáře na jižní straně a zastřešení celého stadionu, čímž by se stadion zařadil mezi nejmodernější nejen v Česku, ale i celé Evropě.

Název.

Původní název se poprvé změnil v roce 1950 a to především z politických důvodů na „Stadion Míru“. Až v roce 1993 byl, z úcty k zakladateli areálu a mecenáši olomouckého fotbalu Josefu Anderovi, stadiónu opět navrácen původní název.

Vybavení.

Na stadionu je 3 634 krytých míst. Má vyhřívaný trávník využívající technologii Fibresand. Andrův stadion byl prvním stadionem v České republice, který tuto technologii začal používat. Řadí se mezi nejmodernější stadióny Česka a splňuje všechna kritéria UEFA pro pořádání pohárových a reprezentačních zápasů.

Návštěvnost.

Nejvyšší návštěva na stadionu byla 12 106 fanoušků v sezóně 2000/01 na utkání s pražskou Spartou.

Andrův stadion je fotbalový stadion, na kterém hraje své domácí zápasy především klub SK Sigma Olomouc, avšak využíván je i pro zápasy české reprezentace. Stadion má kapacitu 12 566 míst k sezení.

Andrův stadion is a football stadium in Olomouc, Czech Republic. It is the home ground of SK Sigma Olomouc and occasionally hosts matches of the Czech Republic national team. The stadium holds 12,566 people.


Historie.

Při vzniku firmy Volvo v roce 1927 byl první nákladní vůz, "řada LV 1" teprve na konstrukčních plánech, ale už v roce 1928 byl představen veřejnosti. Tento model měl úspěch a již v prvním roce se prodalo 500 kusů. Byl vybaven dvoulitrovým čtyřválcovým motorem o výkonu 28 hp (21 kW).

Volvo Trucks ve světě.

Kabiny vozů Volvo se montují v severošvédském městě Umeå, zatímco motory se vyrábějí v Skövde ve středním Švédsku. Hlavní sídlo společnosti je v Göteborgu, další montážní závody jsou v Belgii, USA, Brazílii, Jižní Africe, Austrálii, Číně, Indii a Rusku, což z ní dělá skutečně globálního výrobce. Hlavní centrální sklad a distribuce náhradních dílů a dílů do výroby je ve městě Gent v Belgii. Prodej nových vozů je rozdělený na 3 divize - Europa, Severní Amerika a Ostatní.

Severní Amerika.

V roce 1980 Volvo koupilo firmu White a zachránilo ji před bankrotem. V průběhu osmdesátých let Volvo vyrábělo autobusy White, v Evropě prodávané jako Volvo. Modely White se na kanadském trhu prodávaly pod značkou Western Star.  V roce 1987, Volvo odkoupilo výrobu těžkých nákladních vozů od firmy General Motors, čímž vznikla nová značka WhiteGMC, přestože výroba pod značkou GMC pokračovala ještě do roku 1990.  V roce 1997 přestala značka WhiteGMC existovat, a všechny modely se začaly vyrábět pod značkou Volvo nebo Autocar. V roce 2000 byla zrušena po více než sto letech existence i značka Autocar.  V roce 2001 Volvo koupilo firmu Renault Vehicules Industriels, včetně Mack Trucks ve Spojených státech.  V současnosti Volvo vyrábí pod značkou Volvo a Mack 8 modelů nákladních a zemědělských vozidel ve městech Dublin, Virginie, a Macungie, Pensylvánie. Motory se vyrábějí v montážním závodě v Hagerstownu, Maryland, a jsou určeny pouze pro severoamerický trh.

Jižní Amerika.

Jediný výrobní závod nákladních vozů Volvo v jižní Americe je v Brazílii. Hlavními modely ve výrobě jsou F12, F10, F7, F16, N12, N10, FH12, FH16 a FL7.

OneRepublic je pop-rocková kapela z Colorada, která se proslavila díky spolupráci s producentem Timbalandem a jejich společné písni "Apologize", které se prodalo přes 5 milionů kopií. Leaderem kapely je zpěvák, skladatel a producent Ryan Tedder.

OneRepublic is an American pop rock band formed in Colorado Springs, Colorado, in 2002. It consists of lead vocalist and multi-instrumentalist Ryan Tedder, guitarist Zach Filkins, guitarist Drew Brown, bassist and cellist Brent Kutzle, drummer Eddie Fisher and keyboardist Brian Willett. The band first achieved commercial success on Myspace as an unsigned act. In late 2002, after OneRepublic played shows throughout the Los Angeles area, several record labels approached the band with interest, but the band ultimately signed with Velvet Hammer, an imprint of Columbia Records. They made their first album with producer Greg Wells during the summer and fall of 2005 at his studio, Rocket Carousel, in Culver City, California. The album was originally scheduled for release on June 6, 2006, but the group was dropped by Columbia two months before the album came out. The lead single of that album, "Apologize", was released on April 30, 2006, on Myspace and received some recognition there, becoming number one on the Myspace charts.


Geografie.

Mys Horn se nalézá na nejjižnějším místě ostrova Isla Hornos ve skupině Hermitských ostrovů, v jižní části souostroví Ohňová země. Svojí polohou vymezuje severní okraj Drakeova průlivu oddělujícího Jižní Ameriku od Antarktidy. Poledník procházející mysem Horn určuje hranici mezi Atlantským a Tichým oceánem. Mys Horn byl původně nazýván holandským názvem "Kaap Hoorn", na počest holanského města Hoorn, avšak v průběhu staletí se vžil mezi námořníky jednoduchý název "Horn".  Mys Horn je obecně považován za nejjižnější mys Jižní Ameriky, avšak skutečný nejjižnější bod souvislé pevniny amerického kontinentu je mys Froward na Brunšvickém poloostrově.  Ohňová země je od americké pevniny oddělena Magellanovým průlivem. Na druhé straně průlivu, 56 kilometrů na severozápad od mysu Horn, na ostrově Hoste, se nachází "nepravý mys Horn", který byl často zaměňován za mys Horn a tato navigační chyba byla příčinou několika ztroskotání lodí.

Podnebí.

Podnebí v oblasti mysu Horn je obecně chladné, což odpovídá zeměpisné šířce. Na okolních ostrovech se nenachází žádná meteorologická stanice. Studie z let 1882–1883 zjistila průměrné roční srážky 1 357 milimetrů a průměrnou roční teplotu 5,2 °C. Byla zaznamenána průměrná rychlost větrů 30 kilometrů za hodinu.  Současné teplotní záznamy pro Ushuaia, 146 kilometrů severně od mysu Horn ukazují, že letní (leden–únor) průměrné teploty se pohybují v rozmezí od 5 °C do 14 °C. V zimě (červenec) jsou teploty v průměru od -2 °C do 2 °C.

Historie objevu.

Roku 1525 loď "San Lesmes" pod velením Francisca de Hoces, člena expedice Loaísa, byla zahnána vichřicí na jih před atlantický konec Magellanova průlivu a dosáhla 56° jižní šířky. Členové výpravy se domnívali, že dosáhli jižního konce americké pevniny.  V září roku 1578 Sir Francis Drake, během své plavby okolo světa, proplul průlivem do Tichého oceánu. Předtím, než mohl pokračovat v plavbě na sever, byla jeho loď zasažena bouří a byla zahnána na jih Ohňové země. Na jih od Ohňové země nalezl otevřené moře a zjistil tak jednak, že Ohňová země jsou pouze ostrovy a pokud existuje jižněji větší kontinent, je mnohem dále, než se doposud předpokládalo. Drake nechtěným odchýlením se na jih také objevil druhou cestu z Atlantiku do Tichého oceánu, ale tento objev nebyl zprvu využíván a lodě do Tichomoří stále proplouvaly Magellanovým průlivem.  Začátkem 17. století Nizozemská východoindická společnost získala monopol na veškerou holandskou dopravu Magellanovým průlivem. Výsledkem byla snaha o nalezení alternativní cesty do Tichého oceánu. Holandský obchodník Jacob Le Maire spolu s navigátorem Willemem Schoutenem se rozhodli prověřit Drakeův objev nové cesty do Tichého oceánu a hodlali vyplout na jih od Ohňové země. S pomocí představitelů holanského města Hoorn vypravili v květnu 1615 dvě lodě, "Eendracht" a "Hoorn". Loď "Hoorn" byla nešťastně zničena v Patagonii, ale "Eendracht" v lednu 1616 proplula průlivem dnes nazývaným Le Maire a námořníci objevili na jihu dosud neznámý, vysoký ostrov, jehož jižní mys pojmenovali "Kaap Hoorn", na počest města, které výpravu podpořilo.  Extrémní povětrnostní podmínky a silné mořské proudy v okolí mysu Horn způsobily, že přestože tato nová cesta do Tichého oceánu byla velice často používaná, nebyla Antarktida, vzdálená pouhých 650 km od Drakeova průlivu, dalších téměř 200 let objevena.

Horn, Hoornský mys (, ) je nejjižnější mys chilské části souostroví Ohňová země a je běžně považován za nejjižnější mys amerického kontinentu. Byl pojmenován podle nizozemského města Hoorn. Po mnoho let byl považován za hlavní milník při plavbě z Atlantského oceánu do Tichého oceánu. Během staletí získal pověst velmi nebezpečného místa pro lodní dopravu z důvodů častých silných bouří, mohutného vlnobití, mocných proudů a přítomnosti plovoucích ledovců. Po otevření Panamského průplavu roku 1914 se velmi zredukovala potřeba lodní dopravy okolo mysu Horn, avšak stále zůstává místem, kudy vedou tratě jachtařských závodů.

Cape Horn (, ) is the southernmost headland of the Tierra del Fuego archipelago of southern Chile, and is located on the small Hornos Island. Although not the most southerly point of South America (which are the Diego Ramírez Islands), Cape Horn marks the northern boundary of the Drake Passage and marks where the Atlantic and Pacific Oceans meet.


Děj.

Drama tvoří pouze dvě dějství. Dekorace je omezena na jeden strom, scéna je tvořena venkovskou cestou. Právě zde se setkávají dva tuláci, přátelé Estragon a Vladimír, z jejichž chaotického dialogu vyplývá jen jediné, že čekají na jakéhosi Godota, který by měl změnit jejich životní osudy. Jejich nekonečný rozhovor je přerušen příchodem pána Pozza s bičem a jeho sluhy Luckyho, který je jako otrok veden na provazu. První z nich ztělesňuje vychloubačnou, až sadistickou osobu, otrok je naopak bytostí zcela poníženou. Tuláci navazují s Pozzem absurdní rozhovor a po jejich odchodu vstupuje na scénu chlapec oznamující, že pan Godot dnes nepřijde, ale že se určitě dostaví zítra. Odchodem chlapce končí první dějství.  Druhé dějství pokračuje takřka opakováním dějství prvého. Jedinou změnou je, že brutální pán Pozzo přichází slepý a jeho život je závislý na Luckym, který je naopak němý. Na konci druhého dějství se opět objevuje chlapec a sděluje, že ani dnes pan Godot nedorazí. Estragon a Vladimír tedy odcházejí s tím, že přijdou opět zítra. Chtějí odejít, ale ani se nehnou.

Význam.

Hra má mnoho významových rovin. Chápejme ji jako tragické podobenství absurdity lidského údělu, jako důkaz, že jediným možným smyslem života je nesmyslné očekávání (jméno Godot připomíná anglický výraz pro Boha: „God“) a jediným způsobem, jak si svůj úděl ulehčit, je zabíjet čas, jenž je mu vymezen. A zabíjet jej je možno a nutno jakkoliv. Hlavní protagonisté si odrážejí slova jako pingpongové míčky, jejich úkolem není tomu druhému něco sdělit, ale jen zaplnit co nejvíce ubíjejícího času.  Nejde o hru o rozbíjení sdělné funkce jazyka, ale hru o čekání. Vladimír a Estragon jsou tuláci, kteří se snad už padesát let pohybují stále na týchž místech, ačkoliv přitom putují z místa na místo, tuláci redukovaní na nepatrné množství fyziologických potřeb a na dvě tři potřeby morální - nezůstat sami, čekat na Godota a zabíjet čas. Pozzo a Lucky jsou k sobě přivázáni, a to zcela materiálně, provazem a smyčkou. Jejich vztah je vztahem pána a otroka vzájemně připoutaných zištnými zájmy. Nakonec pak spolu setrvávají snad i ze zvyku a společně v průběhu hry fyzicky zchátrají tak, že se posléze v nabytém zmrzačení navzájem doplňují. V prvním dějství Lucky tancuje, jak mu Pozzo píská, a dokonce i tak, jak mu nepíská, ale jak si Lucky myslí, že by pískal, kdyby pískal. V dějství druhém sice Pozzo stále vede Luckyho na provaze, ale ve skutečnosti jde, kam ho Lucky táhne, alespoň potud, pokud je sám schopen jít. Toto jejich fyzické zmrzačení je tragickou výzvou k lidskosti.  Vladimír a Estragon jsou víceméně svobodní. Ve hře se na začátku scházejí, pak zase rozcházejí každý na jinou stranu a nakonec se zase vracejí k sobě. Zajisté mají někdy jeden druhého dost, ale nejsou schopni bez sebe žít. Vladimír a Estragon jsou tuláci a zároveň i klauni, parodují sami sebe i Pozza s Luckym. V celém jejich dialogu nelze přesně rozeznat, která slova mají skutečně sdělnou hodnotu a která jsou vyřčena jen proto, aby zaplnila mlčení. Čekání na Godota se k divákovi neobrací s jednoznačnou a ucelenou odpovědí, kterou by do hry autor předem zašifroval. Spíše na něj naléhá sérií krutých otázek, na něž se divák může pokoušet hledat odpověď vlastní. Krutost dramatu spočívá v tom, že vrhá divákovi do tváře otázky o smyslu jeho vlastní existence.

Čekání na Godota (francouzsky "En attendant Godot", anglicky "Waiting for Godot") je klasické absurdní drama Samuela Becketta. Autor napsal hru ve francouzštině v období od října roku 1948 do ledna 1949. Knižně byla hra vydána roku 1952 a poprvé uvedena 5. ledna roku 1953 v Théâtre de Babylone v Paříži. Pro její první uvedení v angličtině roku 1955 v Londýně jí autor sám přeložil a opatřil podtitulem "tragikomedie o dvou jednáních".

Waiting for Godot ( ) is a play by Samuel Beckett in which two characters, Vladimir (Didi) and Estragon (Gogo), engage in a variety of discussions and encounters while awaiting Godot, who never arrives. "Waiting for Godot" is Beckett's translation of his own original French-language play,, and is subtitled (in English only) "a tragicomedy in two acts". The original French text was composed between 9 October 1948 and 29 January 1949. The premiere, directed by Roger Blin, was on 5 January 1953 at the, Paris. The English-language version premiered in London in 1955. In a poll conducted by the British Royal National Theatre in 1998/99, it was voted the "most significant English language play of the 20th century".


Život.

Jako jeho otec byl vychován ve katolické víře. Roku 1640 byl přítomen obležení Arrasu, roku 1642 obležení Perpignanu, a již roku 1643 byl jmenován hlavním velitelem vojska ve Flandrech, nabyl slávy evropské vítězstvím u Rocroi nad Španěly, kteří by bez jeho zásahu dostali až k Paříži. Roku 1644 porazil s Turennem bavorského generála Mercyho u Freiburku v Breisgavě, načež vítězové opanovali Filipsburg, Worms a Mohuč.  Roku 1645 zvítězil a Turennovi přišel na pomoc u Allersheima poblíže Nördlink, roku 1646 dobyl pevnosti Dunkerku, roku 1647 bojoval v Katalonii a roku 1648 vítězství dobyl u Lensu v hrabství Artois, kde mnohdy své nepřátele překvapil prudkými útoky. Povolán potom byl od královny matky Anny Rakouské proti frondě, zkrotil odpůrce dvora, avšak zprotivil se zanedlouho lakomstvím a nadutostí.  Mazarin ho dal v lednu 1650 zatknout, avšak už v únoru 1651 musel ho propustiti na svobodu. Tehdy Condé vrátiv se do Paříže mínil, že královna matka se ve všem bude říditi jeho vůlí, a když tak nečinila, rozhněván odešel do svého místodržitelství do Guiennska, kde ve spolky se dal se Španěly. Ve válce, do které se potom pustil proti Ludvíku XIV., ačkoli vojsko královo porazil u Bleneau (1652), přece ničeho nedokázal, poněvadž proti sobě měl Turenna, i musil konečně se utéci k Španělům do Belgie. Král Filip IV. jmenoval ho nejvyšším velitelem a Condé v čele nepřátelských vojsk bojoval proti své vlasti až do roku 1659. Mazarin mu podával roku 1653 ruku ku smíru, avšak Condé mu nevěřil. Poté v Paříži odsouzen hrdla a statky jeho zabaveny.  Po pyrenejském míru (1659) byl však vzhledem k přimlouvání španělského dvora přijat na milost i navrácen v držení statků a úřadů. V letech následujících domáhal se též koruny polské, ale to mu překazila volba Jana III. za polského krále a odpor Ludvíka XIV. Roku 1668 postaven opět v čelo vojska i opanoval Franche-Comté. Roku 1672, když Ludvík XIV. zdvihl válku proti Hollandu, Condé se proslavil smělým přechodem přes Rýn, a roku 1674 dobyl důležitého vítězství u Senefu blíže Monsu. Roku 1675 byl poslán do Alsaska, kde Montecuccolliho odpudil od Hagenavy a přinutil k ústupu za Rýn.  To byla jeho poslední výprava. Trápen dnou uchýlil se k soukromému životu do Chantilly, kde se stýkal s učenci a filosofy.

Význam.

Nadáním a uměním válečným se Condé důstojně řadí k Turennovi a Hocheovi a ve válečných dějinách francouzských vyniká nad něj jedině Napoleon Bonaparte.

Ludvík Bourbon, kníže z Condé, zvaný „Velký Condé“ (8. září 1621 – 11. prosince 1686), byl francouzský šlechtic a vojevůdce. Během třicetileté války získal věhlas především, když porazil španělské vojsko u Rocroi. Po válce bojoval proti frondě, ale později se postavil proti králi a bojoval proti němu. Později se s Francií opět smířil a vedl její vojsko. Do smrti svého otce v roce 1646 byl titulován jako vévoda d'Enghien () a po jeho smrti se stal nejvýznamnějším představitelem větve Bourbon-Condé

Louis II de Bourbon, Prince of Condé (8 September 1621 – 11 December 1686) was a French general and the most famous representative of the Condé branch of the House of Bourbon. Prior to his father's death in 1646, he was styled the "Duc d'Enghien". For his military prowess he was known as le Grand Condé.


Historie a využití v průmyslu.

První zaznamenané použití kamer je z roku 1942 z Peenemünde v Německu ve středisku pro vývoj raket V-2. V průmyslu jsou kamery užívány v prostorách nebezpečných lidskému zdraví. Jedná se zejména o chemický průmysl a provozy s radiací.  V civilním sektoru se od osmdesátých let prosazují kamery pro sledování veřejných prostor. Zprvu pro objekty, jako jsou věznice, letištní ranveje, banky, tedy místa, která byla do té doby nepřetržitě střežena zaměstnanci dotyčných zařízení.

Současnost.

Od devadesátých let dochází ve veřejných prostorech k velkému nárůstu počtu kamer. S kamerami se setkáme na ulicích v centrech měst, obchodech, dopravních uzlech, silnicích, vstupech do objektů, restauracích atd.  Kamerové systémy jsou často zřizovány kvůli potírání kriminality, dozorovým orgánem je v České republice Úřad pro ochranu osobních údajů.  Provozovatelé kamerových systémů nezveřejňují natočené záznamy ani identitu jejich obsluhy.  Doba držení záznamu může být omezena zákonem. Prakticky je však lhůta držení nahrávky obtížně kontrolovatelná, protože do archivu nahrávek CCTV není možný, nebo obtížně prosaditelný veřejný přístup.  Kamerový systém v průmyslu je neocenitelný pomocník, který pomáhá odhalovat vady vyráběného zboží a tím výraznou měrou se podílí na snižování reklamací. Kamerové inspekce v průmyslu jsou dnes samostatnou oblastí, která s oblastí průmyslové kamery (sledování prostoru kamerami) příliš nesouvisí. Zpracování informací z kamer je plně automatické a používá se k tomuto pokročilých algoritmů.  Vlastní realizace kamerové inspekce pro průmysl není úplně triviální, ale lze dnes využít poměrně širokého zastoupení prodejců kamerových komponen, kteří vám jsou schopni poradit s výběrem správné kamery, objektivu, filtru případně karet pro zpracování dat z kamery (framegraberu).

Základní rozdělení kamerových systémů.

Analogové kamerové systémy.

Signál z kamery je vyveden v analogové podobě (konektor, BNC, cinch). K přenosu signálu se nejčastěji využívají běžné koaxiální kabely ukončené BNC konektory. Nevýhodou koaxiálních kabelů však je omezená maximální délka, která je přibližně 100m. Analogové kamerové systémy, pracují s analogovým videosignálem. Základním prvkem je kamera s analogovým výstupem. Analogová technologie nepřenáší celý obraz naráz. Obraz je tedy přenášen signálem podle normy specifikující formát obrazu. Nejběžnější televizní normy určené pro videosignál jsou PAL, NTSC a SECAM.

AHD kamerové systémy.

Představují nejnovější technologii pro analogový přenos obrazu ve vysokém rozlišení (HD) po koaxiálním kabelu. Pro přenos AHD signálu se používají koaxiální kabely. Maximální délka vedení je až 500m bez jakéhokoliv zpoždění videosignálu (latence) a ztrát. Pro záznam se používají AHD DVR rekordéry využívající kompresi H.264. Rekordéry mají rozhraní 16bps pro připojení do sítě LAN, která umožňuje uživatelům vzdálený přístup z PC nebo mobilního telefonu. AHD systémy podporují práci s Cloud službou a CMS systémem.

Digitální kamerový systém.

Ty to systémy v podstatě nemají žádné teoretické omezení maximálního rozlišení obrazu z kamer. Maximální rozlišení je tak dáno pouze zvolenou kamerou, záznamovým zařízením a propustností datové sítě. Ty to systémy pracují na principu běžného přenosu TCP/IP, takže lze využít sítí ethernet, kamery pro tento druh přenosu, (tzv. IP kamery web kamery) obsahují videoserver s klasickým výstupem LAN. Digitální kamerové systémy fungují na principu číslicově zpracovaného signálu. V digitálních kamerových systémech již nedochází k řádkování obrazu. Obraz je přenášen jako celek v podobě paketu. Pro přenos digitálních dat se využívá běžná síťová infrastruktura.

Novinky.

Systém identifikace lidských tváří ("facial recognition system"). Umožňuje najednou rozpoznat tisíce obličejů konkrétních osob bez jejich vědomí. Kombinací CCTV a této softwarové nadstavby je vyvíjen způsob pro masové sledování a vyhledávaní lidí hledaných bezpečnostními složkami státu (zločinci, teroristé). Tyto systémy se postupně stávají standardem především v asijských zemích, např. Singapuru nebo Číně.  Automatická analýza obrazů z kamer je ve vývoji, takže pak by osobě před monitorem odpadlo sledování záběrů z jednotlivých kamer a umožnilo jediné osobě pozorovat více kamer najednou. Tyto systémy nejsou sledovány lidmi přímo, ale počítačem vyhodnocujícím provoz a upozorní obsluhu na konkrétní atypický pohyb, oděv, zavazadlo, auto či osobu. V roce 2006 byl představen systém, kdy mikrofony spolupracují s CCTV. Jestliže mikrofon zaznamená zvýšený hluk, kamera automaticky nasměruje a zaostří na dané místo a upozorní obsluhu CCTV.

Velká Británie.

Průkopníkem masového nasazení kamer do veřejných prostranství je Spojené království, zkušební provoz kamer se rozeběhl v sedmdesátých a osmdesátých letech. S širším uplatněním se začalo v devadesátých letech. Roku 1994 vydalo ministerstvo vnitra zprávu vládě jménem “CCTV: Sledujeme Tě” kde byl dosavadní provoz shledán jako úspěšný. Tím byla odstartována vlna zřizování kamerových systémů pokrývajících městská centra, nádraží, parkoviště a nemovitosti.  Krátce po 11. září 2001 nastala ve Spojeném království nová vlna instalací kamerových systémů. V roce 2002 byl odhadován počet kamer ve Spojeném království na 4 200 000, a toto číslo se neustále zvyšuje. 4,2 milionu kamer na britských ostrovech představuje 20 % CCTV kamer světa a znamená jednu kameru na 14 obyvatel, které zaznamená v průměru 300× denně, v absolutních číslech je to 1,5× více než v Číně. V současnosti jsou kamerovým systémem snímány školní třídy, interiéry dopravních prostředků, kaváren, parky apod.

Kritika.

Růst počtu kamerových systémů má samozřejmě i své odpůrce, konkrétně ve Spojeném království je to např. britská pobočka Privacy International, která vytýká, zejména to, že:

Kamerový systém (CCTV –, uzavřený televizní okruh) je užití kamer ke sledování prostor, k zobrazování záběrů z kamer na monitorech a archivaci natočených záběrů. Takovým kamerám se říká také průmyslové kamery nebo také průmyslová televize.

Closed-circuit television (CCTV), also known as video surveillance, is the use of video cameras to transmit a signal to a specific place, on a limited set of monitors. It differs from broadcast television in that the signal is not openly transmitted, though it may employ point-to-point (P2P), point-to-multipoint (P2MP), or mesh wired or wireless links. Though almost all video cameras fit this definition, the term is most often applied to those used for surveillance in areas that may need monitoring such as banks, stores, and other areas where security is needed. Though videotelephony is seldom called "CCTV" one exception is the use of video in distance education, where it is an important tool.


Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2010 (CONCACAF)

2010 FIFA World Cup qualification (CONCACAF)

První předkolo.

První předkolo se hrálo v březnu 2008.! colspan="5" | Kvalifikace do semifinálové skupiny 1 ! colspan="5" | Kvalifikace do semifinálové skupiny 2 ! colspan="5" | Kvalifikace do semifinálové skupiny 3  Belize hrálo svůj domácí zápas v Guatemale.  Oba zápasy hrány na Bahamách.  Hráno pouze na jeden zápas z důvodu nevyhovujících stadionů standardům FIFA.  Hráno v Trinidadu a Tobagu, neboť ani jeden z týmů nebyl schopen zajistit stadion vyhovující standardům FIFA.  Hráno v USA.

Druhé předkolo.

Druhé předkolo se hrálo v červnu 2008.! colspan="5" | Kvalifikace do semifinálové skupiny 1 ! colspan="5" | Kvalifikace do semifinálové skupiny 2 ! colspan="5" | Kvalifikace do semifinálové skupiny 3  Svatá Lucie hrála svůj domácí zápas v USA.  Belize hrálo svůj domácí zápas v USA.  Bahamy hrály svůj domácí zápas na Jamajce.

Semifinálová fáze.

Skupina 1.

Skupina 2.

Skupina 3.

Finálová fáze.

Dva nejlepší celky z každé semifinálové skupiny postoupily do finálové fáze. Zde utvořily jednu šestičlennou skupinu, ve které hrály systémem doma-venku.  První tři týmy postoupily na mistrovství světa, zatímco celek na 4. místě hrál baráž proti pátému celku kvalifikace CONMEBOL.

Zápasy.

Baráž CONCACAF/CONMEBOL.

V této baráži se střetl čtvrtý tým kvalifikace zóny CONCACAF s pátým týmem kvalifikace zóny CONMEBOL.

Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2010 zóny CONCACAF určila 3 účastníky finálového turnaje a jednoho účastníka mezikontinentální baráže s vítězem zóny CONMEBOL.

The CONCACAF (Confederation of North, Central American, and Caribbean Association Football) qualification stage for the 2010 FIFA World Cup in South Africa consisted of 35 national teams competing for the three berths given automatically to CONCACAF by FIFA. The United States, Mexico and Honduras qualified. The fourth-place finisher, Costa Rica, played a two-game playoff with the CONMEBOL fifth-place finisher, Uruguay, for a possible fourth berth.


Mládí.

Thomas Pelham se narodil 21. července 1693 v Londýně jako nejstarší syn Thomase Pelhama, 1. barona z Pelhamu a jeho druhé ženy Grace Hollesové. Studoval na Westminsterské škole a roku 1710 byl přijat na Clare College v Cambridge. Jeho strýc zemřel roku 1711, jeho otec o rok později a jejich velký majetek připadl Thomasovi. Stal se jedním z nejbohatších statkářů v zemi. Na počest svého strýce si ke svému příjmení připojil jeho příjmení a vystupoval jako Pelham-Holles.  Roku 1718 se oženil s Henrietou Godolphinovou, dcerou Francise Godolphina, hraběte z Godolphinu. Ta měla žalostné zdraví, byla často nemocná a pár neměl žádné potomky. Ztotožnil se s politikou Whigů, podobně jako jeho otec a strýc, ale na rozdíl od nich zastával bojovnější názory. Politická scéna v Británii byla v té době příkře rozdělena mezi Whigy, kteří podporovali nástupnictví Jiřího I., zatímco Toryové stranili jakobitům a nástupnictví Jakuba Františka Stuarta.

Počáteční politická kariéra.

Pelham po smrti královny Anny energicky podporoval Whigy a měl velký vliv na to, že Londýňané přijali Jiřího I. Jeho aktivita byla králem oceněna a roku 1714 byl jmenován hrabětem z Clare a následující rok vévodou z Newcastle. Stal se také zástupcem krále v hrabství Middlesex a Nottinghamshire a byl mu udělen podvazkový řád. V této pozici byl schopen potlačit hnutí jakobitů v hrabstvích, která spravoval.  Od roku 1720 se Pelham připojil v rámci strany Whigů k frakci, která byla vedena Robertem Walpolem. Ten ho přivítal, protože se domníval, že ho tak bude moci lépe kontrolovat. Pelham se k Walpolemu připojil proto, že věřil, že bude vedoucí postavou britské politiky.  Roku 1717 nastoupil do své první politické pozice jako komoří a dostal na starost kontrolu divadel. Hry byly v té době značně zpolitizované a Pelham měl zajistit stažení her, které byly kritické vůči Hannoverské dynastii nebo vládě Whigů. Tuto funkci zastával sedm let a osvědčil se v ní. Svůj vliv projevil i ve všeobecných volbách, kdy byl schopen prostřednictvím majetku své rodiny kontrolovat zvolení až dvaceti poslanců.

Ministr zahraničí.

Roku 1724 byl Pelham Walpolem jmenován správcem jižní části země. Několik let se zajímal o záležitosti zahraniční politiky, vzdělával se v diplomacii a zastával neoficiálně funkci zástupce ministra zahraničí.  Po mírových dohodách z Utrechtu, které ukončily válku o španělské dědictví se Británie a Francie staly spojenci. Roku 1719 se obě země staly součástí větší aliance, která uplatnila svůj vliv ve válce ve Středozemním moři, ve které se Španělsko snažilo neúspěšné získat zpět území v Itálii. Nicméně spojenectví s Francií bylo v britském parlamentu nepopulární, protože tato země byla považována za přirozeného nepřítele Británie.  Roku 1729 se ve vládě rozhořel spor o zahraniční politiku. Townshend byl přesvědčen, že hlavním nepřítelem Británie je Rakousko. Walpole a Pelham za největší hrozbu považovali Španělsko pro jeho velkou armádu a koloniální zájmy. Walpolemu se podařilo Townshenda odstranit z úřadu, na jeho místo jmenoval Williama Stanhopeho, Pelham se stal jeho zástupcem a fakticky řídli zahraniční politiku. S Walpolem se mu podařilo vytvořit s Rakouskem alianci a nasměrovat ho proti Španělsku. Nicméně brzy se ukázalo, že hlavním nepřítelem země je Francie.  Pelham, podobně jako Walpole, neměl zájem zapojovat Británii do válek na kontinentu. Země se neúčastnila války o polské dědictví a Pelham se dokonce snažil tomuto konfliktu zabránit. V té době získal Pelhamův bratr Henry Pelham pozici hlavního pokladníka a nahradil Townshenda na místě třetího nejdůležitějšího člena vlády. Tato trojice mužů vytvářela hlavní směr zahraniční i vnitřní politiky Británie. Pelhamové se postupně vymaňovali z Walpoleho stínu a stávali se více nezávislými.

Válka se Španělskem.

Vzrůstající napětí mezi Británií a Španělskem vyústila roku 1739 v takzvanou válku o Jenkinsonovo ucho, kdy britský kapitán Jenkins byl Španěly obviněn z nelegálního obchodu u pobřeží Kuby a jako trest mu bylo useknuto ucho. Tento incident Británii šokoval, ani ne tak svou brutalitou, ale tím, že si Španělé činili právo trestat britské občany za porušení pravidel obchodu, což bylo považováno za okupaci.  Jenkins vypovídal před parlamentem a mocná společnost South Sea Company mobilizovala veřejné mínění pro vyhlášení války Španělsku. Walpole byl proti zahájení tohoto konfliktu a stal se terčem nebývalé kritiky. Pelham také považoval válku se Španělskem za riskantní a na jednání se Španěly dohodl kompenzaci pro britské obchodníky. Nicméně názor veřejnosti a mnohých vlivných osobností nakonec přinutily Walpoleho v prosinci 1739 k vyhlášení války Španělsku.  Zpočátku byla Británie úspěšná a dobyla přístav Porto Bello. Pelham v prvních dvou letech střetu fakticky zastával pozici ministra války a snažil se s Walpolem dosáhnout ukončení války, ale byli pod velkým tlakem zastánců pokračování tohoto konfliktu. Roku 1741 zahájilo britské námořnictvo obléhání Cartageny. Bitva ale skončila pro Brity katastrofou, padlo v ní několik tisíc britských vojáků a britské vojsko muselo ustoupit. Ačkoli byl ze své pozice za neúspěch zodpovědný Pelham, kritika se snesla na Walpoleho.  V mezidobí po této bitvě se konaly všeobecné volby, ve kterých Walpole získal jen nepatrnou většinu. V krátké době byl přinucen rezignovat a na jeho místo nastoupil Spencer Compton. Pelham zastával svůj úřad i po Walpoleho pádu.

Spojenectví s Rakouskem.

Roku 1740, Krátce po vyhlášení války se Španělskem, vypukla v Evropě další válka, jejíž se válka se Španělskem stala součástí. Francie a Prusko napadly Rakousko a chtěly odstranit Marii Terezii a nahradit ji svým spojencem. Spojenectví s Rakouskem vyžadovalo od Británie připojení se k této válce. Zpočátku to byla finanční a diplomatická pomoc, ale později bylo na kontinent vysláno 16 000 vojáků. Pelham považoval spojenectví s Rakouskem za jedinou možnost jak porazit Francii.  Pelhamovi se podařilo diplomatickou cestou zlepšit pozici Británie. Dokázal zapojit Nizozemskou republiku do aliance proti Francii, dohodl mírová jednání mezi Pruskem a Rakouskem a odražení španělské invaze do Georgie, posílilo Britskou pozici v Severní Americe.  Roku 1745 vypuklo v Skotsku povstání Jakobitů. Pelham se obával útoku 5 000 mužů shromážděných v Derby pod velením Karla Eduarda Stuarta a současné invaze Francie do jižní Anglie. Podařilo se mu na sklonku roku 1745 na jihu země shromáždit dostatečný počet vojáků, jakobity zahnat na sever, kde byli v bitvě u Cullodenu roku 1746 poraženi. Pod tlakem Nizozemska, které se obávalo vpádu Francouzů, byla v říjnu 1748 uzavřena mírová dohoda s Francií. Rakousko se britským postupem cítilo dotčeno, protože předpokládalo větší podporu v jeho zájmu o navrácení Slezska.

Premiér – první období.

Po smrti Henryho Pelhama 6. března 1754 se stal premiérem Thomas Pelham. Původně chtěl zůstat správcem severního pohraničí, ale byl okolím přesvědčen, že je nejvhodnějším kandidátem. Prvním úkolem bylo jmenování předsedajícího Dolní sněmovny. Tím se nestali předpokládaní William Pitt nebo Henry Fox, ale Thomas Robinson, což u Pitta a Foxe způsobilo nevoli.  Po všeobecných volbách roku 1754 upevnil Pelham svou pozici a chtěl zahájit reformu financí. Napětí mezi Francií a Británií v Severní Americe vzrostlo poté, co byly roku 1754 britské vojenské jednotky zatlačeny francouzským vojskem z původně dobytých pozic. Mnoho bohatých Američanů volalo po vojenské odvetě a zahájení dobývání vnitrozemí. Mladší syn Jiřího II. William prosadil plán na obsazení Ohia a získání kontroly nad Novým Skotskem. William prosadil za velitele britských sil Edwarda Braddocka. Pelham měl pochyby o jeho kvalitách i o plánu samotném. Několik měsíců po příjezdu do Ameriky bylo britské vojsko napadeno spojenými silami Francouzů a původních obyvatel (tzv. bitva u Monongahely). V bitvě, která se odehrála dne 9. června 1755 padla asi polovina britských vojáků včetně Braddocka samotného (zemřel na následky zranění o čtyři dny později). Zbytek se stáhl do Filadelfie a kontrolu nad vnitrozemím tak získala Francie. Se zhoršením situace musel Pelham zapomenout na plánovaná úsporná opatření.  Zatímco se Pelham zabýval situací v Americe, v Evropě se schylovalo k většímu konfliktu. Rakousko se obávalo, že je Británie nechá na holičkách v případě ohrožení a tak vytvořila roku 1756 s Francií alianci. Pelham se pokoušel obklopit Francii nepřáteli a předpokládal, že jedinou příčinou vypuknutí války by byl útok Pruska, vedeného Fridrichem Veliký, na Rakousko a to pokládal za málo pravděpodobné. Nicméně roku 1756 Prusko podniklo vpád do Slezska a iniciovalo tak válku, které se Pelham obával a snažil se jí zabránit. Pelham byl viněn za neúspěšný vstup Británie do sedmileté války a v listopadu 1756 byl nahrazen Williamem Cavendishem. Za dlouhou službu vlasti byl jmenován vévodou z Newcastle.

Premiér – druhé období.

V červenci 1757 se Pelham znovu stal premiérem. V té době úzce spolupracoval s Williamem Pittem. Nicméně názory na vedení války byly u obou rozdílné. Pelham chtěl vojenskou sílu soustředit na kontinent, zatímco Pitt považoval za důležitou angažovanost v Severní Americe, Západní Africe a Asii, kde byli Francouzi nejvíce zranitelní. Výsledná vojenská politika byla nakonec kompromisem mezi oběma názory.  Expediční sbory v koloniích začaly být úspěšné a tak se jejich počet zvyšoval. Pitt se zabýval jejich vysíláním a Pelham zajišťoval podporu v parlamentu. Pelham byl přesvědčen, že hlavním dějištěm války bude Evropa a snažil se dojednat diplomatickou cestou spojence, ale nebyl úspěšný. Jedním z jeho velkých diplomatických úspěchů bylo udržení Španělska do roku 1762 mimo tento válečný konflikt.  V období této vlády, která získávala podporu napříč parlamentem, si Británie získala v zahraničí respekt. Nový král Jiří III., který neměl Pitta v oblibě, jmenoval v květnu 1762 místo Pelhama premiérem Johna Stuarta. Navzdory zásluhám obou politiků o výsledek války, je král zahnal do opozice. Byl to poslední případ, kdy britský panovník mohl jmenovat premiéra bez ohledu na mínění dolní komory parlamentu. Stuart byl Tory a tak jeho jmenování ukončilo dominanci Whigů na britské politické scéně od roku 1714.

Pozdní období.

Pelham přešel do kritické opozice a byl zbaven pozice zástupce koruny v hrabství, protože spolu s Pittem kritizovali mírovou dohodu z roku 1763. Oba pokládali tento mír za výhodný pro Francii a Španělsko. Většinu času trávil ve svém domě v Claremontu a užíval si pozice, kdy po asi čtyřiceti pěti letech ve vládních funkcích, mohl působit v opozici.  Roku 1765 přijal funkci strážce pečeti ve vládě Charlese Watson-Wentwortha, s nímž měl podobné názory na některé záležitosti. Později získal i nabídku stát se správcem jižní části země, ale tu odmítl. Po pádu Watsonovy vlády setrval v opozici. Zemřel v listopadu 1768.

Thomas Pelham-Holles, 1. vévoda z Newcastle (21. červenec 1693 – 17. listopad 1768), byl britský státník, který působil v období, kdy britské politice dominovala strana Whigů.

Thomas Pelham-Holles, 1st Duke of Newcastle upon Tyne and 1st Duke of Newcastle-under-Lyme, (21 July 169317 November 1768) was a British Whig statesman, whose official life extended throughout the Whig supremacy of the 18th century. He is commonly known as the Duke of Newcastle.


Vývoj.

Francouzský letecký průmysl během okupace za druhé světové války z části ztratil kontakt se špičkou technického vývoje v letectví. Letecký konstruktér Marcel Dassault, před válkou konstruující letouny pod vlastním jménem Marcel Bloch, se po ukončení války rozhodl vyvinout nový proudový letoun, který také v roce 1947 navrhl. Reakce francouzské vlády na projekt byla pozitivní, ale přesto nebyla stavba letounu objednána. Dassault se proto rozhodl pokračovat ve vývoji letounu na vlastní náklady.  Práce na vlastní konstrukci letounu, který byl mezitím označen jako M.D.450, začala v prosinci roku 1947. Konstrukce vycházela z motoru Rolls-Royce Nene, jehož licenční výroba se ve Francii připravovala, „kolem“ něho byl navržen trup s kruhovým průřezem, pilotní kabinou na přídi, a s příďovým zatahovacím podvozkem. Kritické Machovo číslo bylo zvýšeno použitím šípovitých ocasních ploch a mírně šípového křídla — šípové křídlo se mimo jiné vyznačuje také některými nectnostmi, jako jsou špatné vlastnosti na vysokých úhlech náběhu, či stáčení proudnic podél rozpětí (což záporně ovlivňuje funkci křidélek), přitom prostředky zlepšující tyto negativní vlastnosti šípového křídla (aerodynamické plůtky, či tzv. „psí zuby“, tj. lomená náběžná hrana křídla) ještě nebyly všeobecně známy. (Konstruktéři Dassaultu se tak vyhnuli většině těchto problémů, které se negativně projevují na řiditelnosti a ovladatelnosti stroje při malých rychlostech, tedy hlavně během vzletu a přistání.) Stavba prototypu byla zahájena 7. dubna 1948 v Dassaultově továrně na západním předměstí Paříže v Saint-Cloud. Až 29. června 1948 byla přidělena oficiální zakázka na stavbu tří prototypů. K prvnímu letu prototypu došlo 28. února 1949. Pilotoval ho přitom zkušební pilot Constantin Rozanoff.  Prototyp, označený M.D.450-01, nebyl vybaven přetlakovou kabinou, neměl výzbroj, a ani později pro stroj typické palivové nádrže na koncích křídla. Poháněl ho proudový motor Rolls-Royce Nene 102 o tahu 22,24 kN. Letoun s ním během zkušebních testů dosáhl rychlosti 980 km/h a stoupavosti 43 m/s. V dubnu 1949 byl první prototyp odeslán do zkušebního letového střediska francouzského letectva v Brétigny. Palivové nádrže s objemem po 425 l na koncích křídla se u letounu objevily v prosinci 1949, instalované v mateřské továrně. Testy pokračovaly do 2. května 1950, kdy s M.D.450-01 pilot Boudier přistál nouzově na břicho. Po opravě byl stroj předán jako učební pomůcka škole mechaniků v Rochefortu. Druhý prototyp M.D.450-02 létal v květnu 1949 a měl již přetlakovou kabinu, výzbroj a vystřelovací sedadlo Martin-Baker. Dokázal při testech vystoupat do výšky 15 000 m. Po pařížském aerosalonu 1949 byl předán zkušebnímu středisku v Marignane. V únoru 1950 byl také poškozen při přistání, po opravě ve zkouškách pokračoval až do roku 1953. V roce 1977 se stal majetkem Musée de l'Air. Třetí prototyp M.D.450-03 byl zalétán v červnu 1950 ve Villaroche. Byl použit pro testy protizemních raket a 15mm a později 20mm kanónů. Po ukončení zkoušek byl v roce 1954 sešrotován.  V červenci roku 1949 objednalo Francouzské letectvo stavbu 15 předsériových Ouraganů (dokončeno bylo 12), které byly určeny pro pokračování zkoušek a další vývoj. M.D.450-1 poprvé vzlétl 30. listopadu 1950 a zkoušel se v Cazaux. Prvních osm exemplářů, M.D.450-1 až M.D.450-8, mělo odpovídat sériovému provedení budoucích standardních Ouraganů Armée de l'Air. Byly dokončeny do 12. září 1951, kdy vzlétl poslední z nich. Na M.D.450-3 se později zkoušel motor Nene se zařízením pro přídavné spalování HS-403, které zvyšovalo tah na 30,70 kN. V tovární dokumentaci nesl také označení MD-450-NR. Při vývoji proudových motorů Hispano-Suiza sloužil do roku 1955.  M.D.450-4 byl použit při pevnostních lámacích zkouškách, na M.D.450-5 se testovala kanónová a raketová výzbroj. Předsériový M.D.450-6 byl využit při testech elektricky ovládaných vyvažovacích plošek na kormidlech. M.D.450-7 létal s motorem Rolls-Royce Tay, jehož licenční výrobu společnost Hispano-Suiza připravovala. Osmý předsériový letoun, označovaný také MD-450R, byl fotoprůzkumnou variantou s pouzdrem na kamery pod trupem a závěsníky na přídavné nádrže pod křídlem. Později byl přestavěn na standardní Ouragan a předán francouzskému letectvu.  M.D.450-9 ověřoval možnost použití stroje jako stíhacího-bombardovacího. Pod každou polovinu křídla bylo možno zavěsit 450 kg pumu, čímž dosáhl nejvyšší vzletové hmotnosti z doposud vyrobených Ouraganů. M.D.450-10 poprvé vzlétl 25. listopadu 1952 a byl využíván do roku 1957 k ověřování zbraňových systémů. M.D.450-11, označený také MD-450-30-L byl vybaven dvojicí nových kanónů DEFA ráže 30 mm a novou přídí. Vstupní otvor na přídi byl nahrazen dvěma na bocích trupu.  M.D.450-12 a dodatečně přiobjednaný předsériový M.D.450-13 byly poháněny prvními letovými exempláři francouzského proudového motoru SNECMA Atar 01 a 02 s osovým kompresorem. Instalace nových motorů si vyžádala množství vnitřních úprav vzduchových kanálů, závěsů motoru a výfukového potrubí. 31. srpna 1950 získal Dassault objednávku na stavbu 150 sériových Ouraganů a dalších 200 bylo objednáno v letech 1951 a 1952. Třetí objednávka stokusová série byla převedena na typ M.D.452 Mystére II.  Z kapacitních důvodů se na sériové výrobě letounů podílela řada subdodavatelů. Státní podnik SNCASE v Toulouse vyráběl přední části trupu, továrny SNCASO v Saint-Nazaire a v Bougenais dodaly 365 zadních částí trupových skořepin a 373 sad křídel. Dassaultovy podniky v Bordeaux-Mérignac stavěly střední části trupu a v Argenteuil ocasní plochy. Závěrečná montáž probíhala v Mérignacu. Pohonné jednotky a výzbroj dodávala společnost Hispano-Suiza, podvozky firma Messier.  První sériový Ouragan (výrobní číslo 101) vzlétl 5. prosince 1951, za jehož řízení usedl zalétávací pilot Constantin Rozanoff. První Ouragany (101 až 105) měly britské motory Nene 100, další (106 až 135) Nene 102A a Ouragany výrobních čísel 136 až 187 poháněly motory Nene 102B, sestavované ve Francii z dílů vyrobených společností Rolls-Royce. Následující stroje od výrobního čísla 188 měly instalovány pohonné jednotky celofrancouzské výroby Nene 102C, od výrobního čísla 237 pak Nene 104. Na letounu výrobního čísla 136 byla pokusně testována výzbroj čtyř kulometů Browning ráže 12,7 mm.

Operační nasazení.

Francie.

Do služby ve francouzském letectvu byl typ přijat v roce 1952, kdy nahradil britské letouny de Havilland Vampire u 12. eskadry. Následně pak Ouragany tvořily výzbroj tří Escadres de Chasse. 2. eskadra byla dislokována v Dijonu a 4. eskadra v Bremgartenu v NSR. Obě podléhaly spojenému velení NATO. 12 eskadra měla základnu v Cambrai a patřila k protivzdušné obraně Francie.  2. eskadru tvořila křídla I/2 „Cicognes“, II/2 „Côte d'Or“ a III/2 „Alsace“, 4. eskadru pak křídla I/4 „Dauphine“, II/4 „Lafayette“ a III/4 „Flandre“. 12. eskadra s Ouragany byla složena z křídel I/12 „Cambrésis“, II/12 „Picardie“ a III/12 „Cornouaile“. Všechny tři eskadry v roce 1955 vyměnily Ouragany za modernější stroje.  Ouragany sloužily rovněž v leteckých školách č. 701 v Salon-de-Provence, č. 705 v Tours a č. 708 v Meknes.  Piloti letoun hodnotili jako příjemný na ovládání a stabilní při střelbě. Naopak kritizován byl sklon letounu dostat se při utažené zatáčce do vývrtky. Po dva roky tyto letouny používala akrobatická skupina Patrouille de France. Ve Francii nejdéle sloužily Ouragany do roku 1964, především ve skušebních letových střediscích v Brétigny, Marignane, Istres a Cazaux. Za deset let používání ztratilo francouzské letectvo celkem 52 Ouraganů, většinou chybou pilotáže.

Indie.

Indie 25. června 1953 objednala dodávku 71 Ouraganů (sériová čísla IC553 až IC623), vybavených výkonnějším motorem Hispano-Suiza Nene 105 s tahem 23,28 kN a kanóny Hispano Mk.V britské výroby. První čtyři Ouragany přelétly z Istres do Dillí v říjnu 1953. Zbytek objednaných letounů přivezla do Bombaje francouzská doprovodná letadlová loď Dixmunde v listopadu. V roce 1957 bylo zakoupeno dalších 33 Ouraganů (IC662 až IC704) z druhé ruky, takže jich Indie získala celkem 104. V indickém letectvu měly Ouragany jméno "Toofani", význam označení se ale nezměnil. Stroje se staly výzbrojí 3. 4. a 8. squadrony indického letectva. Od roku 1958 indické Ouragany nahradil typ Dassault Mystère IVA u squadron č. 3 a 8 a ze zbývajících Toofani byly složeny squadrony č. 29 „Scorpions“ a 47 „Archers“. Indické Ouragany se dostaly do boje v roce 1961, kdy podnikly letecké útoky proti portugalské kolonii Diu (dnešní Dangarvadi) na ostrově na západním pobřeží Indie, jež Indie obsadila a okupovala. Účastnily se také pohraničního střetnutí s čínskou armádou v roce 1962. Ještě v roce 1965 hlídkovaly při východopákistánské krizi. Poslední operační squadrona č. 47 dolétala Toofani v roce 1966, do roku 1971 sloužily jako cvičné. Následujícího roku byly sešrotovány.

Izrael.

Oproti Francii a Indii byl Izrael nadšeným uživatelem tohoto typu, který Izraelské letectvo hodnotilo velice kladně. Izraelské letectvo hledalo letoun dostatečně výkonný k tomu, aby se mohl postavit v okolních zemích zaváděným MiGům-15 s šípovým křídlem. Uvažovalo se jak o francouzských Dassault Mystère, tak kanadských Canadair Sabre (variantě amerického North American F-86 Sabre). Vývoj letounů Mystère se však zpozdil a Kanada na nátlak USA od prodeje 24 Sabrů odstoupila. Nakonec byla objednána modernější verze Dassault Mystère IVA a jako dočasné řešení byl zvolen nákup už ne zcela moderních Ouraganů. Izrael v lednu 1955 odebral 24 Ouraganů vyřazených od 4. a 12. eskadry francouzského letectva a v následujícím získal ještě 6 kusů. Letouny byly zařazeny do stavu 113. perutě Chel' Ha Avir sídlící na letišti Chacor.  Prvního vítězství izraelský Ouragan dosáhl 12. dubna 1956, kdy jeho pilot sestřelil egyptský De Havilland Vampire. Počátkem suezské krize, dne 29. října 1956, izraelské Ouragany sestřelily další čtyři egyptské Vampiry. Dva zdokumentované souboje Ouraganů s egyptskými letouny MiG-15, které měly podobný motor, dopadl v obou případech poškozením Ouraganu. První letoun utrpěl několik zásahů z kanónu ráže 37 mm, ale druhý den opět létal, zatímco druhý byl ve vzdušném souboji těžce poškozen. Špatně vycvičení egyptští piloti nakonec nevyužili lepších výkonů svých strojů (především v rychlosti a stoupavosti). Dne 31. října 1956 dvojice Ouraganů prudce napadla neřízenými střelami a kanóny egyptský eskortní torpédoborec "Ibrahim-el-Awal" (ex-HMS Mendip) třídy Hunt, což vedlo až k jeho zajetí. Během Suezské krize (Operace Kadesh) byl letoun používán především pro podporu pozemních jednotek a žádný z nich nebyl ve válce ztracen.  Po suezské krizi bylo do Izraele dodáno dalších 51 Ouraganů. Ouragany bojovaly také v šestidenní válce v roce 1967, kde byly opět používány k bitevním akcím. V šestidenní válce byly ztraceny čtyři letouny. Poslední Ouragany byly z bojových útvarů staženy v lednu roku 1973. V roce 1975 prodalo Izraelské letectvo 18 Ouraganů do Salvadoru, kde létaly až do konce 80. let.

Salvador.

Bezprostředně po skončení fotbalové války v roce 1969 se Salvador pokusil o modernizaci svého letectva. Jelikož na dodávky amerických zbraní bylo vyhlášeno embargo, v roce 1975 zakoupil Salvador 18 kusů vyřazených izraelských Ouraganů. Ouragany byly používány během občanské války v Salvadoru, která se odehrávala v letech 1980–1992. Letouny tehdy operovaly především z letiště Ilopango, které je poblíž hlavního města San Salvador. Protože Salvador je velice malá země a letounům zde stačil jen malý dolet, Ouragany zde obvykle nenesly nádrže na koncích křídla. Upřednostněno bylo větší bojové zatížení.  Dne 27. ledna 1985 bylo několik Ouraganů zničeno na zemi při útoku revolučních "Farabundo Martí National Liberation Front" (FMLN), což uspíšilo hledání jejich náhrady. Tou se nakonec stal americký typ Cessna A-37 Dragonfly, jehož dodání umožnilo zrušení amerického zbrojního embarga za prezidenta Ronalda Reagana. Zbylé letouny byly vyřazeny koncem války.

Dochované kusy.

Řada Ouraganů se dodnes dochovala, a to především ve Francii.

Dassault M.D.450 Ouragan byl francouzský jednomotorový stíhací a stíhací bombardovací letoun vyvinutý firmou Avions Marcel Dassault, předchůdce dnešního výrobce Dassault Aviation, ve 40. letech 20. století. Přestože svými výkony nebyl tento letoun úplnou světovou špičkou, hrál důležitou roli v obnově francouzského leteckého průmyslu po druhé světové válce (ovšem jednoznačně jej po stránce výkonů překonávaly pouze sovětský MiG-15 a americký F-86 Sabre, na straně druhé ale měl dobré letové vlastnosti).

The Dassault M.D.450 Ouragan () is a French fighter-bomber developed and produced by Dassault Aviation. It has its origins in a private venture by Dassault to produce an all-French aircraft which would make use of jet propulsion, which subsequently would receive orders from the French Air Force.


Následnictví.

Mocenské oslabení následníka využil Amenmesse, který ovládl Horní Egypt včetně původního sídelního města Théby a provincie Nubie. O jeho původu se spekuluje, nicméně jako nepravděpodobnější je, že byl nevlastním bratrem Setiho II., matkou byla Isetnofret vedlejší žena Merenptaha. Prakticky tedy došlo k dvojvládí a některé zdroje řadí Amenmesse mezi krále 19. dynastie. Uzurpace vlády Amenmessem jen zvýšila rozklad vládních struktur a zintenzivnila vzájemné soupeření severu a jihu Egypta. Amenmesse po dvou letech zemřel a centrální vlády se opět ujal Seti II. Obnovil svoji moc v Horním Egyptu a Nubii. Svému rivalovi Amenmessovi nechal v hrobce KV10 odstranit jeho podoby a nápisy.

Monumenty.

Setiho krátká doba účasti na vládě zanechala málo významnějších stavebních památek:

Hrobka KV15.

Hrobka byla objevena již za Napoleonských expedicí 1799, epigraficky ji popsal Lepsius 1844, výzkum prováděl Carter1902. Stěny pohřební komory a strop jsou pokryty reliéfy s šakalím bohem Anubisem, dvěma řadami bohů oslavujícím Re-Harachteje a Osirise. Strop objímá nebeská bohyně Nút. Seti II. zde byl asi původně pohřben, pak přemístěn do hrobky své ženy Twosret (KV14). Mumie byla nalezena ve hrobce KV35 společně s dalšími zde uschovanými a nalezenými V. Loretem v 1898. Podrobný průzkum hrobky ukázal, že její výzdoba respektive i její rozsáhlejší dostavba nebyly dokončeny. Seti II. zemřel v sídelním městě v Dolním Egyptu Pi-Ramesse.

Princ Seti-Merenptah.

Vlivným hodnostářem za vlády Setiho II. byl vezír Bay "Velký správce pečeti", a také "Královský komorník", který ve sporném období dvojvládí (Seti II. - Amenmesse) podporoval legitimního panovníka. Původem byl Syřan (patrně imigrant z období vlády Ramesse II.] a zřejmě spřízněn s panovníkovou rodinou, uvádí se konkubína Settiho pocházející z Kanaánu. Vykonával i diplomatické služby jak za vlády Settiho tak i následníků Siptaha a královny Twosret. <br>Při podrobném výzkumu již zmíněné kaple posvátných bárek v Karnaku vytvořené ke slávě Settiho II. vyzdobené jeho symboly, se v roce 1970 prokázalo, že původní postavy byly vyškrabány a překryty novými symboly a postavami. Původně zde byl zobrazen vezír-kancléř Bay vedle postavy Setiho. Následně byla postava vezíra Baye překryta postavou, kterou se podařilo identifikovat s princem Seti-Merenptahem synem Setiho II. (asi nestihl vybudovat vlastní hrobku). Tato zajímavost dokresluje snahu prokázat svůj královský původ až do záhrobí.

Klimatické podmínky.

Paleo- klimatické podmínky v období pozdní Nové říše potvrdily, že pravidelné periodické nižší vzedmutí hladiny Nilu měly vliv na vegetaci a objem sklízených plodin. Zároveň se prokázalo, že celkově zhoršené ekonomické podmínky měly vliv i na počet realizovaných staveb. Rovněž zde byl zaznamenán vliv na rozsah obchodních vztahů ve výměnném hospodářském modelu. Dá se tedy říci, že postupné přibližování se zásadním změnám v následných dynastiích se dramaticky projevilo ve třetím přechodném období

Sethi II. byl nejstarším synem Merenptaha a jeho legitimním následníkem. V mládí žil v sídle otce Memfis. Později, kdy otec již trpěl nemocemi a únavou z bojů proti nájezdníkům z Libye a různých skupin přicházejících do úrodné delty Nilu ze zemí kolem Středozemního moře (mořských národů) se nepochybně vojenských výprav účastnil. Odhaduje se, že smrt otce ho zastihla ve věků 30-35 let. Vlády se ujal a vládl v letech 1202–1198 př. Kr.. Jeho vláda se koncentrovala do Dolního Egypta.

Seti II (or Sethos II) was the fifth pharaoh of the Nineteenth Dynasty of Egypt and reigned from 1203 BC to 1197 BC. His throne name, Userkheperure Setepenre, means "Powerful are the manifestations of Re, the chosen one of Re." He was the son of Merneptah and Isetnofret II and sat on the throne during a period known for dynastic intrigue and short reigns, and his rule was no different. Seti II had to deal with many serious plots, most significantly the accession of a rival king named Amenmesse, possibly a half brother, who seized control over Thebes and Nubia in Upper Egypt during his second to fourth regnal years.