Místo konání.

Díky vítězství Salvadora Sobrala s písní „Amar Pelos Dois“ na Eurovizi 2017 soutěž poprvé v historii hostí Portugalsko. Hostující televize Rádio e Televisão de Portugal (RTP) a Evropská vysílací unie (EBU) vybrala jako místo konání 63. ročníku soutěže Altice (dříve MEO) Arénu v Lisabonu.  Tato multifunkční aréna byla postavena pro Expo 1998 a má kapacitu 20 000 diváků, díky čemuž se řadí mezi největší kryté stavby svého druhu v Evropě. Jedná se také o největší uzavřenou arénu v Portugalsku. Nachází se v srdci moderní severovýchodní části města Parque das Nações, která hostila právě i Expo '98. Spojení mezi touto částí města a mezinárodním letištěm Portela zajišťuje metro, vlak ji pak spojuje se zbytkem Portugalska, jako i Evropy.

Výběr hostitelského města.

V den finále Eurovize 2017 bylo portugalským televizním vysílatelem RTP oznámeno, že v případě výhry by se Portugalsko ujmulo pořádání příštího ročníku. Na tiskové konferenci, která se konala po vítězství Salvadora Sobrala, navrhl výkonný producent soutěže Jon Ola Sand portugalskou stanici k organizování příštího ročníku. V reakci na to potvrdil ředitel RTP, Nuno Artur Silva, že se Portugalsko ujme hostování Eurovize 2018. Též zmínil právě MEO Arénu jako pravděpodobné místo konání. 15. května 2017 stanice uvedla, že se další ročník pravděpodobně bude konat v MEO Aréně, následujícího dne ovšem přišla s oznámením, že žádné konečné rozhodnutí ještě nepadlo.  Zde je výpis podmínek účasti ve výběrové fázi, které byly odeslány RTP Evropskou vysílací unií těsně po portugalském triumfu v Kyjevě: Kromě Lisabonu projevila zájem o pořádání události i města Braga, Espinho, Faro, Gondomar, Guimarães a Santa Maria da Feira. Starosta města Porto, Rui Moreira, prozradil, že nemá zájem „utrácet miliony eur“ na hostování soutěže, ale podporuje města v metropolitní oblasti Porta, tj. Espinho, Gondomar a Santa Maria da Feira.  13. června 2017 se zástupci stanice RTP v sídle Evropské vysílací unie (EBU) v Ženevě setkali s eurovizním výborem. Během této schůze se úředníci RTP zúčastnili workshopu týkající se témat spojených s hostováním soutěže. Také se poučili ze zkušeností ukrajinského vysílatele UA:PBC. Dostali i příležitost sdělit některé plány Eurovize 2018, jako návrhy hostujících měst.  25. července 2017 EBU a RTP definitivně potvrdily Lisabon jako místo konání dalšího ročníku. Hlavní město tak vyhrálo ve výběrovém kole hostujícího města. Předstihlo tak města Braga, Gondomar, Guimarães a Santa Maria da Feira, která se oficiálně ucházela o organizaci soutěže. Při této příležitosti RTP naznačilo, že dějištěm všech akcí spjatých se soutěží bude městská část Parque das Nações, kde se nachází již zmíněná Altice Arena.

Účastníci.

1. semifinále.

Prvního semifinále se zúčastnilo 19 zemí. Z automaticky postupujících států do finále, tedy tzv. "Velké pětky" a vítěze minulého ročníku, měly právo na hlasování Portugalsko, Španělsko a Velká Británie.

2. semifinále.

Druhého semifinále se zúčastnilo 18 států. Z automaticky postupujících zemí v tomto semifinále hlasovaly Francie, Německo a Itálie.

Finalisté.

Účastníci velkého finále, jejich určené pořadí, výsledné pořadí a celkově získané body (od poroty i publika).

Ostatní státy.

Podmínkou účasti v Eurovision Song Contest je aktivní členství národního vysílatele v Evropské vysílací unii (EBU), který bude schopen samotnou show vysílat. EBU poslala pozvánku všem 68 aktivním členům unie. Některé státy účast v tomto ročníku potvrdily, některé ale odmítly:

Incidenty.

Cenzura čínského vysílání.

Čínská televize Mango TV vysílala 1. semifinále soutěže s devítihodinovým zpožděním. Z vysílání přitom vystřihla reprezentanty Albánie a Irska, a to včetně následné rekapitulace všech 19 účastníků semifinále. Albánie byla vystřižena kvůli tetování reprezentanta Eugenta Bushpepy a členů jeho kapely, Irsko pak z důvodu údajné propagace homosexuality. Během přenosu byly taktéž rozmazány duhové vlajky, symbol LGBT hnutí, v publiku a tetování ostatních reprezentantů. V reakci na to Evropská vysílací unie (EVU) ukončila partnerství s televizí Mango TV s tím, že cenzura není v souladu s všeobecnými a celkovými hodnotami EVU, a že je hrdá na tradici oslavování odlišností prostřednictvím hudby. To vedlo k zákazu vysílání druhého semifinále a finále v Číně. Mluvčí mateřské televizní společnosti Hunan TV uvedl, že si nebyli vědomi úprav, kterých se dopustila televize Mango TV. Irský reprezentant Ryan O’Shaughnessy později v rozhovoru pro BBC uvedl, že toto nebrali na lehkou váhu, a že si myslí, že se jednalo o krok správným směrem.

Kritika kulturní etiky izraelského vystoupení.

Po ukončení Eurovize 2018 se v reakci na vystoupení izraelské reprezentantky a následné vítězky soutěže Netty s písní „Toy“ vyskytly názory kritizující její kostým a celkový vzhled pódia jejího vystoupení. Zpěvačka na sobě měla kimono a drdol, součástí stage pak byly tzv. Maneki Neko, tedy japonské sošky pro štěstí. To vše mělo podle kritiků projevit neúctu k japonské kultuře, na Twitteru pak bylo několika uživateli toto představení označeno za urážlivé.  Toto téma se vyskytlo i 14. května 2018 v britském ranním pořadu "Good Morning Britain" moderovaném Trishou Goddard a Piersem Morganem. Ti se Netty zastali s tím, že zpěvačka tyto předměty do vystoupení zakomponovala proto, že naopak japonskou kulturu uznává. Moderátorům na druhou stranu oponovala anglická novinářka Rebecca Reid, podle které nešlo o vyzdvihnutí této kultury, nýbrž o pouhý kostým.

Narušení britského vystoupení.

Během finálového vystoupení britské reprezentantky SuRie na pódium vtrhl muž, vytrhl mikrofon ze zpěvaččiných rukou a vykřikl „Moderní nacisté britských médií, požadujeme svobodu! Válka není mír!“ Tento narušitel byl později identifikován jako „Dr ACtivism“, politický aktivista z Londýna. Ke zpěvačce se dostal díky jedné z kamer, na kterou vylezl a dostal se tak na jeviště. Poté, co SuRie nakonec své vystoupení dokončila, do vysílání bylo vloženo interview s ostatními reprezentanty sedícími v tzv. green roomu, tedy v části arény, kde sedí delegace všech států po a před jejich vystoupeními. Britská zpěvačka následně odmítla náhradní vystoupení nabídnuté organizátorem soutěže. Interpretka rovněž ukázala několik modřin, které ji aktivista způsobil. Na oficiálním kanálu Eurovision Song Contest na serveru YouTube je zveřejněn upravený záznam představení. Kritická pasáž je nahrazena záznamem z show pro poroty, která se odehrála předešlý večer. Video ovšem obsahuje interview s ukrajinskou delegací, které bylo součástí improvizovaného vstupu z green roomu.

Výběr běloruské písně.

Podle pravidel Evropské vysílací unie (EVU) musí být soutěžní píseň ve všech zemích vydána poprvé po 1. září před samotnou Eurovizí. 10. února 2018 však vyšlo najevo, že ukrajinský zpěvák Alekseev, který se přihlásil s písní „Forever“ do běloruského národního kola, již tuto skladbu zazpíval v květnu 2017 v ruské Stavropoli, a to v ruské podobě s názvem „Navsegda“. Celkem šest interpretů vyhrožovalo odstupem z běloruského výběru, zpěvačka Sofi Lapina tak dokonce učinila. Poté, co zpěvák provedl drobné úpravy skladby, umožnila mu Běloruská televizní a rozhlasová společnost (BTRC) účastnit se národního kola. To vyhrál a stal se tak reprezentantem země na Eurovizi 2018. 23. února 2018 mu EVU povolila původní anglickou verzi s názvem „Forever“, 28. března 2018 pak Alekseev přišel s finální verzí s odlehčeným úvodem a přidaným refrénem na konci.

Zranění českého reprezentanta.

Během první semifinálové zkoušky 29. dubna 2018 si český reprezentant Mikolas Josef během salta poranil záda. Zkoušku o třech vystoupeních dokončil, posléze ale musel odjet do nemocnice. Večer pak svůj stav objasnil na svém instagramovém účtu, na který napsal: „Mohu potvrdit, že jsem se během zranil během zkoušky a situace se během následujících hodin zhoršila. Momentálně nemohu ani chodit. Hned co jsem přijel z jedné nemocnice, už směřuji do další.“ Následně ale uvedl, že „vystoupí, ať to stojí, co to stojí“. Zpěvák nakonec s drobnými úpravami vystoupení 8. května na 1. semifinále soutěžil, postoupil a skončil šestý ve finále.

Eurovision Song Contest 2018 byl 63. ročník soutěže Eurovision Song Contest. Soutěž se konala v Altice Areně v Lisabonu, hlavním městě Portugalska, a to po vítězství portugalského zpěváka Salvadora Sobrala s písní „Amar Pelos Dois“ na předchozím ročníku v Kyjevě na Ukrajině. Portugalsko na Eurovizi zvítězilo poprvé v historii a poprvé tak soutěž i organizovalo. 1. semifinále se uskutečnilo 8. května, 2. semifinále 10. května a finále 12. května.

The Eurovision Song Contest 2018 was the 63rd edition of the annual Eurovision Song Contest. It took place in Lisbon, Portugal, following Salvador Sobral's win at the 2017 contest in Kiev, Ukraine with the song "Amar pelos dois". It was the first time Portugal had hosted the contest - 54 years after the country made its debut. Organised by the European Broadcasting Union (EBU) and host broadcaster Rádio e Televisão de Portugal (RTP), the contest was held at the Altice Arena, and consisted of two semi-finals on 8 and 10 May, and the final on 12 May 2018. The three live shows were hosted by Filomena Cautela, Sílvia Alberto, Daniela Ruah and Catarina Furtado. It was the first Eurovision Song Contest held on the Atlantic coast.


Historie výroby.

Projekt Roveru 75 začal jako součást tří nových návrhů pod vedením Richarda Woolleyho a to jako velký sedan s kódovým označením Flagship, menší vozidlo (s kódovým jménem Eric) a 75. Z nich se ujal pouze koncept 75. Původním cílem bylo znovu faceliftovat předchozí model Rover 600, ale po převzetí Rover Group automobilkou BMW bylo rychle rozhodnuto, že tato platforma nebude znovu použita, ale bude nahrazena zcela novým modelem.  Práce na novém modelu s kódovým označením R40 pokračovaly s malými provozními zásahy ze strany BMW. Design byl přijat nadšenou reakcí ze strany vedení a obě společnosti věřily, že klasický vzhled bude pro Rover ideálním směrem. Byly přijaty nové, revoluční konstrukční postupy 3D simulace virtuální reality včetně technik simulace "ebuild", čímž se zajistilo, že vůz ve fázi sériové výroby dosáhne špičkové kvality.  K pohonu nového vozu byla využita řada benzinových a vznětových motorů o objemu od 1,8 až po 2,5 litru. K dispozici byly čtyřválcové benzínové motory Rover řady K-Series objemu 1.8 litru a šestiválcové benzínové agregáty řady KV6 se čtyřmi vačkovými hřídeli nabízeným buď s objemem 2.0 litru s krátkým zdvihem nebo revidovaný o objemu 2,5 litru. Dvoulitrový šestiválec byl kvůli emisním limitům později nahrazován čtyřválcem K-Series o objemu 1,8 litru s turbodmychadlem. Jako vznětový motor byl použit BMW M47, který byl Roverem značně přepracován a dostal nové označení M47R.  Všechny modely byly dále osazovány buď pětistupňovou manuální převodovkou Getrag 283 od stejnojmenné firmy, která byla dodávána z nového závodu Getrag ve městě Bari v Itálii nebo pětistupňovou automatickou převodovkou JATCO JF506E čímž se Rover 75 stal jedním z prvních automobilů s příčným uložením motoru, který byl touto převodovkou osazen.  Vůz byl vybaven kotoučovými brzdami doplněnými systémem Bosch 5.7 se čtyřkanálovým ABS a elektronickým rozložením brzdné síly. Ruční brzda byla ovládána lankem, které bylo spojeno s bubnem integrovaným uvnitř zadních kotoučů.  Přední náprava typu MacPherson byla ukotvena litými spodními rameny ve tvaru L. Široké rozestupy montážních bodů, poddajné vymezovací vložky a obvodový podrám poskytly modelu komfortní jízdní vlastnosti s jemným a přesným řízením a to napříč modelovou řadou včetně sportovních derivátů jako je pozdější MG ZT. Jako zadní náprava byla nakonec zvolena po dlouhých úvahách osvědčená víceprvková koncepce BMW Z-Axle, která byla vyvinuta roku 1988 pro sportovní vůz BMW Z1.

Popularita a prodej.

Počáteční prodeje modelu Rover 75 během roku 1999 nesplnila očekávání a oproti konkurenčním modelům stejné třídy, jako bylo BMW řady 3 nebo Audi A4 se v prodejních mapách britských automobilů příliš neprosadil. Důvodem bylo hlavně to, že při veřejném odhalení automobilu na autosalonu v Birminghamu byl bohužel plánován i projev šéfa společnosti BMW Bernda Pischetsrieder, který mediálně zcela zastínil odhalení nového automobilu. Tento projev totiž mimo jiného obsahoval kritiku přístupu britské vlády k finanční pomoci při sanaci továrny Rover v Longbridge (kde měly být vyráběny také nové modely Mini a R30). Média to interpretovala tak, že BMW není spokojeno s pokračujícími finančními ztrátami a zamýšlí tedy ukončit výrobu vozů Rover a továrnu uzavřít. To nepochybně vyděsilo mnoho potenciálních kupujících a to i přes velmi pozitivní reakce na samotný vůz. Tyto reakce dokonce předčili očekávání oproti konkurenčnímu modelu Jaguar S-Type, který byl odhalen ve stejný den jen o pár stánků dál na totožné výstavě. Tržby se nakonec v průběhu roku 2000 výrazně zvýšily a Rover 75 se tak v dubnu toho roku stal pátým nejpopulárnějším automobilem v Británii. V době bankrotu MG Rover Group v dubnu 2005 se vůz stále poměrně dobře prodával a dokonce několik neprodaných vozů bylo na skladě ještě na počátku roku 2007, kdy se čínská společnost Nanjing Automobile, která skoupila práva na tento model chystala znovu otevřít továrnu v Longbridge.  Na základě kombinace bezpečnosti, výkonu a nákladů na údržbu byl Rover 75 v roce 2011 ve Spojeném království považován za auto s nejmenšími náklady na provoz včetně pojištění napříč věkovými skupinami a u dieslových variant byl na základě spotřeby a výše daní Rover 75 považován za nejúčinnější naftový vůz ve své třídě.  Vozy jsou i přes své stáří stále oblíbené a jsou aktivně podporovány kluby vlastníků, které se rozrůstají.

Flexibilní elektronický systém.

Elektronický systém Rover 75, který byl částečně převzat z BMW byl navržen jako celistvý kompletní systém pro automobily (zabudovaný audiosystém, navigace, televizní a telekomunikační systémy) a je založen na velmi flexibilním automobilovém počítačovém systému BMW, který byl pro potřeby Roveru jednoduše upraven. Výsledkem tohoto kroku je, že model Rover 75 lze snadno upgradovat pomocí nejnovějších technologií BMW, včetně systému Bluetooth, navigačního systému na bázi DVD a širokoúhlých displejů stejně jako CD přehrávačů s možnostmi přehrávání i formátu MP3.

Přehled motorů.

Rover 75 (včetně jeho sportovní verze MG ZT) byly poháněny kombinací vlastních benzínových motorů řady K-series (včetně KV6), osmiválcového motoru Ford Modular V8 a motorů na LPG. Verze se vznětovým motorem používala motory BMW M47. Ten byl označen jako M47R, jelikož se od originálního modelu odlišoval a měl vylepšené vlastnosti, které byly pro Rover jedinečné. Původní motor BMW M47 byl podélný, kdežto M47R, vytvořený speciálně pro Rovery ve spolupráci s rakouskou firmou Steyr, byl uložen příčně. Dále byl vybaven technologií Common rail, větším turbodmychadlem a sofistikovaným systémem řízení a měření teploty agregátu. Nicméně jádro motoru i hlava zůstali shodné s původním modelem od BMW.

Rover 75 je osobní automobil vyšší střední třídy vyráběný v letech 1998 – 2000 společností Rover Group a od roku 2000 nástupnickou společností MG Rover Group. Rover 75 byl vyráběn ve verzi sedan nebo kombi s pohonem předních kol a v roce 2002 byla představena i verze V8 s osmiválcovým motorem Ford vpředu, pohonem zadních kol a zvětšeným rozvorem. V roce 2001 uvedla MG Rover také sportovní verzi pod značkou MG nazvanou MG ZT.

The Rover 75 is an executive car that was produced by British car manufacturers Rover Group and later by MG Rover, under the Rover marque. The Rover 75 was available with front-wheel drive in either a saloon or estate body style and latterly, in long-wheelbase form and a rear-wheel drive, V8-engined specification. In 2001, an MG-branded version was launched by MG Rover, called the MG ZT.


Popis.

Komplex je velký 150 × 35 metrů a stojí na vápencové skále, která leží ve výšce asi 152 metrů nad mořem a která svému okolím dominuje. Z pozice hradu můžete vidět Monte Bonifato a záliv Castellammare. Hrad je nepřístupný ze tří stran kvůli strmým stěnám skály, na kterých je postaven. Jediný přístup se nachází na západě, který vede k první řadě obrany hradu. Od první linie obrany, která zahrnuje mimo jiné studnu, kostelní síň a další prostory, můžete přijít na dvůr, který je spojen s druhým okruhem zdí přes portál až do třetího kruhu zdí, který zahrnuje podlouhlou věž. Konečně jádro hradu ležící v jižní části pevnosti je obdélníkové, s rozlohou 7 × 21,50 m.

Historie.

Původ hradu spadá před rok 1093, ve kterém Roger I. Sicilský definoval hranice diecéze Mazara, která zahrnovala Calatubo. Ve starověku byla kolem hradu vesnice Calatubo, která založila své podnikání na těžbě kamene pro vodní a větrné mlýny z lomů kolem potoka Finocchio, jak zmínil arabský geograf Al-Idrísí v Tabula Rogeriana, napsané v roce 1154.  Vesnice Calatubo byla po dobytí Fridrichem II. Štaufským opuštěna a hrad ztratil původní funkci vojenské pevnosti, která se změnila na farmu. Během tohoto období se hrad spojil se sklady, stájemi a dalšími strukturami, které byly využívány pro správu ho léna Calatubo.  Od středověku má hrad Calatubo díky své viditelnosti důležitou strategickou roli: byl součástí řady věží a pevností podél pobřeží od Palerma po Trapani. Tato obranná linie byla použita k přenosu světelných signálů v případě útoku Saracenů. Zejména hrad Calatubo zaručil tok informací, který se odehrával mezi základnami Carini, Partinico a Castellammare del Golfo.  Na konci 19. století byly ve druhém nádvoří zřízeny sklady pro výrobu vína "Calatubo". Hrad zůstal v dobrém stavu až do zemětřesení Belice v roce 1968. Použití stavby jako ovčína a nelegální vykopávky, které měly za cíl objekty nekropole ze sedmého století př. Kr. dále ničily hrad.  V roce 2007 ho město Alcamo koupilo za 60 tisíc eur a během několika posledních let (2003-2014) byl několikrát uveden jako součást kulturní iniciativy "I Luoghi del Cuore", kterou sponzoroval italský orgán pro životní prostředí (FAI), jehož cílem je ochrana a posílení uměleckého a kulturního dědictví Itálie.

Hrad Calatubo, italsky "Castello di Calatubo", je pevnost nedaleko města Alcamo, na Sicílii, v jižní Itálii. Jsou zde pozůstatky osídlení Elymů a pohřebiště.

The Calatubo Castle (Latin: "catrum Calathatubi"; Arabic: قلعة اوبي - "Qal'at 'Awbi"; Italian: "Castello di Calatubo") is a fortress located near the town of Alcamo, Sicily, southern Italy.


Název.

Název cyklu, který se do češtiny většinou překládá jako "Slavnostní vojenské pochody, op. 39", byl inspirován veršem z Shakespearovy divadelní hry Othello:

Pochody.

Každý z pochodů trvá přibližně 5-6 minut.

Historie díla.

První dva pochody měly premiéru v říjnu 1901 v Liverpoolu a o dva dny později Londýně na koncertě promenádní hudby, kde sklidily obrovský úspěch u publika; zejména pochod č. 1, který byl hrán jako druhý v pořadí. Podle vzpomínek tehdejšího dirigenta Henryho Wooda: "Bylo to jedinkrát v historii promenádních koncertů, kdy si orchestrální kus vysloužil dvojnásobný přídavek. Sotva jsem si tehdy pomyslel, že krásná, široká melodie tria se jednoho dne rozvine do naší druhé národní hymny - Land of Hope and Glory".  O rok později byl Elgar pověřen složením slavnostní ódy ke korunovaci krále Eduarda VII.. Na výslovné přání samotného krále do finále "Korunovační ódy" zakomponoval i oblíbenou melodii Pochodu č. 1, kterou opatřil slovy A. C. Benson. Tak vznikla píseň "Land of Hope and Glory" ("Země naděje a slávy"), která svou oblíbeností mezi Angličany předčila tradiční britskou hymnu.  Oba pochody Elgar prodal hudebnímu vydavatelství Boosey, s nímž podepsal kontrakt na celkem šest opusů pod souhrnným názvem "Pomp and Circumstance Military Marches". Povzbuzen úspěchem, Elgar brzy napsal další dva pochody, přičemž zejména Pochod č. 4 dosáhl téměř stejné obliby, jako Pochod č. 1. Také tento pochod byl opatřen slovy, nejprve textem básně "The King's Way" od Elgarovy manželky Alice a později za druhé světové války vlasteneckým textem spisovatele A. P. Herberta, "Song of Liberty".  Do své smrti Elgar pracoval na dalších dvou nasmlouvaných pochodech, pouze jeden však dokončil. Ačkoli Pochod č. 5 byl vydán až v roce 1930, sestává z motivů, které si Elgar zaznamenal již před mnoha lety, takže všech pět pochodů je si časově mnohem blíž, než jejich číslování a datum vydání naznačuje. Přes různorodé zpracování, všechny sdílejí tutéž strukturu, v níž se střídají úseky scherzo a trio. Také nedokončený Pochod č. 6, který na základě dochovaných poznámek zkomponoval anglický skladatel Anthony Payne až v roce 2006, sestával z motivů datovaných již do roku 1910, avšak některé se nakonec vyskytly v jiných Elgarových dílech, publikovaných již v letech 1917 a 1929.

Pomp and Circumstance (plným názvem Pomp and Circumstance Military Marches), Op. 39, je cyklus původně pěti, později šesti orchestrálních pochodů, které zkomponoval anglický skladatel Edward Elgar.

The Pomp and Circumstance Marches (full title "Pomp and Circumstance Military Marches"), Op. 39, are a series of six marches for orchestra composed by Sir Edward Elgar. The first four were published between 1901 and 1907, when Elgar was in his forties; the fifth was published in 1930, a few years before his death; and the sixth, compiled posthumously from sketches, was published in 2005-2006. They include some of Elgar's best-known compositions.


116. ročník.

116. ročník se odehrával na osmihektarovém areálu Stade Roland-Garros v Paříži. Premiérový ročník se na tomto místě uskutečnil v roce 1928.  Tenisté bojovali o tituly v soutěžích mužských a ženských dvouher i čtyřher, smíšené čtyřhry, dvouhry a čtyřhry juniorů a juniorek do 18 let v kategorii Grade A (4.–10. června), a také dvouhry a čtyřhry vozíčkářů v rámci okruhu handikapovaných UNIQLO Tour, turnaje zařazeného do kategorie Grand Slamu (8.–10. června). Součástí byl také turnaj ženských legend a legend mužů do a nad 45 let, a to ve formě čtyřher.  V areálu s více než dvaceti antukovými dvorci se rozhodující utkání závěrečné fáze odehrávaly na třech hlavních stadionech, Court Philippe Chatrier, Court Suzanne Lenglen a Court 1.  Poprvé v historii French Open se oba úřadující vítězové Australian Open, Serena Williamsová a Roger Federer, odhlásili před pařížským turnajem.  Světová jednička Angelique Kerberová se stala první nejvýše nasazenou hráčkou ženské dvouhry v otevřené éře French Open, která prohrála již v úvodním kole. Čtyři gamy jí dovolila uhrát Ruska Jekatěrina Makarovová. Poprvé od Australian Open 1979 se do čtvrtfinále grandslamu probojovaly všechny čtvrtfinalistky, které předtím nikdy nevyhrály titul z dvouhry této nejvyšší kategorie..

Vítězové.

Mužskou dvouhru opanoval španělský čtvrtý hráč světa Rafael Nadal. Jako první tenista získal desátou trofej z dvouhry Roland-Garros, když všechna finále vyhrál, a stal se tak prvním mužem s daným počtem výher ze singlu jediného grandslamového turnaje. Patnáctou trofejí na majoru se odpoutal na 2. místě historických tabulek od Peta Samprase.  Ženskou dvouhru vyhrála 47. hráčka žebříčku Jeļena Ostapenková, jež získala debutový grandslamový titul. Stala se tak prvním lotyškým tenistou se singlovou grandslamovou trofejí, nejmladší šampionkou Roland-Garros od roku 1997, první takovou nenasazenou tenistkou od roku 1933 a vůbec nejníže postavenou hráčkou od zavedení klasifikace v roce 1975.  Mužská čtyřhra přinesla vítězství nenasazenému americko-novozélandskému páru Ryan Harrison a Michael Venus, pro něž se jednalo o premiérový grandslamový titul, když ani jeden před Roland-Garros nikdy v rámci turnajů velké čtyřky nepřekročil brány čtvrtfinále.  Ženská čtyřhra podruhé skončila výhrou prvního světového páru saloženého z Američanky Bethanie Mattekové-Sandsové a Češky Lucie Šafářové, které na pařížské antuce zvítězily již v roce 2015. Společně si připsaly pátý grandslamový vavřín a třetí v řadě, což znamenalo, že jim k zisku nekalendářního Grand Slamu scházel jen triumf na čtvrtém majoru bez přerušení, ve Wimbledonu 2017.  Smíšenou čtyřhru ovládl kanadsko-indický pár Gabriela Dabrowská a Rohan Bopanna, jehož členové získali premiérový grandslamový titul v kariéře. Dabrowská se stala první Kanaďankou v historii, která zvítězila v jakékoli soutěži Grand Slamu dospělých.

Dotace turnaje.

Celkový rozpočet French Open 2017 byl proti předešlému ročníku navýšen téměř o čtyři miliony eur a dosáhl částky 36 000 000 eur, což představovalo nárůst o 12 % proti roku 2016. Vítězové mužské a ženské dvouhry obdrželi 2 100 000 eur, tedy meziročně o sto tisíc eur více.

Body do žebříčků ATP a WTA.

Tabulka uvádí zisk bodů do žebříčku ATP a WTA v závislosti na kole turnaje, ve kterém tenista vypadl.  "Úplné složení odstoupivších a hráčů, kteří je nahradili v mužské dvouhře."  "Úplné složení odstoupivších a hráček, které je nahradily v ženské dvouhře."

Divoké karty.

Následující tenisté obdrželi divokou kartu do hlavních soutěží.  Divoké karty pro zástupce australského a amerického tenisu v singlových soutěžích byly přiděleny v rámci reciproční dohody tří ze čtyř tenisových svazů pořádajících Grand Slam – Tennis Australia, United States Tennis Association (USTA) a Fédération Française de tennis (FFT). Australská federace je udělila Alexi De Minaurovi a Jaimee Fourlisové. Americký svaz zvolil Tennyse Sandgrena a Amandu Anisimovovou.

Kvalifikanti.

Sedmnáct mužů a třináct žen postoupilo do hlavních soutěží z kvalifikací, které probíhaly od 22. do 26. května 2017 v pařížském areálu Stade Roland-Garros.

French Open 2017 byl 116. ročník druhého tenisového grandslamu sezóny, konaný od 28. května do 11. června 2017. Představoval jediný major hraný na antukovém povrchu, když probíhal na otevřených dvorcích Stade Roland-Garros v 16. městském obvodu francouzské metropole Paříži.

The 2017 French Open was a tennis tournament played on outdoor clay courts. It was the 121st edition of the French Open and the second Grand Slam event of the year. It took place at the Stade Roland Garros from 28 May to 11 June and consisted of events for players in singles, doubles and mixed doubles play. Junior and wheelchair players also took part in singles and doubles events.


Život.

Pocházela z obchodnické rodiny, navštěvovala uměleckou školu a působila jako skautská vedoucí, v roce 1959 vstoupila do dominikánského kláštera ve Waterloo. Skládala písně s náboženskou tématikou, které sama zpívala s doprovodem kytary, v roce 1962 nahrála pro firmu Philips Records autorskou skladbu „Dominique“, pojednávající o svatém Dominikovi. Píseň vedla po čtyři týdny americkou hitparádu Billboard Hot 100 a Adult Contemporary, získala cenu Grammy za nejlepší náboženskou píseň. Českou verzi pod názvem "Dominiku" s textem Jiřiny Fikejzové nazpívaly Judita Čeřovská a Ivana Pavlová.  Deckersová studovala Katolickou univerzitu v Lovani, po řadě kritických vyjádření vůči konzervativním církevním představitelům (například v písni „La pilule d'or“ hájila právo na užívání potratové pilulky) v roce 1967 z kláštera odešla a stala se hudebnicí na volné noze s pseudonymem Luc Dominique, zůstala však umělkyní jednoho hitu, album "I Am Not a Star in Heaven" (1970) nebylo komerčně úspěšné. Angažovala se také v charismatickém hnutí. Navázala milostný vztah s Annie Pecherovou, která byla o jedenáct let mladší, společně provozovaly útulek pro autistické děti. Postupně Deckersová upadla do dluhů, belgické úřady ji také začaly stíhat za údajné daňové úniky. Upadla do depresí a 29. března 1985 ukončily společně s Annie svůj život předávkováním barbituráty, jsou pohřbeny v jednom hrobě ve městě Wavre.  Několik jejích písní převedl do češtiny evangelický farář Miroslav Brož.

Ohlas v kultuře.

Vydala autobiografii "Vivre sa vérité". V roce 1965 byl natočen americký film "The Singing Nun" s Debbie Reynoldsovou v hlavní roli, volně inspirovaný jejím životním příběhem. V roce 2009 zfilmoval její životopis Stijn Coninx pod názvem "Soeur Sourire", titulní roli hrála Cécile de France.

Jeanine Deckersová, celým jménem Jeanne-Paule Marie Deckersová (17. října 1933 Brusel – 29. března 1985 Wavre) byla belgická zpěvačka a hudební skladatelka, která se proslavila díky hitu „Dominique“. Byla příslušnicí dominikánského řádu s řeholním jménem "Luc-Gabrielle". Ve francouzsky mluvících zemích byla známá pod přezdívkou "Sœur Sourire" (Sestra Úsměv) a v angličtině jako "The Singing Nun" (Zpívající jeptiška).

Jeanne-Paule Marie "Jeannine" Deckers (17 October 1933 – 29 March 1985), better known as Sœur Sourire () and often called The Singing Nun in English-speaking countries, was a Belgian singer-songwriter and a member of the Dominican Order in Belgium as Sister Luc Gabriel. She acquired widespread fame in 1963 with the release of the Belgian French song "Dominique", which topped the US Billboard Hot 100 and other charts. Owing to confusion over the terms of the recording contract, she was reduced to poverty, and also experienced a crisis of faith, quitting the order, though still remaining a Catholic. She died by suicide with her lifelong friend Annie Pécher.


Děj.

Dothrakové.

Khalasar je na cestě do Vaes Dothrak, kmen doprovází i Daenerysin bratr Viserys (Harry Lloyd). Jorah Mormont (Iain Glen) během cesty oběma sourozencům prozradí, že je v exilu, protože prodával otroky. To je v Západozemí zakázané a Eddard Stark proto Joraha chtěl trestat.  Daenerys (Emilia Clarke) se těžko smiřuje s nepohodlným kočovným životem, navíc nemá co jíst, když odmítá koňské maso. Být se svým manželem, khalem Drogem (Jason Momoa) pro ni není zrovna příjemné a stále tak upírá svoji pozornost na tři zkamenělá dračí vejce, která dostala jako svatební dar. Má několik služebných, mezi nimi i kurtizánu Doreah (Roxanne McKee), kterou se rozhodne požádat, aby ji naučila potěšit khala Droga.

Na Zimohradu.

Brandon (Isaac Hempstead-Wright) po pádu z věže déle jak měsíc spí. Na Zimohradu stále přebývají Jaime (Nikolaj Coster-Waldau) i Cersei (Lena Headey), kteří jsou ale nemile překvapeni, když jim jejich mladší bratr Tyrion (Peter Dinklage) sdělí, že si je jistý, že mladík přežije.  Rodina Starků se kvůli nové pozici Eddarda (Sean Bean) musí rozdělit. Lady Catelyn (Michelle Fairley) zůstává na Zimohradu, aby mohla pečovat o Brana, zatímco Robb (Richard Madden) musí zastupovat svého otce. Sansa (Sophie Turner) i Arya (Maisie Williams) s Nedem odjíždí a rodinu doprovází i Jon (Kit Harington), který se ale se strýčkem Benjenem (Joseph Mawle) vydává ke Zdi, kde chce složit přísahu. Ještě před odjezdem nechá Jon Arye ukovat meč, se kterým by mohla cvičit. Když jí ho daruje, Arya ho pojmenuje Jehla. Chce se rozloučit i s Branem a ačkoliv se setkává s výrazným nesouhlasem lady Catelyn, nevycouvá. Rodina pak odjíždí a na rozcestí se Jon zeptá Eddarda na svoji matku; ten mu ale odpoví, že si o tom promluví, až se uvidí příště. Společně s Jonem se Zeď rozhodne navštívit Tyrion. Když pak výprava Neda Starka a krále Roberta (Mark Addy) zastaví na jídlo, Robert se Eddardovi svěří s obavami: totiž strachem z Daenerys Targaryen. Zprávy o její svatbě s khalem Drogem, „Koňákem“, se totiž donesly až do Západozemí a Robert se bojí toho, že až dívka porodí syna, celý khalasar se vydá dobýt Sedm království.  Po odchodu Neda ze Zimohradu Catelyn bdí u Brana, který stále spí. Robb se pokouší matku donutit, aby začala fungovat i jako majordom hradu, jak by měla. Lady Stark ale nesouhlasí a i vypukne na hradě požár, nevzdálí se od Brana. V tu chvíli do pokoje vstupuje neznámý muž s dýkou, najatý, aby zavraždil Brana. Catelyn s ním bojuje, ale prohrává. Když už se muž vydá ke spícímu chlapci, do situace zasáhne Léto, Branův zlovlk, který muži prokousne hrdlo. Najatý muž vzbudí v lady pochybnosti o pádu Brana z věže a vydá se na místo vydá, kde najde dlouhý zlatý vlas. Sejde se s Robbem, mistrem Luwinem (Donald Sumpter), Serem Rodrikem Casselem (Ron Donachie) a Theonem Greyjoyem (Alfie Allen) a tam jim sdělí, že se vydá do Králova přístaviště za Nedem, aby mu pověděla o svém podezření.  Když Ned zabije Lady, na Zimohradu se Bran probudí ze spánku.

Na Zdi.

Jon a Tyrion cestují ke Zdi a Jon je zklamán rekruty, kteří jdou na Zeď, aby nebyli souzeni za své zločiny. Tyrion se ještě snaží Jona přesvědčit, aby se zbavil své představy o Zdi, kde jsou pouze ušlechtilí strážní, podle něj je to totiž spíše místo pro zločince, vězně a bastardy, čemuž ale Jon nevěří.

Královská družina.

Arya cvičí boj se synem řezníka Mycahem (Rhodri Hosking), když na scénu přijde Joffrey (Jack Gleeson) a Sansa, kteří se procházeli po okolí. Joffrey vidí oba šermovat holemi a posmívá se jim, nakonec namíří pravý meč na Mycaha a chce s ním bojovat. Když chlapce pořeže ve tváři, Arya se neudrží a na prince zaútočí. Joffrey jí to chce oplatit, když se ji ale chystá uhodit, přiběhne Nymeria, Aryin zlovlk, a prince kousne. Poradí Joffreyho a Arya jeho meč hodí do řeky. Tuší ale, že Nymerii hrozí nebezpečí a proto ji zažene do lesů.  Princ běží za Cersei a lže, že Nymeria ho napadla, jen co ho spatřila. Královna uvěří a nutí Roberta, aby Starky potrestal. Jediným nestranným svědkem je tak Sansa, která raději potvrdí Joffreyho lež, než aby přišla o možnost stát se jeho manželkou. Cersei tak donutí Roberta, aby vynesl rozsudek a nechal zlovlka zabít. Protože ale Nymeria není k nalezení, zabijí Lady, Sansina zlovlka. Ned navíc při své pochůzce uvidí i znetvořené tělo řezníkova syna Mycaha.

Produkce.

Druhá epizoda seriálu byla režírována Timem van Pattenem, stejně jako první díl; scénář napsali David Benioff a D. B. Weiss. Její děj jvychází z knih George R. R. Martina, kapitol Tyrion I., Jon II., Eddard II., Tyrion II., Catelyn III., Sansa I., Eddard III., Bran III., a Daenerys III. Většina scén odpovídá knižní předloze, některé, například konfrontace mezi Jaimem Lannisterem a Jonem Sněhem, jsou vymyšlené scenáristy. Podlé knihy též nejsou členy Malé rady Robertův bratr Renly ani Ser Barristan Selmy.  V seriálu se poprvé představil kat Illyn Payne, kterého zde ztvární hudebník Wilko Johnson. Též je zde velké množství scén se zlovlky, což se ukázalo obtížnější, než se zpočátku zdálo. Tvůrci původně zamýšleli využití skutečných vlků, kvůli dětským hercům se ale rozhodli použít křížence zvaného "Northern Inuit Dog". Oficiálně se o plemeno nejedná, avšak scenáristům se hodila jejich podobnost se skutečnými vlky. V závěrečné scéně, kdy měl Eddard alias Sean Bean zabít Lady, byla fena tak nervózní, že se se scéna téměř nedala natáčet. Po skončení natáčení Sophie Turner, představitelka Sansy Stark, svého „zlovlka“, skutečným jménem Zunni, adoptovala.

Královská cesta nebo též Královská jízda (v anglickém originále The Kingsroad) je druhý díl první řady středověkého fantasy seriálu Hra o trůny. Ve Spojených státech měl premiéru 24. dubna 2011, sedm dní po uvedení prvního dílu "Zima se blíží". Režie se, stejně jako v prvním díle, ujal Tim Van Patten a scénář napsali David Benioff a D. B. Weiss.

"The Kingsroad" is the second episode of the first season of the HBO medieval fantasy television series "Game of Thrones", first aired on April 24, 2011. It was written by the show creators David Benioff and D. B. Weiss, and directed by Tim Van Patten.


1,2-diony.

1,2-diony mají ketonové skupiny vedle sebe (na sousedních uhlících). Důležitým 1,2-dionem je diacetyl, CHC(O)C(O)CH. Tyto ketony se často připravují dehydrogenací vicinálních diolů:<br> RCH(OH)CH(OH)R → RC(O)C(O)R + 2 H  Charakteristickou vlastností 1,2-diketonů je délka vazby C-C, která činí 154 pm, zatímco u buta-1,3-dienu to je pouze 145 pm. Tento jev je způsoben odpuzováním částečných kladných nábojů v karbonylových skupinách.  1-2-diony kondenzují s mnoha bifunkčními nukleofily, například močovinou a thiomočovinou, za vzniku heterocyklických sloučenin. Kondenzací 1,2-diketonů s aromatickými aminy vznikají diketiminové ligandy.

1,3-diony.

1,3-diony mají mezi ketonovými skupinami jeden další uhlík. Nejvýznamnějším představitelem těchto látek je acetylaceton, CHC(O)CHC(O)CH, který se průmyslově vyrábí tepelným přesmykem isopropenylacetátu:<br> CH(CH)COC(O)Me → MeC(O)CHC(O)Me  1,3-diketony se obvykle vyrábí kondenzací (mono)ketonů s estery.  1,3-diketony jsou náchylné k tvorbě enolových tautomerů, které často převažují nad keto-formou, díky konjugaci enolu nebo enolátu s druhou karbonylovou skupinou a jejich stabilitě dané vytvořením šestičlenného kruhu (vodíkový atom je sdílen mezi oběma kyslíkovými atomy). 1,3-diony jsou podobně jako další diony užitečnými prekurzory heterocyklů, například s hydrazinem reagují za vzniku pyrazolů. Konjugovaná zásada odvozená od 1,3-dionů vytváří komplexní sloučeniny. V DeMayově reakci 1,3-diketony reagují s alkeny ve fotochemické pericyklické reakci za vzniku (substituovaných) 1,5-diketonů.

1,4-diony.

Diketony s dvěma methylenovými skupinami mezi karbonyly se obvykle vyskytují společně s jejich enolovými tautomery. Jsou rovněž používány na výrobu heterocyklů, v tomto případě například furanů, pyrrolů a thiofenů.  Kondenzací 1,4-diketonů (a dalších podobných substrátů) s hydrazinem vznikají dihydropyridaziny, které mohou být převedeny na pyridaziny.

Ostatní diketony.

Reakce diketonů, jejichž karbonylová centra jsou odděleny třemi či více methylenovými skupinami, jsou podobné jako u jednoduchých ketonů. U těchto dlouhých diketonů často probíhá vnitřní aldolová kondenzace.

Diony, též diketony, jsou organické sloučeniny obsahující dvě ketonové funkční skupiny. Nejjednodušším příkladem je diacetyl (butan-2,3-dion). Diacetyl, acetylaceton a hexan-2,5-dion jsou příklady 1,2-; 1,3- a 1-4-dionů. K cyklickým diketonům patří například dimedon.

A dicarbonyl is a molecule containing two carbonyl (C=O) groups. Although this term could refer to any organic compound containing two carbonyl groups, it is used more specifically to describe molecules in which both carbonyls are in close enough proximity that their reactivity is changed, such as 1,2-, 1,3-, and 1,4-dicarbonyls. Their properties often differ from those of monocarbonyls, and so they are usually considered functional groups of their own. These compounds can have symmetrical or unsymmetrical substituents on each carbonyl, and may also be functionally symmetrical (dialdehydes, diketones, diesters, "etc.") or unsymmetrical (keto-esters, keto-acids, "etc.").


Rané období.

Školu založil Kanó Masanobu (1434–1530), který byl synem Kagenobua, samuraje a amatérského malíře. Kanó Masanobu byl současníkem Seššú Tójóa (1420–1506), který v polovině své kariéry v roce 1467 navštívil Čínu, a po svém návratu oživil čínský vliv na japonskou malbu. Seššú mohl být žákem Tenšó Šúbuna, zmiňovaného coby student malířství přibližně od roku 1414. V roce 1465 již byl ústřední postavou v oživení čínských idealistických tradic v japonském malířství. Masanobu začal svou kariéru ve stylu Šúbuna a jeho práce je datována do let 1463 až 1493. Byl jmenován dvorním umělcem v období Muromači a jeho díla obsahovala kresby tuší, především krajiny v čínském stylu, jakož i figurální malby a obrazy s ptáky a květinami. Dochovalo se jen málo prací, které mu s určitostí můžeme připsat. Jedním z dochovaných obrazů je velký panel s jeřábem v zasněžené krajině v Šindžu-an (jeden z chrámů klášterního komplexu Daitoku v Kjótu). Masanobuův obraz v čínském stylu "Čou Mao-šu oceňujicí lotosy" je v Národním muzeu Kjúšú a patří mezi národní poklady Japonska.  Masanobu učil malbě své syny Kanó Motonobua (1476–1559) a mladšího syna Jukinobua (nebo Utanosukeho). Motonobuovi jsou obvykle připisovány základy charakteristické techniky a stylu školy, nebo spíše různých stylů, které přinesly pevnější linii a silnější obrysy malbám používajícím čínské konvence. Menší zájem byl věnován jemným účinkům celkové atmosféry díla. Tyto prvky v čínských kompozicích mají tendenci být umístěny v přední části obrazového prostoru, čímž často dosahují dekorativních efektů výrazně japonským způsobem. Motonobu se oženil s dcerou Tosy Micunobua, který vedl školu Tosa. Ta pokračovala v klasickém japonském stylu "jamato-e" převážně narativních a náboženských motivů. Obrazy, které Kanó následně vytvářel, obsahovaly také tradiční japonské náměty, typické pro školu Tosa.

Palácové dekorace.

Škola Kanó se významně podílela na vývoji nových forem malířství pro výzdobu japonských hradů nových rodin velkých feudálních pánů (daimjó), které se objevily v bojích období Azuči-Momojama, v období občanské války, která skončila zřízením šógunátu Tokugawa v roce 1603. Noví páni se dostali k moci svými vojenskými dovednostmi a většinou postrádali znalost sofistikovaných tradic japonské kultury, která se dlouho kultivovala v buddhistických klášterech a na císařském dvoře. Výrazné tahy a energické styly, užití jasných barev a plátkového zlata na pozadí obrazu aplikované na velké skládací paravány "bjóbu" a na sady posuvných dveří "fusuma" lahodily vkusu těchto nových vládců. V nejelegantnějších místnostech byla většina stěn zdobena malbou. Výzdobu sice přerušovaly dřevěné trámy, avšak některé desény pokračovaly i bez ohledu na toto přerušení. Velké množství uměleckých děl na hradech bylo zničeno požáry, ať už náhodnými nebo způsobenými válkami. Ale jiná díla vytvořená pro kláštery nebo jim darovaná z paláců, pokud přečkala bombardování během druhé světové války, měla větší šanci přečkat bez újmy.  Společnými náměty maleb byly krajiny, často jako pozadí pro zvířata a draky, nebo ptáci, stromy nebo květiny, anebo kompozice s několika velkými postavami. Ale byly rovněž malovány masové panoramatické scény viděné z výšky. Zobracená zvířata a rostliny měly často morální nebo možná politický význam, který dnes není vždy zřejmý.  Kupříkladu svitek malovaný tuší v čínském stylu Kanó Eitokuem, nazvaný „Čao Fu a jeho vůl“, ilustruje čínskou legendu a obsahuje „konfuciánský moralismus [který] poukazuje na nebezpečí vyplývající z politického postavení“, což bylo velmi aktuální poselství pro Japonsko v období po ničivých občanských válkách způsobených neskrývanými politickými ambicemi.  Některé z nejslavnějších příkladů japonské hradní výzdoby lze nalézt na hradě Nidžó v Kjótu. V roce 1588 válečník Hidejoši Tojotomi prý sestavil uličku ze 100 malovaných panelů jako přístupovou cestu k oslavě svátku květin hanami. Na rozdíl od svitků malíř posuvné dveře dle zvyklostí nepodepisoval vůbec a malované panely jenom zřídka, a proto je značně komplikované přiřazování jednotlivých děl konkrétním malířům, kteří byli schopni malovat v několika stylech. Škola zároveň pokračovala v čínské tradici monochromatických krajin, jakož i jiným motivů, kupříkladu portrétů, malovaných tuší na svitcích určených k zavěšení. Lze rozlišit dva typy svitků, jednak určené k vertikálnímu zavěšení ("kakemono"), obvykle s podkladem z tlustého tkaného hedvábí, tedy tradiční čínský formát, který se stal nejběžnějším v Japonsku v tomto období, jednak svitky v dlouhém horizontálním formátu ("emakimono") používaném pro knihy. Zobrazují bitvy, romantiku, náboženství, lidové povídky a příběhy z nadpřirozeného světa. Mnohé panely a dveře byly také namalovány monochromaticky černobíle, zvláště ty pro kláštery, přičemž svitky byly také malovány v jasných barvách. Malíři školy Kanó utvářeli tuší velmi ploché obrazy, ale vyvažovali perfektní detaily realistického zobrazování zvířat a dalších předmětů v popředí abstraktními mraky a dalšími elementy v pozadí, anebo často se zcela nevyplněným pozadím. Použitím negativního prostoru pro naznačení vzdálenosti, a dále užitím mlhy, mraků, oblohy nebo moře skvěle čerpali z tradičních čínských stylů. Výrazné tahy štětce, a tím pádem výrazné obrazy jsou dosaženy často velmi jemnými a měkkými prostředky. Tyto zručně tuší malované monochromatické obrazy kontrastují s téměř temnými, avšak neméně krásnými malbami s použitím lístkového zlata, které umělci vytvářeli pro stěny a panely.

"„Cypřiš“", autor Kanó Eitoku.

Paraván "„Cypřiš“" (japonsky: 檜図, "hinoki-zu") je osmipanelová malba připisovaná Kanó Eitokuovi, vytvořená kolem roku 1590, která ukazuje energii nového stylu nazvaného podle hradu Momojama, patřícího Hidejošimu Tojotomimu. Na rozvoji tohoto stylu se pravděpodobně hlavně podílel Eitoku. Paraván zobrazuje cypřiš, symbol dlouhověkosti v Japonsku, a je nyní součástí národního pokladu Japonska a uložen v Tokijském národním muzeu. R. T. Paine ho popisuje jako „typický pro dynamicky rozmáchnutou kompozici, čistý přírodní vzor a pro sílu individuálního tahu štětce.... Zlaté plochy podobné oblakům představující mlhu jsou nahodile umístěny v pozadí a zdůrazňují dekorativní rozměr toho, co je jinak energickou kresbou obřích podob stromů“.  Paraván je neobvykle velký a v kompozici jsou zřetelné diskontinuity mezi jednotlivými částmi panelů – počítáno zleva – 2 a 3, 4 a 5, 6 a 7. Ty pocházejí z původního formátu sady čtyř posuvných dveří, což lze odvodit z těchto diskontinuit a ze zakrytých prohlubní dveřních kování. Tato diskontinuita by byla mnohem méně zřetelná, kdyby panel stál cik-cak, jak bylo jeho původní určení. Panel používá konvenci „plovoucího mraku“ mnohem staršího japonského umění "jamato-e" (období Heian), kde místa, která se umělec rozhodne nezobrazit, jsou skryta pod plnou barvou (zde zlato) představující mlhu. Vzory tohoto typu, v nichž dominuje jediný mohutný strom, se staly běžnou kompozicí ve škole Kanó. Toto lze porovnat s podobným panelem "Švestky" od Kanó Sanrakua o několik desetiletí později, který přináší umírněnější verzi prvního odvážného stylu Momojama.  Paraván "„Cypřiš“" je obvykle připisovaný Kanó Eitokuovi, avšak existuje i jiná hypotéza založená na odkazu na pověření v "Deníku prince Tošihita" (japonsky: 智仁 観王 日記), že obraz byl místo toho vytvořen Eitokuovým mladším bratrem, Kanó Sóšúem (japonsky: 狩野 宗秀).

Vrchol vlivu a úpadek.

Kanó Eitoku (1543–1590), Motonobuův vnuk a pravděpodobně jeho žák, byl nejdůležitějším malířem této generace a předpokládá se, že byl první, kdo v rozsáhlých malbách použil pro pozadí plátkové zlato. Je pravděpodobně hlavní postavou v rozvoji nového hradního stylu, ale zatímco jeho význam je zcela jasný, existuje málo maleb, pokud vůbec nějaké, které by mu byly přisuzovány s jistotou, zvláště pokud na nich měl pracovat sám. Na větších dílech, která jsou mu připisována, pravděpodobně pracoval společně s jedním z mnoha dalších umělců této školy. Přestože měl dva syny, rovněž malíře, Eitoku na návrh, ne-li přímo na příkaz Tojotomiho Hidejošiho, přijal za vlastního malíře Kanó Sanrakua (1561–1635), který se oženil s jeho dcerou a stal se posléze vedoucím představitelem školy Kanó. Sanrakuova díla v nejvyšší možné kvalitě kombinují energickou povahu stylu Momojama s klidným zobrazením přírody a rafinovanějším použitím barvy typickým pro období Edo. Protože Sanraku neměl žádného syna, vdal si svou dceru za Kanó Sansecua (1589–1651) a přijal ho za svého. Sansecu a jeho škola zůstala v Kjótu, zatímco se většina umělců školy Kanó přestěhovala do Eda (často na příkaz šógunů). Sansecu zůstal nadále věrný jasně barevném stylu období Momojama. Jeho syn Einó maloval ve stejném stylu, ale spíše je známější svou biografickou historií japonského malířství, která školu Kanó přivedla do pomyslné síně slávy japonského umění.  Škála forem, stylů a námětů, která vznikla na počátku 17. století, se dále rozvíjela a byla kultivována bez velkých inovací během příštích dvou století. Ačkoli škola Kanó byla v Japonsku nejúspěšnější, rozdíly mezi prací této školy a jiných škol se stíraly. Všechny školy pracovaly v řadě stylů a formátů, což činí přiřazení nepodepsaných děl často nejasným. Škola Kanó se rozštěpila na různé směry v Kjótu a v novém hlavním městě Edo, kde po většinu tohoto období působily její tři směry: Kadžibaši, Nakabaši a Kobikčo, pojmenované podle jejich umístění v Edu.  Posledním ze tří slavných umělců školy, vedle Motonobua a Eitokua, byl Kanó Tan'jú, původním jménem Morinobu (1602–1674). Jeho vynikající talent byl oceněn již v dětství, kdy byl ve věku 10 let přijat na audienci u šóguna. Své oficiální jmenování obdržel roce 1617. Byl vnukem Eitokua a synem Kanó Takanobua (1572–1618), také významného malíře. Tan'júův bratr Jasinobu byl přijat do hlavní linie rodiny. Tan'jú vedl směr Kadžibaši v Edu a maloval v mnoha palácích a také v císařském paláci. Jeho styl byl méně odvážný, ale nesmírně elegantní, v rukou jeho méně talentovaných napodobovatelů se však stával ztuhlým a akademickým. Nejlepší umělci školy Kanó stále pokračovali v práci převážně pro šlechtu, se stále nudným opakováním ubíjejícími verzemi stylu a s náměty, které již byly vytvořeny. Ale jiní umělci, také odchovaní školou Kanó, pracovali pro novou městskou třídu obchodníků a v pravou chvíli si osvojili novou formu tisku "ukijo-e". Mezi malíře a grafiky tvořícími ve stylu ukijo-e, jejichž dílo odkazuje na vliv školy Kanó, patřil Utagawa Hirošige, známý také jako Andó Hirošige (1797 – 12. říjen 1858). Navzdory ztrátě oficiálního patronátu nad školou s příchodem reforem Meidži tvořili umělci i nadále ve stylu Kanó až do počátku 20. století. Kanó Šósenin, který zemřel v roce 1880, byl potomkem hlavní linie rodiny. Jeden z pozdních následovníků školy byl Kanó Kazunobu (1816–1853), který přijal jméno Kanó na znamení svého respektu a namaloval řadu velkých svitků "500 arahantů". Jejich objev na ně nedávno opět upoutal pozornost poté, co byly od druhé světové války skryté.

Národní poklady.

Řada obrazů škol, které jsou ještě v Japonsku, je součástí oficiálního "Seznamu národních pokladů Japonska": Jiní umělci se svými díly na seznamu, například Hasegawa Tóhaku (16. století) a Marujama Ókjo (19. století), byli vychováni školou Kanó nebo jiným způsobem jí byli ovlivňováni. Mnoho dalších děl školy dostalo nižší statut „důležitého kulturního bohatství Japonska“.

Umělci.

Následující seznam je neúplná skupina významných osobností školy Kanó, většinou přímo z rodiny Kanó. Existovalo mnoho dalších umělců s příjmením Kanó, kteří udržovali spojení s různými rodinnými dílnami, a ještě více pokračovatelů a těch, kteří se učili malbě ve stylu této školy, dříve než se osamostatnili.

Škola Kanó (japonsky: 狩野派, "Kanó-ha") je jednou z nejslavnějších škol japonského malířství. Tato škola byla dominantním stylem malířství od konce 15. století až do období Meidži, které začalo v roce 1868, kdy se škola rozdělila do mnoha různých malířských směrů. V samotné rodině Kanó vyrostla řada významných umělců několika generací. Mnoho dalších umělců v této škole studovalo. Někteří umělci se do rodiny přiženili a přijali její jméno, jiní byli rodinou adoptováni. Podle historika japonského umění Roberta Treata Paina „další rodinu, která by v přímé pokrevní linii produkovala tolik geniálních mužů... by bylo těžké najít.“

The is one of the most famous schools of Japanese painting. The Kanō school of painting was the dominant style of painting from the late 15th century until the Meiji period which began in 1868, by which time the school had divided into many different branches. The Kanō family itself produced a string of major artists over several generations, to which large numbers of unrelated artists trained in workshops of the school can be added. Some artists married into the family and changed their names, and others were adopted. According to the historian of Japanese art Robert Treat Paine, "another family which in direct blood line produced so many men of genius... would be hard to find".


Historie a pravidla udílení.

Řád založil 27. prosince 1876 japonský císař Meidži. Do roku 1888 byla udílena pouze velkostuha. Dne 4. ledna 1888 byl k řádu doplněn řádový řetěz, který byl vyšším stupněm vyznamenání, ale i nadále byl technicky udílen v jediné třídě.  Po druhé světové válce bylo udílení řádu omezeno především na cizince. V roce 1964 bylo obnoveno udílení řádu Japoncům. Podle japonské ústavy přijaté roku 1946 je udílení řádů státním aktem, který císař vykonává jménem japonského lidu se souhlasem vlády. Udílí je osobně císař během speciálního ceremoniálu v Císařském paláci.  S výjimkou členů císařské rodiny bylo během svého života oceněno řádovým řetězem pouze šest občanů Japonska. Naposledy se tak stalo v roce 1928, kdy vyznamenání obdržel bývalý předseda vlády Kinmoči Saiondži. Dalších sedm Japonců obdrželo řádový řetěz posmrtně. Naposledy k tomu došlo v roce 1975, kdy byl řád udělen bývalému předsedovi vlády Eisaku Sató. Nyní je držitelem řádového řetězu pouze vládnoucí císař s výjimkou zahraničních hlav států, kterým může být udělen na důkaz přátelství.

Insignie.

Řádový odznak má tvar 32cípého pozlaceného odznaku s bíle smaltovanými paprsky o různé délce. Uprostřed je červeně smaltovaný sluneční kotouč. Mezi paprsky jsou žlutě smaltované květy chryzantémy se zeleně smaltovanými listy. Ke stuze i k řetězu je připojen pomocí přechodového článku v podobě žlutě smaltovaném květu chryzantémy.  Řádový řetěz je vyrobený ze zlata a tvoří jej 12 článků v podobě zlatých květů chryzantémy, obklopených zeleně smaltovanými listy, které se střídají s 12 články v podobě zlatého rostlinného ornamentu. Středový článek je větší a má podobu chryzantémy obklopené věncem z listů stejné rostliny.  Stuha je červená s tmavě modrými pruhy na obou okrajích. Nosí se spadající z pravého ramene na levý bok.  Řádová hvězda má tvar podobný odznaku, ale je stříbrná bez přívěsku v podobě chryzantémy. Hvězda se nosí nalevo na hrudi.

Třídy.

Řád je udílen v jedné řádné třídě ve dvou typech:

Řád chryzantémy (, [Daikun'i kikka šó], Hepburnův přepis "Dai-kun'i kikka-shō") je nejvyšší japonský řád. Byl zřízen císařem Meidžim v roce 1876. Původně byl udílen v jediné třídě velkostuhy, v roce 1888 byl k řádu doplněn řetěz, který byl udílen zejména členům císařské rodiny a hlavám států. Technicky byl i nadále udílen v jediné třídě. Může být udělen i posmrtně. Podobně jako u Řádu vycházejícího slunce se i zde používá symbolika vycházejícího slunce jak na odznaku tak na hvězdě a také květu chryzantémy, který je symbolem císařské rodiny.

Apart from the Imperial Family, only six Japanese citizens have ever been decorated with the collar in their lifetimes; the last such award was to former Prime Minister Saionji Kinmochi in 1928. Eight others have been posthumously decorated with the collar; the last such award was to former Prime Minister Yasuhiro Nakasone in 2019. Today, only the reigning Emperor holds this dignity as sovereign of the order; however, exceptions are made for foreign heads of state, who can be awarded the collar in friendship.


Historie.

Prusa i3 je třetí tiskárna designovaná Josefem Průšou, hlavním developerem RepRap projektu, který již dříve vynalezl PCB vyhřívanou desku. Prvním prototypem byl Prusa Mendel, vyrobený roku 2010. V roce 2011 následovala druhá generace této tiskárny. Tiskárna byla takto pojmenována spíše RepRap komunitou než samotným Průšou.

Prusa Mendel.

První tiskárna Prusa Mendel byla oznámena v září roku 2010 s úmyslem zjednodušit již existující design Mendelu, včetně redukování času potřebného k vytisknutí z 20 hodin na pouhých 10 a výměny bushingů za klasická ložiska.

Prusa Mendel (Generace 2).

Druhá tiskárna Prusa Mendel byla zveřejněna listopadu roku 2011. Zlepšení se projevilo především při sestavování tiskárny. Již nebylo potřeba tolik nástrojů k sestavení stroje a byly vylepšeny i pásky u krokových motorů, použita byla také LM8UU lineární ložiska.

Prusa i3.

V květnu roku 2012 prošla tiskárna velkou proměnou především díky designu od OpenSCAD. Tato generace se tak výrazně odlišila i od ostatních RepRap tiskáren. Trojúhelníkový závitový rám byl nahrazen hliníkovým, vyřezaným vodním paprskem. Představena byla i nová tiskací tryska nazvaná „Prusa Nozzle.“ Začaly se používat šrouby M5 místo M8. Design se soustředil na jednoduchost konstrukce, snažili se navýšit počet částí, který si tiskárna dokázala vytisknout sama. V roce 2015 Průša oznámil verzi, kterou nazval Original Prusa i3. Prodával ji přes si svoji firmu zvanou Prusa Research.

Prusa i3 MK2.

V květnu roku 2016 byla do prodeje uvedena verze Prusa i3 MK2. Jednalo se o první 3D tiskárnu na světě s automatickou korekcí zkreslení na všech třech osách. Prostor, na kterém dokázal tento model tisknout, se rapidně zvětšil. Prusa Research také začal používat vlastní krokové motory. Dále byly představeny senzor pro automatické vyrovnání tiskací plochy a přepsaný firmware Marlin. Za zmínku stojí i polyetherimidový povrch tiskací desky či nová kontrolní deska RAMBo. Prusa MK2 se stala první RepRap tiskárnou, která byla podporována Windows funkcí Plug-and-Play USB ID.

Prusa i3 MK2S.

V březnu roku 2017 na svém blogu Josef Průša oznámil, že od této chvíle budou veškeré MK2 tiskárny vyměněny za novější verzi MK2S se stejnou cenovkou. Mezi vylepšení patřily například nové U-šrouby, které sloužily k držení nových a vylepšených LM8UU ložisek, dále hladké tyče, vylepšený držák pro senzor indukčnosti, lepší roztřídění kabelů a nový kryt elektroniky.

Prusa i3 MK3 a MK2.5.

V září roku 2017 byla na trh vypuštěna nová generace i3, a to MK3, prodávaná jako „nesmírně chytrá.“ Mezi vylepšené vlastnosti patří: solidnější osa Y, nová tryska, tišší větráčky s monitorovanými otáčkami za minutu, updatovaný senzor na vyvažování tiskací desky, nová elektronická deska zvaná „Etsy“, tišší motorky, magnetická vyhřívaná tiskací plocha s vyměnitelnými železnými pláty. Tento model také obsahuje několik nových senzorů: senzor teploty, detektor filamentu a senzor, který detekuje výpadek proudu. MK3 běží na 24 V místo 12 V, takže veškeré komponenty byly vylepšeny na 24 V varianty. Tiskárna také nabízí dedikované zásuvky na Raspberry Pi Zero W, kterých se využívá se softwarem OctoPrint pro bezdrátové tisknutí, a nabízí verzi speciálně pro tiskárny Prusa.  Cílem MK3 bylo zjednodušit užití pro neprofesionály a minimalizovat šanci na zkažení tisknutého produktu. Detektor filamentu dovoluje uživatelům „nabít“ tiskovou strunu pouhým vložením. Senzor dokáže detekovat stav, kdy se filament zasekne nebo dotkne a tisk automaticky zastaví. V obou případech bude tisk pokračovat po doplnění struny. Vylepšený motor dokáže předejít posunování vrstev. Senzor výpadku proudu dokáže tiskárnu vrátit k tisku tam, kde přestala, poté co elektřina opět naběhne. Senzor teploty umožňuje předcházet přehřátí. Nové generace tiskáren dokáží tisknout rychlostí až 200 mm/s.  Stávajícím uživatelům tiskáren MK2 a MK2S byl nabídnut upgrade za 200 $ na verzi MK2.5, ale vzhledem k negativním recenzím uživatelů byla tato možnost vyškrtnuta z nabídky. Nahradil ji upgrade za 500 $ a to z MK2S na MK3.

Prusa i3 MK3S, MMU2S.

V únoru 2019 byla na trh uvedena verze Prusa i3 MK3S společně s Multi Material Upgrade MMU2S, který umožňuje použít až 5 různých tiskových materiálů současně.  K dispozici jsou i jednotlivé upgrade kity z předchozích modelů na novější. Upgrade MK2/MK2S na MK3S za $604, upgrade z MK3 na MK3S za $24. Upgrade z MK3 na MK3S je také bezplatnou součástí upgradu Multi Materiálového MMU2 na novější MMU2S.

Schopnosti.

Vlastní replikace.

Jako ostatní RepRap tiskárny, i Prusa i3 je schopna vytisknout mnoho svých vlastních dílů, které jsou většinou tištěny ABS plastem. Změna nastala u MK3, která používá PETG. Standardní tiskárna se skládá z 26 vytisknutých částí.

Tisknutelné materiály.

Prusa i3 je schopna vytisknout mnoho materiálů, např.: ABS, PLA, HIPS, PET, FLEX, TPU, TPE, PP a nylon. Ostatní materiály vyžadují jiné teploty a techniky, aby byly schopny přilepit se k tiskací desce.

Komponenty.

Prusa i3 je, jako mnoho ostatních RepRap tiskáren, vyrobena kombinací vlastních vytisknutých 3D částí a ostatních komponentů, které se často přirovnávají k „vitamínům“, protože nemohou být vytištěny.  „Vitamíny“ použity na tiskárně Prusa i3 jsou kombinací běžných součástek z jiného materiálu než plastu anebo elektronických částí jako např. motorů a kontrolní desky.

Varianty.

Díky popularitě Prusa tiskáren vzniklo mnoho variant vytvořených různými firmami a jednotlivci z celého světa. Upravovány byly například rámy nebo trysky.

Rámy.

Klony této tiskárny se nejvíce liší v použitých rámech. Ty byly napodobeny např. akrylem, dřevem, ale také třeba Legem.

Trysky.

Existuje mnoho trysek používaných na tiskárnách Prusa. Patří mezi ně 1.75 mm a 3 mm, jednobarevné i barevný varianty. Na místo trysky lze připevnit například i laser, tužku, propisku nebo fix.

Prusa i3 je 3D tiskárna Josefa Průši a jeho firmy Prusa Research, vyvinutá ve své původní podobě v roce 2012. Podobně jako jiné tiskárny z projektu RepRap je tiskárna schopna vytisknout sama své klíčové komponenty a navíc je to otevřený hardware, tedy kromě její základní podoby se vyskytuje i řada neoficiálních variant. K roku 2016 se jednalo o nejrozšířenější 3D tiskárnu na světě a firma PrusaResearch měla obrat v desítkách miliónů měsíčně. Nejnovější verze zvaná Prusa i3 MK3 byla zveřejněna v září roku 2017 s výraznými zlepšeními oproti předešlým modelům. Poměrně nízká cena, jednoduchost sestavení a modifikace ji zpopularizovaly jak ve světě nadšenců tak profesionálů. Především v zahraničí je využívána i k učebním účelům. Vzhledem k tomu, že je tiskárna „open source“, vzniklo mnoho variant produkovaných firmami i jednotlivci po celém světě, a jako mnoho ostatních RepRap tiskáren, Prusa i3 je schopna vytisknout některé svoje vlastní díly.

The Prusa i3 is an open-source fused deposition modeling 3D printer, manufactured by Czech company Prusa Research. Part of the RepRap project, it is the most used desktop 3D printer for parts ordered through the 3D Hubs fee-for-service business, and in 2016 it was the most used 3D printer in the world. The Prusa i3 was designed by Josef Průša in 2012 with the Prusa i3 MK2 being released in 2016 and the MK2S being released in 2017. The Prusa i3 MK3 was released in September 2017 with significant improvements over the prior models. A subsequent model with additional refinements to the extruder body and filament sensor was released in February 2019 as the Prusa i3 MK3S. The Prusa i3's comparable low cost and ease of construction and modification has made it popular in education and with hobbyists and professionals. Due to the printer being open source there have been many variants produced by companies and individuals worldwide, and like many other RepRap printers the Prusa i3 is capable of printing some of its own parts.


Počátky vývoje.

V roce 1933 podal gruzínský vědec Georges Artsrouni přihlášku na patent vynálezu prvního překládacího stroje. Ve stejném roce jej následoval sovětský vědec Petr Trojanski, který k patentové přihlášce předložil svůj značně podrobnější návrh. Trojanského stroj byl sestaven roku 1941 na Harvardově univerzitě v USA pod názvem Mark I. Stroj se podobal automatické telefonní ústředně.  Oba navržené mechanizmy fungovaly pouze jako mechanizované dvojjazyčné či vícejazyčné slovníky, jejichž původní návrhy pochází již ze 17. století.  Teprve až v roce 1946 se objevily první myšlenky strojového překladu založeného na elektronických počítačích. Průkopníky v této oblasti byli Andrew Booth a Warren Weaver. V roce 1947 Booth připravil první program pro překlad textu slovo po slově, Weaver poté roku 1949 rozeslal 200 adresátům slavné memorandum v němž shrnul své návrhy na počítačem řízený strojový překlad. Weaver strojový překlad považoval za realizovatelný a inicioval jeho uskutečnění. Zájem o strojový překlad byl podnícen na několika pracovištích a v následujících letech byly zakládány první lingvistické skupiny zabývající se jeho výzkumem.

50. léta.

V roce 1952 se v USA konala první konference o strojovém překladu organizovaná izraelským lingvistou Jehošuou Bar-Hillelem. O rok později byla v newyorském sídle IBM uspořádána první veřejná demonstrace rusko-anglického systému pro strojový překlad (tzv. Georgetownský experiment). Jednalo se o první funkční prototyp strojového překladu. Demonstrace systému vyvolala nadšení a zprávy o experimentu se šířily médii napříč celým světem. Systém byl velmi primitivní (jeho slovník obsahoval pouze 250 slov a překládal asi 60 pečlivě vybraných vět z ruštiny do angličtiny), ovšem ve veřejnosti vzbudil dojem, že plně automatizovaného strojového překladu je možno dosáhnout v řádu několika let. Georgetownský experiment tak díky pozitivním ohlasům zajistil dlouhodobé financování rozvoje strojového překladu ze strany vlády USA. Sovětský svaz se začal po smrti Stalina více otevírat západním vědám (kybernetika, strukturální lingvistika, počítače) a po zprávách z Georgetownské demonstrace se i zde od roku 1955 pomalu rozvíjí oblast strojového překladu.  Následující léta byla zaměřena především na řešení teorie jednotlivých fází strojového překladu a na vývoj mnoha nových projektů. Oblast strojového překladu podnítila rozvoj a výzkum teoretické lingvistiky, počítačové lingvistiky i umělé inteligence.

60. léta.

Období přelomu padesátých a šedesátých let minulého století se vyznačovalo především ve znamení kritiky vývoje strojového překladu a zklamání ze špatných výsledků. Bar-Hillel kritizoval většinu lingvistických skupin pro jejich nerealistické cíle. Tvrdil, že počítače nejsou bez encyklopedických znalostí schopné lexikální desambiguace (odstranění homonymie) a že plně automatizovaný překlad ve vysoké kvalitě není dosažitelný.  Výzkum 60. let se v Sovětském svazu a USA soustředil především překlady mezi ruštinou a angličtinou. Zaměřen byl zvláště na technické a vědecké dokumenty (články z vědeckých časopisů). Překlady vyprodukované tehdejšími systémy byly již pro základní porozumění dostačující.  V roce 1966 vydala poradní komise pro automatické zpracování textu ALPAC zprávu, v níž vědci svolaní americkou vládou zhodnotili kvalitu a použitelnost systémů strojového překladu. Výsledkem bylo znepokojení nad neefektivním vývojem strojového překladu navzdory výrazným nákladům. Bylo tak navrženo omezení výdajů na další projekty strojového překladu.  Zveřejnění zprávy mělo významný negativní dopad na strojový překlad jako vědeckou oblast. Obzvlášť špatná byla situace v USA, kde došlo k pozastavení financování vývoje strojového překladu. Trvalo zhruba 15 let, než zde strojový překlad na poli věd dosáhl svého dřívějšího postavení. Na výzkum v Evropě a Japonsku neměla zpráva ALPACu tak významný dopad a vývoj zde nepřerušovaně pokračoval i nadále.

70. léta.

V 70. letech se zvyšuje poptávka po nízkonákladových systémech, které by dokázaly přeložit velké množství technických a komerčních dokumentů. Tento požadavek byl podnícen zejména vzrůstající mírou globalizace.  V roce 1970 byl dokončen systém SYSTRAN, který byl instalován v letectvu Spojených států amerických. Jednalo se o systém strojového překladu zprvu určeného pro armádní účely (zejména pro překlad z ruštiny do angličtiny). Od roku 1976 systém sloužil také Evropské komisi. SYSTRAN je dodnes velmi populární systém, z něhož později vycházel i překladač Yahoo Babel Fish a až do roku 2007 jeho technologii využíval i Google.  Francouzský Institut Textile de France představil systém TITUS pro překlad abstraktů z oblasti textilního průmyslu.  V Montrealu byl zahájen vývoj projektu TAUM pro anglicko-francouzský překlad.  V roce 1975 Čínská univerzita v Hongkongu vyvíjí systém CULT pro překlad matematických textů z čínštiny do angličtiny.  V Sovětském svazu je od roku 1976 největší část výzkumu strojového překladu soustředěna v překladatelském centru v Moskvě. V roce 1977 zde byl dokončen první sovětský program pro strojový překlad AMPAR (rusko-anglický překlad). Následovaly jej projekty NERPA (německo-ruský překlad) a FRAP (francouzsko-anglický překlad).  Roku 1977 byl v Kanadě instalován systém METEO vyvinutý na Université de Montréal, který sloužil k překladu předpovědí počasí z angličtiny do francouzštiny. Jeho praktická implementace sloužila až do roku 2001.  Od roku 1978 se vyvíjí také transferový strojový překlad. Francouzská univerzita v Grenoblu přišla se systémem ARIANE pro rusko-francouzský, anglicko-francouzský a německo-francouzský překlad. Evropská komise založila a financovala oficiální projekt EU zvaný Eurotra, který se neúspěšně pokusil nahradit systém SYSTRAN. V USA odstartoval vývoj německo-anglických systémů LOGOS a METAL. Pozadu nezůstalo ani Japonsko, na univerzitě Kyoto byl vybudován japonsko-anglický systém Mu.

80. léta.

Začátkem 80. let narůstá rozmanitost i množství instalovaných systémů pro strojový překlad. Všechny tyto systémy jako např. SYSTRAN, Logos, Ariane-G5 nebo Metal však nalézaly uplatnění výhradně u mainframů. Postupně tedy narůstá poptávka po systémech strojových překladačů určených pro mikropočítače (osobní počítače).  Významného pokroku v oblasti strojového překladu dosahuje v tomto období Japonsko. Byl zahájen projekt Systému páté generace počítačů (Fifth Generation Computer System - FGCS) a jedním z úkolů, kterým Japonsko mínilo překonat konkurenci na poli počítačového hardwaru a softwaru, bylo vybudování softwaru pro obousměrný překlad angličtiny.  V 80. letech došlo k rozvoji pravidlových systémů s interlinguou (abstraktní reprezentací jazykových znalostí nezávislých na konkrétním jazyce). Významný byl například projekt Rosetta vyvíjený ve Výzkumných laboratořích Philips v Nizozemsku, který pro interlinguickou reprezentaci využil Montagueovy gramatiky. V holandském Ultrechtu byl započat projekt DLT, který si jako interlinguu zvolil modifikovanou formu Esperanta.  Kolem roku 1986 byl na základě dosažených úspěchů v oblasti rozpoznávání a syntéze řeči zahájen výzkum překladu řeči (japonský projekt ATR, americký projekt JANUS na univerzitě Carnegie-Mellon, později také německý Verbmobil).  Dostupnost rozsáhlých dvojjazyčných korpusů podpořila v roce 1988 myšlenku výzkumu strojového překladu založeného na korpusech. Byl tedy započat vývoj prvních datových systémů, tzv. example-based machine translation (strojový překlad na základě příkladů).

90. léta.

V 90. letech pokračuje vývoj překladu řeči. V Německu byl roku 1992 zahájen projekt Verbmobil, v rámci kterého byl vyvíjen systém pro rozpoznávání, překlad a syntézu řeči. Na projektu se podílelo více než 30 univerzit a měl fungovat jako plnohodnotný nástupce systému Eurotra.  V IBM byl zahájen výzkum statistického strojového překladu. Celému oboru však stále dominovaly pravidlové systémy.  Postupně se začaly prosazovat první automatické metody měření kvality strojového překladu (tzv. metriky). Až dosud bylo posuzování kvality překladu zastáváno pouze člověkem (rámec pro hodnocení strojového překladu FEMTI).  Strojový překlad již dlouho nebyl záležitostí výhradně mainframových systémů. Příchod levnějších výkonných počítačů znamenal i rozsáhlý vývoj nových překladačů určených pro osobní počítače a pracovní stanice (verzi pro PC začal nabízet například SYSTRAN).  Od 90. let se v překladatelské praxi začaly rozšiřovat nástroje, které místo slovníku využívají tzv. překladové paměti. Jedná se o zarovnaný dvojjazyčný korpus, v němž je možno vyhledávat dle slov či frází. Vedoucí postavení na trhu si mezi komerčními systémy využívající překladové paměti udržuje vedoucí postavení nástroj SDL Trados, který byl spuštěn v roce 1993.  Strojový překlad postupně rozšířil svou působnost i na web. Systran od roku 1996 začal nabízet online překlad webových stránek. AltaVista spustil v roce 1997 svůj bezplatný internetový překladač Babel Fish. Následovaly jej i společnosti PROMPT a Google, který podobně jako Babel Fish zpočátku využíval technologii Systranu.

Vývoj po roce 2000.

Počátkem roku 2004 se na trhu objevuje několik open-sourcových sad nástrojů pro strojový překlad: GIZA++ (nástroj pro trénování modelů se zarovnáním slov), Moses (platforma pro budování statistických systémů), Joshua (dekodér pro syntaktické statistické systémy), Apertium (platforma pro budování pravidlových systémů), LetsMT (cloudová podpora výzkumu strojového překladu).  V rámci překladu řeči se v Evropě i USA vyvíjí automatické překladače projevů v parlamentu a televizních zpráv (TC-STAR, STR-DUST a US-DARPA-GALE).  V roce 2006 byl založen projekt Euromatrix vedený profesorem Philippem Koehnem na Edinburské univerzitě. Projekt měl za cíl vyvíjet a zdokonalovat systémy strojového překladu mezi všemi jazyky Evropské unie (tzn. přes 500 jazykových párů). Projekt podpořil i vývoj open-sourcového nástroje pro statistický strojový překlad Moses (2007).  Online platforma LetsMT pro sdílení a vytváření systémů statistického strojového překladu s jednoduchým uživatelským prostředím byla vytvořena v roce 2010 v Baltských státech.  Oblasti strojového překladu začaly již postupně dominovat statistické metody. Objevují se i systémy, které kombinují výhody pravidlových a statistických systémů (tzv. hybridní strojový překlad). Převažují komerční systémy a online překladače. Uplatnění nalézají také překladače určené pro speciální účely (např. pro lékařství). Postupně jsou vyvíjeny překladače pro menší jazyky (např. africké či indiánské).  Spolu s příchodem statistických strojových překladů se vyvíjely i nové metody automatického hodnocení kvality překladu. Metrika BLEU (Bilingual Evaluation Understudy, 2001) určuje kvalitu na základě statistické míry podobnosti mezi výstupem strojového překladu a lidským překladem. Mezi další nové metriky patří také např. NIST (2001) nebo METEOR (2005).

„They Don't Care About Us“ je píseň Michaela Jacksona z alba "", která se dostala do první desítky žebříčků ve všech evropských zemích a navzdory tomu, že se ji v USA zdráhaly hrát kvůli kontroverznímu textu dosáhla 30. místa v Billboard Hot 100. Používá se při protestech hnutí Black Live Matter. Jako singl vyšel 31. března 1996. Píseň napsal a produkoval sám Michael Jackson.

"They Don't Care About Us" is the fifth single from Michael Jackson's album "", released on June 16, 1995. It is a protest song and remains one of the most controversial pieces Jackson ever composed. In the US, media scrutiny surrounding allegations of antisemitic lyrics were the catalyst for Jackson issuing multiple apologies and re-releasing the song with a new vocal featuring altered lyrics. The singer countered allegations of antisemitism, arguing that reviews had misinterpreted the context of the song, either unintentionally or deliberately.


Gameplay.

Ve hře musíte otevřít dveře do suterénu a tím odhalit tajemství pana Theodore Masters Petersona. Soused se učí, když hrajete, a buď se objeví v rozbitých oknech, umístí medvědí pasti do oblastí, kterými často chodíte, rozmístí kolem kamery nebo zablokuje dveře, abyste jimi nemohli projít. Můžete hodit nebo použít většinu položek, které najdete, nicméně, může soused také používat tyto položky proti vám.  Soused je pokročilé AI, který brání svůj sklep, který je velmi silně zajištěn. Během vývoje byly postupně přidávány další a další nástroje potřebné k dostání se do sklepa. Hra je zakončena soubojem se sousedem.

Historie verzí.

Pre-alpha.

Tato verze vyšla jako úplně první.Tato verze je také nejzabugovanější kvůli častým lagům a probugováním se do některých míst(například do stropu,do některé části domu,atd...).Soused vás také bude pronásledovat po celé mapě,ale ve vašem domě budete v bezpečí.Konec hry je označován jako otevřením dveří do sklepa,bohužel tvůrci hry nedodělali jakoukoli scénu ze hry,takže hra vlastně nemá konec.Jednou za čas se stává,že máte noční můru kdy jste zavření ve svém domě a soused v obří velikosti vás chce dostat.Navíc některé předměty co se v této verzi vyskytovaly byly poté odstraněny nebo nahrazeny.

Alpha 1.

Další verze hry má na začátku vytvořenou scénu ze hry,kdy se do domu stěhujete a soused vás sleduje.Váš dům je stejný jako v pre-alpha,bohužel tato verze hry má také bugy a někdy se hra může i sama havarovat a vypnout se.Hra má ale i pár hádanek,které musíte dodělat pomocí různých předmětů.Soused má navíc vlastního pomocníka,žraloka,kterého můžete zastavit tak,že ho zmrazíte.Konec hry se označuje jako otevření dveří do sklepa.Hra má konečně vlastní scénu ze hry,kdy vás soused dostane a pohřbí vás.Navíc se ve hře objevuje dokonce dvě noční můry,ta první,kdy soused otevírá dveře do sklepa a vstupuje dovnitř a ta druhá,kde se nacházíte zřejmě na pouti a soused brečí.Myslí se,že se jedná o dobu,kdy soused ztratil svojí dceru.

Alpha 2.

Tato verze už prošla dalšími úpravami a dům byl předělán a zmenšen.Hra má dokonce vlastní muziku na začátku hry a sousedovi byly přiděleny výrazy obličeje a soused dokonce cvičí a spí.Přístup do sklepa byl konečně dodělán,ale sklep byl dostavěn ale jenom kousek je hráči spřístupněn.Hra má plno hádanek,scén ze hry a nějaké ty noční můry.Zvláštností jsou čísla 14:14 na vaší a sousedově poštovní schránce,která se ve skutečnosti vyskytuje v bibli a je zde napsáno:"Pán za tebe bude pořád bojovat,musíš tu ale být".Někdy se spekuluje o tom,že se jedná o souseda,někdy taky,že o jeho děti nebo dokonce manželku.

Alpha 3.

Další verze hry konečně obsahuje dodělaný dům z Alphy 1.Tato verze má bohužel zapnutý pouze noční režim,takže tvůrci schválně do této verze přidali spoustu lamp.Hra už má konečné zpracování celého domu,až na pár drobných věcí.Soused už vás navíc může sledovat kamerami a někdy dokonce barikáduje dveře.Sklep byl v této verzi odstraněn,ale na konci se odehrává konečná scéna,kdy soused opět brečí v obývacím pokoji.Hráči si všimli dvou easter eggů a to,když se podíváte dveřmi odkud konečná scéna začíná,vidíte scan který je součástí největšího tajemství souseda a poté dveře,které pravděpodobně vedou do předsíně a ve kterých se nachází černá silueta.Prý se jedná o dˇábla,který dokáže vrátit sousedovi děti i manželku.Chce za to ale sousedovu duši.

Alpha 4.

Finální zpracování celého sousedova domu a přidání celodenních režimů do hry.Hra obsahuje více tajemství,scén ze hry a miniher.Soused má větší AI a lépe reaguje na zvuky,které hráč při hře vydává.Navíc byla konečně otevřena železnice,která vás zavede do různých části sousedova domu.Na konci hry se dostáváte do temného sklepa,kde potkáte černou siluetu ze hry.Když za ní vstoupíte do dveří,objeví se scéna ze hry,zřejmě předtím,než jste se nastěhovali do nového domu.Hra má dodělané nové zvuky a dokonce novou muziku na konci.Můžete zde najít taky druhý scan,který vám víc přiblíží největší tajemství souseda.

Beta.

Hra se odehrává zřejmě poté,co jsme dostali dopis a odešli jsme z domu.Stěhujeme se do sousedova domu,který je tentokrát opět zabarikádovaný a useknutý.Dostáváme se do sklepa a pak když se probudíme,zjistíme,že jsme opět zřejmě v alpha 4 verzi této hry.Tentokrát tvůrci hry nechali přenést celý byt ze scény na začátek této mapy.Hra má obrovské množství tajemství,scén ze hry a hádanek.Byla přidána dokonce nová muzika.Koncem hry budeme bojovat s obřím sousedem a pak když ho porazíme,hra končí.

Datum vydání.

Dříve byla ve verzi Alpha 4 místnost s kalendářem, na kterém bylo napsáno "29.08." Toto datum mělo být datem vydání hry, avšak vývojáři vydali verzi "Beta 1" jako veřejnou. V ní bylo spoustu bugů, a tak vývojáři vydali verze "Beta 2" a "3", avšak tyto opravy chyb způsobili to, že vývojáři neměli čas hru vydat ve slíbené datu a tak hra vyšla až 8. prosince 2017.

Kritika.

Hra je kritizována kritiky a hatery kvůli tomu, že v prvních testovacích verzí byla o dost strašidelnější a měla temnější příběh. Ve finální verzi je kritizováno zase to, že grafika v plné verzi je určená pro děti a je také mnohem méně strašidelná než v prvních dvou testovacích verzích a také to že každou aktualizací hry přidávají nové věci.

Hello Neighbor (též Hello Neighbour, česky "Ahoj sousede", rusky "Привет Сосед") je hororová stealth hra. Hra byla vyvinuta v Unreal Engine 4 studiem Dynamic Pixels a vydána studiem Tiny Builds. Byla vydána 8. prosince 2017 pro Microsoft Windows a Xbox One. Hra byla oznámena pro herní konzoli Nintendo Switch dne 10. února 2018, datum vydání je zatím neznámé.

Hello Neighbor is a survival horror stealth game developed by Russian video game studio Dynamic Pixels and published by tinyBuild. The goal of the game is to successfully sneak into the basement of the neighbor's house to uncover a secret. The game's artificial intelligence (AI) modifies the neighbor's behavior based on the player's past actions, such as setting traps along paths the player followed in a previous attempt.


Život.

Pojarkov pocházel ze služebných lidí () v městě Kašin u Tveru. Od roku 1630 sloužil na Sibiři. Začátkem 40. let 17. století sloužil v Jakutsku jako "pismennyj golova" (, pomocník vojevody pro administrativu).  Roku 1643 byl jakutským vojevodou pověřem velením nad výpravou do Poamuří, jeho oddíl měl 133 kozáků vyzbrojených píšťalami a jedním dělem. Na cestu vyrazil v polovině července 1643, s oddílem plul po Leně, poté na jih po jejím přítoku Aldanu a pak po Učuru a Gonamu, zde se postup kozáků zpomalil, protože řeka byla nesjízdná. Po nástupu mrazů nechal část oddílu přezimovat na Gonamu s většinou zásob a s 90 kozáky postupoval přes Stanové pohoří.  Překročil hory a v polovině prosince 1643 se na horním toku Zeji setkal s domorodými zemědělskými Daury. Požadoval po nich daň jasak, poddanství a potraviny; postupoval však rázně až krutě a záhy se s nimi dostal do konfliktu. Od začátku ledna 1644 byl jimi obležen ve svém zimovišti. Kozáci se ubránili daurským útokům, ale došly jim potraviny, takže se živili kůrou, kořínky a dokonce těly padlých, což domorodce šokovalo. V květnu 1644 se K Pojarkovým mužům připojila skupina z Gonamu, poté početnost oddílu dosáhla méně než stovky mužů. Kozáci si postavili lodě a popluli po Zeje na Amur.  Ďučeři žijící podél Amuru byli nepřátelští, pobili dvacetičlenný kozácký předvoj, Pojarkov proto rozhodl nezdržovat se v jejich zemi a plul po proudu k ústí Amuru, kde přezimoval v zemi Giljaků. Vymohl od nich jasak a na jaře 1645 vyplul na sever podél pobřeží Ochotského moře. Po třech měsících dorazil přezimoval v ústí řeky Ulči, vybral jasak od místních domorodců a přes hory se se zbývajícími dvaapadesáti kozáky se na jaře 1646 vrátil do Jakutka.  Poté do roku 1648 sloužil v Jakutsku, načež se vrátil do Moskvy. V různých funkcích, včetně vojevody, je připomínán až do roku 1668.  Pojarkovova výprava přinesla ruským úřadům mnoho nových informací o geografických, hospodářských a politických poměrech v Poamuří, nicméně jeho konfliktní a kruté chování vůči domorodcům – ačkoliv měl nakázáno chovat se mírně a místním lidem neubližovat – vyneslo Rusům u amurských kmenů nepřátelství a velmi špatnou pověst, kterou o několik let později ještě podpořil neméně surový Jerofej Chabarov.

Vasilij Danilovič Pojarkov (, do 1610 – po 1668) byl ruský průkopník a kozák, který se podílel se na připojení Poamuří k Rusku.

Vassili Danilovich Poyarkov (Василий Данилович Поярков in Russian,? - after 1668) was the first Russian explorer of the Amur region.


Výhody a nevýhody.

Výhody.

Výhodou PaaS je především to, že umožňuje programování bez starosti o celou infrastrukturu. Celkový vývoj aplikace tím může být účinnější. Může to být také užitečné v situacích, kdy několik vývojářů pracuje na jednom projektu zahrnujícím strany, které se nenacházejí poblíž.

Nevýhody.

Jedna nevýhoda PaaS spočívá v tom, že vývojáři nemůžou být schopni používat celou řadu běžných nástrojů. Další možná nevýhoda je, že je uzamčena na určitou platformu. Většina PaaSes je relativně lock-in-free.

Účtování.

Poskytovatel Cloud platformy může účtovat poplatek pro zákazníky podle spotřebovávaných zdrojů. Poskytovatelé cloudových platforem dosahují ekonomickému dopadu pomocí virtualizace a úspory v rozsahu, když z množství uživatelů ve stejnou dobu pouze část z nich je aktivně používá výpočetní zdroj

Typy.

Veřejné, soukromé a hybridní.

Existuje několik typů PaaS, včetně veřejných, soukromých a hybridních. Služba PaaS byla původně určena pro aplikace ve službách veřejného cloudu, před rozšířením o soukromé a hybridní možnosti.  Public PaaS je odvozen od softwaru jako služby (SaaS), a nachází se v cloud computing mezi SaaS a infrastrukturou jako službou (IaaS). SaaS je software, který je hostován v cloudu.  Takže nezabere pevný disk z počítače uživatele nebo serverů společnosti. IaaS poskytuje virtuální hardware od poskytovatele s nastavitelnou škálovatelností. Se službou IaaS musí uživatel stále spravovat server, zatímco s PaaS je správa serveru prováděna poskytovatelem. Soukromá služba PaaS může být stažena a instalována buď v datovém centru podniku nebo ve veřejném cloudu. Jakmile je software nainstalován na jednom nebo více strojích, soukromý PaaS uspořádá aplikační a databázové komponenty do jedné hostitelské platformy. Soukromí prodejci PaaS zahrnují aplikaci, která byla zahájena v rámci společnosti Microsoft.  Hybrid PaaS is typically a deployment consisting of a mix of public and private deployments. Příkladem je produkt IBM Bluemix, který je dodáván jako jedna integrovaná platforma pro cloud přes veřejné, specializované a lokální modely nasazení.

Mobilní platforma jako služba.

Zahájená v roce 2012, mobilní zařízení PaaS (mPaaS) poskytuje vývojové schopnosti pro návrháře a vývojáře mobilních aplikací. Skupina Yankee identifikovala mPaaS jako jednu z jejích témat pro rok 2014 a jmenovala řadu poskytovatelů včetně Kinvey, CloudMine, AnyPresence, FeedHenry, FatFractal a Point.io.

Open PaaS.

Open PaaS nezahrnuje hosting, ale spíše poskytuje software s otevřeným zdrojovým kódem, který umožňuje poskytovateli PaaS spouštět aplikace v prostředí s otevřeným zdrojovým kódem. Některé otevřené platformy umožňují vývojáři používat libovolný programovací jazyk, databázi, operační systém nebo server k nasazení aplikací.

PaaS for Rapid Development(PaaS for Rapid Development).

V roce 2014 společnost Forrester Research definovala podnikové veřejné cloud platformy pro rychlé vývojáře jako vznikající trend, pojmenování řady poskytovatelů včetně Mendix, Salesforce.com, OutSystems a Acquia.

Typy systému.

Doplňkové zařízení pro vývoj.

Tato zařízení umožňují přizpůsobení stávajících aplikací SaaS, které často vyžadují, aby vývojáři PaaS a jejich uživatelé zakoupili předplatné doplňkové aplikace SaaS.

Samostatné prostředí.

Samostatná prostředí společnosti PaaS nezahrnují technické, licenční ani finanční závislost na konkrétních aplikacích nebo webových službách SaaS a mají za cíl poskytnout všeobecné vývojové prostředí.

Prostředí pro doručování aplikací.

Nabídky PaaS pouze pro poskytování služeb se obecně zaměřují na hostingové služby, jako je zabezpečení a škálovatelnost na vyžádání. Služba neobsahuje vývoj, ladění a testovací schopnosti, mohou být dodány offline.

PaaS ve světě.

V roce 2011 byl objem trhu veřejných PaaS odhadován asi na 700 milionů dolarů. Mezi 10 největších poskytovatelů patří v roce 2019 Amazon.com (Beanstalk), Salesforce.com (Force.com, Heroku, Database.com), LongJump, Microsoft (Windows Azure), IBM (Bluemix), Red Hat (OpenShift), VMWare (Cloud Foundry), Google(App Engine), CloudBees, Engine Yard.  V roce 2012 byl v OASIS navrhnout standard pro API. Ten ukazuje standardizované formáty pro software cloudu a pro správu platformy (jako je startování, přerušení, požadavek alokace zdrojů).

Platform as a Service (PaaS, «platforma jako služba») – je model cloud computingu, ve kterých uživatel získá přístup k využívání informačních a technologických platforem: operační systémy, systémy pro správu databází, middleware, vývojové nástroje a testování. V tomto modelu, jsou veškeré infrastruktury informačních technologií, včetně počítačových sítí, serverů, systémů pro ukládání dat, zcela spravovány poskytovatelem. Poskytovatel tak že definuje sadu typy dostupných spotřebitelům a sadu platformy řízené parametry plošiny, a spotřebitelé mají příležitost využít platformu pro vytváření virtuálních kopií instalace, vývoje či testování.

Platform as a service (PaaS) or application platform as a service (aPaaS) or platform-based service is a category of cloud computing services that provides a platform allowing customers to develop, run, and manage applications without the complexity of building and maintaining the infrastructure typically associated with developing and launching an app.


Život a kariéra.

Na Wisconsin – Madisonské univerzitě v roce 1916 úspěšně ukončil bakalářské studium, v roce 1917 pak inženýrské studium v oboru stavebního inženýrství a doktorské studium úspěšně zakončil roku 1921. Na Kalifornském institutu techniky (tehdy Throop College) pak působil jako pomocný profesor matematiky. Během první světové války sloužil jako podporučík letectva. Po válce se na 12 let vrátil k vyučování matematiky na mateřské Winsconsin-Madisonské univerzitě (1920–1932). Oženil se s Mary Hemenway, svou bývalou spolužačkou z univerzity, jen pár let po jejich absolvování studií. Měli dvě děti, syna Warrena Jr. a dceru Helen. Weaver byl ředitelem divize přírodních věd Rockefellerovy nadace (1932–55), vědním poradcem (1947–1951), správcem (1954), a viceprezidentem (od roku 1958) v Sloan–Kettering institutu pro výzkum rakoviny. Hlavní výzkumy prováděl však v problematice komunikace ve vědě a v matematické teorii pravděpodobnosti a statistiky. V průběhu působení v Rockefellerově nadaci byl odpovědný za schvalování dotací na hlavní projekty v oblasti molekulárního inženýrství a genetiky v zemědělství (zejména na projekty zabývající se rozvojem nových druhů pšenice a rýže), a ve výzkumech medicíny. Během druhé světové války byl z nadace převelen do čela AMP (Applied Mathematics Panel), amerického úřadu pro vědecký výzkum a vývoj, kde měl s pomocí Miny Rees řídit práci matematiků v operačním výzkumu. Byl seznámen s vývojem elektronických počítacích strojů a s úspěšným uplatněním matematických a statistických technik v kryptografii. Spolu s Claudem Shannonem byl spoluautorem díla A mathematical theory of communication (1949), které se stalo důležitým bodem veškerého výzkumu v problematice komunikace. Zatímco se Shannon zaměřil spíše na technické aspekty matematického modelu, Weaver vyvinul filozofické důsledky Shannonova mnohem většího projektu. Spolu s Maxem Masonem pak Weaver napsal knihu The Electromagnetic Field (1929, znovu vydána pak roku 1959).

"Translation" memorandum.

V roce 1947 se Weaver v dopisu kybernetikovi Norbertu Wienerovi poprvé zmínil o možnosti použít digitální počítače pro překlad mezi lidskými jazyky. Následující dva roky na něj spolupracovníci z Rockefellerovy nadace naléhali, aby tuto myšlenku zpracoval a dokončil. Výsledkem bylo memorandum nazvané jednoduše “Translation” – překlad, které napsal v červenci 1949 v Carlsbadu, Nové Mexiko.  Říká se, že jde nejspíše o jednu z nejvlivnějších publikací v počátcích strojového překladu. Formulovala cíle a metody ještě předtím, než si většina lidí začala uvědomovat, čeho všeho mohou být počítače schopny a byla přímým podnětem pro počátky výzkumu nejprve v USA, později po celém světě. Vliv Weaverova memoranda lze přičíst nejen jeho všeobecně uznávaným znalostem matematiky a výpočetní techniky, ale také – a možná i více – vlivu, který měl na politiky americké vlády.  Weavrovo memorandum bylo navrženo tak, aby navrhovalo přínosnější metody než jakékoli jiné zjednodušující tzv. slovo za slovo (word-for-word) přístupy, které měly vážná omezení. Předložil tedy čtyři návrhy.  Prvním byl fakt, že problém mnohoznačnosti by mohl být řešen pomocí zkoumání bezprostředního kontextu. Například anglické slovo "fast" (rychlý) má minimálně dva významy, které můžeme parafrázovat jako “rychlý” nebo jako “nehybný”. Jestliže chceme přeložit anglický text, je pravděpodobné, že tyto dva významy slova "fast" odpovídají dvěma různým slovům v cílovém jazyce. Abychom přeložili slovo správně, potřebujeme vědět, který význam dané slovo nese. Zde Weaver navrhoval zohlednit kontext překládaného slova. Domníval se totiž, že počet potřebných kontextových slov je poměrně nízký. Druhý návrh memoranda byl inspirován prací W. McCullocha a W. Pitta o prvních typech neuronových sítí. Weaver interpretoval jejich výsledky tak, že máme-li dán soubor předpokladů, může být jakýkoli logický závěr vytvořen automaticky počítačem. Weaver předpokládal, že vzhledem k tomu, že lidský jazyk je založen na logice, překlad by mohl být řešen jako problém formální logiky dedukující závěry v cílovém jazyce z předpokladů v jazyce zdrojovém. Třetím návrhem bylo použít pro překlad kryptografické metody. Jestliže chceme přeložit například ruský text do angličtiny, můžeme brát ruský originál jako zašifrovanou verzi anglického textu. Weaver byl zvlášť zaujat potenciálem Shannonovy utajované práce s kryptografií a informačními teoriemi po druhé světové válce. Čtvrtým návrhem pak byla myšlenka, že všechny lidské jazyky mají jisté podkladové univerzálie, které by mohly pomoct řešit problém překladu přímočařeji. Weaver si za tímto názorem stál, používaje jednu z nejznámějších metafor literatury strojového překladu, a to: “Představ si skupinu lidí žijících v komplexu vysokých uzavřených věží, každý odděleně, jeden člověk - jedna věž. Snaží-li se mezi sebou komunikovat, každý na každého křičí ze své uzavřené věže. Není jednoduché dostat zvuk z jedné věže do druhé a i mezi těmi nejbližšími věžemi komunikace probíhá opravdu složitě. Když však jedinec sleze ze své věže, dostane se do společného prostoru všech věží, kde může snadno komunikovat s dalšími jedinci, kteří taktéž sestoupili ze svých věží.”

Zastánce vědy.

Weaver brzy pochopil, jak moc nástroje a techniky fyziky a chemie mohou rozšířit znalosti biologických procesů a využíval svou pozici v Rockefellerově nadaci aby našel, podpořil a povzbudil mladé vědce, kteří později získali Nobelovy ceny a mnohá další vyznamenání za přínos genetice a molekulární biologii. Weaver v sobě vždy cítil povinnost šířit vědu mezi veřejnost. V roce 1954 byl prezidentem americké asociace pro vědecký pokrok, roku 1955 předsedou správní rady a také byl předsedou či členem mnoha dalších rad a komisí. Byl také hlavním autorem Arden House Statement (manifest z roku 1951 popisující principy a návrhy, jak správně stanovit cíle, plány a postupy). V roce 1957 mu byla Národní akademií věd udělena Medaile veřejného blaha, v roce 1965 pak první Medaile Arches of Science, a to za zasloužení se o pochopení vědy veřejností, a nakonec mu UNESCO udělilo cenu Kalinga za značný příspěvek k populárnímu chápání vědy.

Zajímavosti.

Weaver byl celý život fascinován příběhem Alenka v říši divů Lewise Carrolla. Poté, co v roce 1964 dokončil sbírku 160 verzí tohoto díla v 42 různých jazycích, napsal knihu Alenka v mnoha jazycích o historii překladu právě tohoto díla. Tato kniha mimo jiné obsahuje ukázky z obchodní korespondence autora Alenky Lewise Carrolla zabývající se licenčními poplatky oprávnění z dob, kdy se z Alenky stával bestseller. Jakožto vědec (přestože v oblasti literatury) Weaver vytvořil návrh na porovnání kvality různých překladů, zvlášť absurdit, slovních hříček a logických vtipů ze scény bláznivého čajového dýchánku.  Soupis jeho kontaktů obsahoval působivý, snad až výstřední seznam spolupracovníků, včetně antropoložky Margaret Meadové (překlad do jazyka jižního tichomoří), dlouholetého starosty Jeruzaléma Teddyho Kolleka a laureáta Nobelovy ceny za biochemii Švéda Huga Theorella.  Kniha Alenka ve světě divů (Alice in a World of Wonderlands: The Translation of Lewis Carroll’s Masterpiece) z roku 2015 pak pokračuje ve Weaverově práci a v podobném duchu analyzuje překlady Alenky do 174 různých jazyků.

Warren Weaver (17. července 1894 – 24. listopadu 1978) byl americký vědec, matematik a vědecký administrátor. Je světově uznáván jako jeden z průkopníků strojového překladu a propagátor vědy v USA.

Warren Weaver (July 17, 1894 – November 24, 1978) was an American scientist, mathematician, and science administrator. He is widely recognized as one of the pioneers of machine translation, and as an important figure in creating support for science in the United States.


Děj.

Gru, je společně s Lucy členem Antipadoušské ligy a zrovna se pokoušejí zastavit Balthazara Bratta, aktuálně nejhoršího padoucha na světě. Sice Brattovi zabrání ukrást diamant, ale Bratt mu uteče. Balthazar Bratt byl hvězdou své show, kterou mu zrušili, když byl v pubertě. Za to se teď chce mstít celému Hollywoodu. Zatímco ředitel Antipadoušské ligy je vyměněn nervovou ženou, Bratt ukradne diamant a Gru s Lucy jsou vyhozeni. Mimoni se vzbouří a dají výpověď. Pak jsou zatčeni za nepovolený vztup na území Hollywoodu (když si všimli pizzy na skútru jedoucí na jejich území). Za Gruem zajde jakýsi člověk který ho informuje, že má bratra jménem Dru. Gru, Lucy a holky tedy k němu ihned odlétají. Dru je majitelem obrovské vily s mnoha auty a vrtulníky. Dru bere Grua do tajného podzemního úkrytu a svěřuje se mu, že jejich otec byl padouch, že má padoušství v krvi a że byl na Grua pyšný, jaký byl padouch. Dru sice zdědil ohromnou padoušskou výbavu, ale jako padouch je hrozně nemotorný. Dru prosí Grua, aby se stal zase padouchem, ten ale odmítá. Dovolí jen jednu loupež. Ta má za cíl uloupit diamant Brattovi. To se jim podaří, ale jen stěží, kvůli Druově nemotornosti. Zatímco Gru s Druem slaví, sestrojí Bratt obrovského robota s laserem. K pohonu mu chybí pouze onen diamant. Ten nakonec získá, zajme holky a začne pomocí robota ničit město. Gru, Dru a Lucy se tedy vydávají do boje. Grua však Bratt na začátku omráčí a mimoni utečou z vězení. Mimoni poničí Brattovu výzbroj. Dru zničí napájení. Lucy zachrání holky. Gru se pak probudí. Svede boj s Brattem a díky mimoňům boj vyhraje.

Já, padouch 3 (v anglickém originále Despicable Me 3) je americký rodinný animovaný film studia Universal Pictures navazující na předchozí dvojici snímků "Já, padouch" a "Já, padouch 2". Hlavními postavami jsou bývalý padouch Gru, agentka Lucy a trojice adoptovaných dcer. Podle scénáře Kena Daurio a Cinca Paula film režírovali Kyle Balda a Pierre Coffin. Autorem hudby byl Heitor Pereira.

Despicable Me 3 is a 2017 American computer-animated comedy film produced by Illumination for Universal Pictures. It is the third installment in the "Despicable Me" film series and the sequel to "Despicable Me 2" (2013). The film is directed by Pierre Coffin and Kyle Balda, co-directed by Illumination production/character designer Eric Guillon, and written by Cinco Paul and Ken Daurio.