Historie.

Souborový systém Files-11 vychází ze systémů souborů používaných na starších operačních systémech firmy Digital Equipment Corporation, jako například TOPS-20 a RSTS/E, je však mnohem pokročilejší než jeho předchůdci. Jejich návrhářem byl Dave Cutler, který později pracoval na vývoji NTFS ve firmě Microsoft.  V systému RSTS/E je každý uživatelský účet reprezentována dvojicí čísel ["projekt","uživatel"] a má přiřazen jeden adresář. Systémové soubory a programy jsou uloženy v adresáři rezervovaného systémového účtu. Tato jednoduchá struktura adresářů vyhovovala na počítačích PDP-11, které mají velmi malý diskový prostor; počítače VAX s mnohem většími pevnými disky však vyžadují pružnější způsob ukládání souborů, jakou poskytuje hierarchická struktura adresářů, což je nejdůležitější vylepšení systému ODS-2.

Organizace a pojmenování disků.

Operační systém OpenVMS může používat lokální disky i disková úložiště připojená pomocí rozhraní Fibre Channel sdílená s jinými počítači v síti.  OpenVMS cluster umožňuje sdílení všech disků, které nejsou označeny jako soukromé, všemi uzly v clusteru. Obrázek 1 ukazuje konfiguraci, ve které jsou dva systémové disky přístupné z obou uzlů pomocí sítě; jeden z uzlů má také soukromý (nesdílený) disk. Přístup k souborům v clusteru řídí OpenVMS Distributed Lock Manager, který je nedílnou součástí systému souborů.  Z několika disků lze složit rozsáhlé logické disky nazývané "sada svazků" (). Disky mohou být také automaticky sdruženy do "stínové sady" () pro zvýšení spolehlivosti a rychlejší čtení.  Každý disk je identifikován fyzickým jménem, obvykle bývá identifikován také logickým jménem definovaným uživatelem. Například systémový disk (ze kterého se zavádí operační systém) může mít fyzické jméno $3$DKA100, ale většinou se pro něj používá logické jméno SYS$SYSDEVICE.

Struktura adresářů.

Každý diskový svazek se systémem souborů Files-11 obsahuje kompletní a nezávislý systém souborů s vlastní hierarchickou (stromovou) strukturou adresářů. Každý soubor patří do nějakého adresáře a každý adresář s výjimkou "hlavního souborového adresáře" (kořenový adresář, viz dále) má svůj nadřízený adresář, čímž vzniká struktura orientovaného acyklického grafu.  Na obrázku je vidět, že soubor Soubor 2 má adresářovou položku jak v adresáři Dir 2, tak v Dir 3, tj. je v obou adresářích současně. Pokud bude odstraněn z jednoho adresáře, bude stále dostupný z druhého, dokud nebude odstraněn i z něj. Podobným konceptem jsou pevné odkazy v UNIXu. V OpenVMS je třeba dávat pozor na to, že na discích, na kterých nejsou možné a povolené pevné odkazy, není soubor skutečně smazán (tato vlastnost je dostupná pouze na discích s ODS-5).

Úplné jméno souboru.

Úplné jména souboru v OpenVMS má tvar:  a skládá se ze  Zápis [DIR1.DIR2.DIR3]FILE.EXT znamená nejnovější verzi souboru FILE.EXT na právě implicitním disku v adresáři [DIR1.DIR2.DIR3].  DIR1 je podadresář hlavního souborového adresáře (MFD odpovídá "kořenovému adresáři"), DIR2 je podadresář DIR1 a DIR3 podadresář DIR2. MFD, hlavní souborový adresář má jméno [000000].  ODS-2 na systému VAX/VMS dovoluje maximálně osm úrovní adresářů, při použití kořenového logického jména až 16 úrovní. OpenVMS dovoluje až 255 úrovní adresářů. Jména souborů mohou být tvořena pouze velkými písmeny, alfanumerická jména (včetně podtržítka, pomlčky a znaku dolar) maximální délky 39+39 znaků (39 pro jméno a 39 pro příponu). ODS-5 rozšiřuje znakovou sadu o malá písmena a většinu dalších tisknutelných ASCII znaků, stejně tak jako ISO Latin-1 a Unicode znaky, zvětšuje maximální délku jména souboru. Při konstruování jmen souborů pro ODS-5 se před znaky nepovolenými v ODS-2 používá speciální znak "^" pro zachování zpětné kompatibility; například soubor „soubor.tar.gz;1“ na ODS-5 disku bude na označovaném jako „soubor^.tar.gz“ – jméno souboru je „soubor.tar“ a přípona je „.gz“.  Většina složek jména souboru může být vynechána; systém místo nich doplní složky z aktuálního "implicitního jména souboru". Implicitní jméno souboru nahrazuje koncept „aktuálního adresáře“ z jiných operačních systémech tím, že poskytuje sadu implicitních hodnot pro uzel, jméno zařízení a adresář. Každý proces má své implicitní jméno souboru, které zahrnuje jméno disku a adresář, a většina funkcí pro práci se soubory systému VMS přijímá implicitní jméno souboru, které může zahrnovat i příponu souboru; například příkaz TYPE má jako implicitní příponu „.LIS“, takže příkaz TYPE F bez uvedení přípony se snaží otevřít soubor F.LIS.

Verzování souborů.

Každý soubor má číslo verze, které je při vytvoření nového souboru nastaveno na hodnotu 1, pokud v adresáři neexistuje jiná verze souboru se stejným jménem (jinak se použije verze o jedničku vyšší než je nejvyšší číslo verze souboru daného jména). Pokaždé, když je soubor zapsán, místo přepsání existující verze se vytvoří nový soubor se stejným jménem a s číslem verze o jedničku větším. Starší verze souborů tedy nejsou přepisovány, ale jsou ponechány na disku a mohou být kdykoli použity. Staré verze mohou být odstraňovány ručně příkazem DELETE nebo PURGE nebo automaticky, když počet verzí přesáhne pro soubor nastavenou hodnotu (nastavenou příkazem SET FILE/VERSION_LIMIT). Nejvyšší číslo verze je 32767. U jednotlivých souborů lze verzování vypnout, jestliže je nežádoucí. Konkrétně soubory, které jsou aktualizovány přímým přístupem, jako například databáze, nové verze nevytváří, pokud to není explicitně naprogramováno.

Žolíky ve jménech souborů.

Některé programy umožňují používat ve vlastním jménu souboru, příponě a čísle verze žolíkové znaky. Žolík '*' má význam libovolné posloupnosti znaků, žolík '%' má význam libovolného znaku. Oba žolíkové znaky se mohou použít i uvnitř jména (nejen na jeho konci). Některé programy umí pracovat se soubory v celém zvoleném (pod)stromě adresářů; požadavek provést určitou akci v celém podstromě za zadává pomocí tří teček na konci cesty adresáři (tj. před zavírací hranatou závorkou): SEARCH [.TEXTS...]*.TXT "hledaný text" Jména adresářů se zapisují dvojím způsobem. V cestě adresáři, která se píše vždy do hranatých závorek, se zapisují bez přípony a čísla verze. Pokud se zapisují jako jméno souboru (mimo hranaté závorky), mají vždy příponu.DIR a verzi 1. První způsob se kromě zápisů cesty k souboru používá i v příkazech SET DEFAULT pro nastavení implicitní cesty a CREATE /DIRECTORY pro vytvoření adresáře. Druhý způsob se používá pro nastavení práv adresáři a pro zrušení adresáře.

Přístupová práva k souborům.

VMS používá dva Discretionary Access Control mechanismy zabezpečení souborů:

Přístup na základě UIC.

Přístup je definován pro čtyři kategorie uživatelů:  Pro každou kategorii uživatelů jsou k dispozici čtyři bity udávající oprávnění k jednotlivým operacím:  Pro přístup k souboru se uplatní oprávnění kategorie „systém“, pokud kód UIC uživatelovy skupiny je menší nebo roven parametru MAXSYSGROUP v SYSGEN (typicky 8, tj. 10 osmičkově) (například uživatel SYSTEM); „vlastník“ a „skupina“ platí pro vlastníka souboru a uživatelovu uživatelskou skupinu a „world“ se použije pro všechny ostatní uživatele. Změnu metadat souboru jako například ochranu souboru mohou vždy provádět pouze uživatelé kategorie „systém“ a „systém“.

Přístup podle ACL.

ACL umožňuje přidělovat další práva k určitým souborům nebo adresářům libovolným uživatelům nebo skupinám. Lze také označit ACL jako dědičná (), kdy se ACL adresáře uplatňuje na všechny soubory v tomto adresáři. Lze například dovolit, aby WWW server s UIC HTTP$SERVER měl právo čtení pro všechny soubory v určitém adresáři. ACL se nastavují příkazem EDIT/ACL a mají tvar dvojic identifikátor/přístup. Například ACL položka  umožňuje uživateli HTTP$SERVER číst a spouštět soubor.

Zvláštní oprávnění.

Čtyři systémová oprávnění umožňují uživatelům, kteří je mají, přednostní přístup:

Logická jména.

Logické jméno je systémová proměnná, která se může odkazovat na disk, adresář nebo soubor, nebo může obsahovat jiné informace pro určitý program. Například logické jméno SYS$SYSDEVICE obsahuje jméno zařízení, ze kterého byl zaveden operační systém. Logické jméno normálně znamená jediný adresář nebo disk, "například" SYS$LOGIN:, což je uživatelův přihlašovací (domovský) adresář (nebo adresáře); tato logická jména nelze používat jako jména disku – SYS$LOGIN:[DIR]FILE není správné jméno souboru. Existují ale "skrývající" () logická jména, definovaná příkazem DEFINE/TRANSLATION=CONCEALED, která tímto způsobem být používána mohou; tato kořenová () jména jsou definována s tečkou za jménem posledního adresáře, např.  což umožňuje používání úplných jmen souborů tvaru HOME:[DIR]FILE, ve kterých logické jméno plní funkci jména disku. Obvyklejší jsou jednoduchá logická jména, která ukazují na zvláštní adresáře příslušnými s některé aplikační software, který může být umístěn na libovolném disku nebo v libovolném adresáři. Logické jméno ABC_EXE může například ukazovat na adresář proveditelnými programy pro aplikaci ABC, ABC_TEMP může ukazovat na adresář dočasných souborů pro stejnou aplikaci, a tento adresář může být na stejném disku a ve stejném adresářovém stromě jako ABC_EXE, ale může být i na jiném disku (a v různých adresářových stromech).  Logická jména nemají obdobu v operačních systémech standardu POSIX. Připomínají proměnné prostředí v Unixu, jejich vyhodnocování (expanzi) však neprovádí příkazový interpret nebo aplikační program, ale systém souborů. Logická jména musí být před použitím definována, což se obvykle děje v příkazovém souboru pro start systému a v uživatelských přihlašovacích příkazových souborech.  Asi nejbližším konceptem podobným logickým jménům jsou jména definovaná v operačním systému AmigaOS pomocí příkazu ASSIGN. AmigaDOS, diskový operační systém systému AmigaOS, který je portem systému TRIPOS, v některých ohledech připomíná operační systémy firmy DEC. Například pro jména fyzických zařízení se používá DF0: pro první disketovou jednotku, CDROM2: pro třetí jednotku CD-ROM, atd. Protože AmigaOS může být zaveden z libovolného připojeného disku, přiřazuje jménu SYS: odkaz na zařízení, ze kterého byl operační systém zaveden. Existují i další přiřazení jako LIBS:, PREFS:, C:, S:, apod. jsou také vytvořena, přičemž se na ně odkazuje ze SYS:. Uživatelům je samozřejmě také povoleno vytvářet a rušit vlastní přiřazení.  V OS VMS se mohou logická jména odkazovat na jiná logická jména (až do předdefinovaného limitu 10) a mohou obsahovat seznamy adresářů, ve kterých se hledá soubor příslušného jména. Mezi často používaná logická jména patří:

Záznamově orientované vstupy/výstupy: Record Management Services.

Record Management Services (RMS) je vrstva operačního systému VMS implementující strukturované vstupy/výstupy. RMS poskytuje programům komplexní podporu pro práci se "strukturovanými" soubory, jako záznamově orientované soubory a indexované databázové soubory. Systém souborů VMS ve spojení s RMS rozšiřuje přístup k souborům za jednoduchý bytový proudy a umožňuje podporu na úrovni OS pro množství typů souborů. Každý soubor v systému souborů na VMS můžeme považovat za databázi obsahující řadu záznamů složených z několika položek. Textový soubor je například posloupnost záznamů (řádků) oddělených znaky konce řádku. RMS je příkladem záznamově orientovaného systému souborů.  RMS podporuje čtyři formáty záznamů:  RMS poskytuje čtyři záznamové přístupové metody neboli metody pro načítání existujících záznamů ze souboru:

Fyzická struktura: On-Disk Structure.

Na diskové úrovni reprezentuje ODS systém souborů jako pole "bloků", kde blok je 512 souvislých bytů na jednom fyzickém disku ("svazku"). Několik diskových bloků tvoří "cluster" (původně 3 ze sebou jdoucí bloky, u větších disků více bloků). Soubor je ideálně na disku uložen souvisle, což znamená, že jednotlivé bloky obsazené souborem, jdou po sobě. Kvůli fragmentaci diskového prostoru však musí být někdy soubor rozdělen na několik částí rozmístěných v různých místech disku. Každá souvislá část se nazývá „extent“. Z několika disků lze vytvořit "sadu svazků", na níž mohou být části souborů uloženy na kterémkoli místě. Při použití větších disků není používání sad svazků tak časté, protože správa jediného fyzického disku je jednodušší.  Každý soubor na Files-11 disku (nebo sadě svazků) má jednoznačnou "identifikaci souboru" (FID), složenou ze tří čísel: "číslo soubor" (NUM), "pořadové číslo souboru" (SEQ) a "relativní číslo svazku" (RVN). NUM udává, kde v souboru INDEXF.SYS (viz dále) jsou umístěna metadata souboru; SEQ je číslo generace, které se zvětšuje pokaždé, když je nějaký soubor je smazán a pak je vytvořen jiný soubor, který používá stejnou položku INDEXF.SYS (aby žádný odkaz na smazaný soubor neukazoval náhodou na nový soubor); RVN udává číslo svazku, na kterém je soubor uložen při použití sady svazků.

Adresáře.

Hierarchická struktura souborů na ODS svazku je vytvářena "adresářovými soubory", což jsou speciální soubory obsahující seznamy jmen, čísel verzí a FID souborů, podobně je tomu u VSAM katalogů v systému MVS. V kořeni adresářové struktury je "hlavní adresář souborů" (MFD), kořenový adresář, který (přímo nebo nepřímo) obsahuje každý soubor na svazku.

Hlavní adresář souborů.

Adresář na nejvyšší úrovni (kořenový adresář) v souborovém systému ODS je označován jako "hlavní adresář souborů" () a obsahuje všechny adresáře nejvyšší úrovně (včetně sebe sama) a několik systémových souborů v nichž jsou informace o souborovém systému. Na ODS-1 svazcích se používá dvouúrovňová struktura adresářů: pro každý "identifikační kód uživatele" (UIC) existuje "uživatelský adresář souborů" (), tvaru [GROUP.USER]. Na svazcích s ODS-2 nebo ODS-5 je struktura adresářů pod MFD volná, v systému VAX/VMS omezená na 8 úrovní, v OpenVMS neomezená. Na sadě svazků obsahující více disků je MFD vždy uložen na prvním svazku a obsahuje podadresáře všech svazků.  MFD obsahuje následující systémové soubory:  Pro odkazy na tyto soubory nepoužívá vlastní implementace systému souborů jména, ale jejich soubor ID, která mají na všech discích stejné hodnoty. Např. INDEXF.SYS má vždy NUM = 1 a SEQ = 1.

Indexový soubor: INDEXF.SYS.

Indexový soubor obsahuje většinu základních informací o sadě svazků ve Files-11.  Existují dvě organizace INDEXF.SYS: tradiční organizace a organizace používaná na discích se strukturou GPT.SYS (GUID Partition Table, GPT).  V tradiční organizaci je blok 1 "blok pro zavedení systému", který obsahuje umístění "primárního zaváděcího obrazu" sloužícího pro načtení operačního systému VMS. Ten je vždy umístěn v logickém bloku 0 disku, takže firmware zařízení jej může načíst. Tento blok je vždy přítomný, i na svazcích, které systém neobsahují (non-bootable).  Za blokem se zavaděčem systému následuje "primární domovský blok", který obsahuje "jméno svazku", umístění extentů obsahujících zbytek indexového souboru, UIC vlastníka svazku a informace o "přístupových právech ke svazku". Protože tyto informace jsou životně důležité pro data na svazku, existuje několik záložních kopií domovského bloku nazývaných "sekundární domovské bloky", které umožňují obnovu informací o svazku, pokud by došlo k jejich přepsání nebo poškození.  Na discích s GPT.SYS, obsahuje GPT.SYS ekvivalent boot bloku (známý jako Master Boot Record (MBR)) a neexistuje žádný primární domovský blok. Všechny domovské bloky na disku s GPT jsou alternativní domovské bloky. Tyto struktury nejsou obsaženy v INDEXF.SYS a bloky souboru INDEXF.SYS nejsou použité.  Zbytek indexovaného souboru se skládá z "hlaviček souborů", které pro každý soubor na svazku obsahují seznam extentů alokovaných pro soubor a metadata souboru, jako je UIC vlastníka, ACL a informace o přístupových právech. Soubor, které mají velký počet extentů mohou mít více hlaviček. Hlavička souboru má pevnou délku, ale obsahuje části pevné i proměnné délky:  Pokud je to možné, je mapa a ACL část hlavičky uložena v "primární hlavičce". Pokud je ale ACL příliš dlouhé nebo soubor obsahuje příliš mnoho extentů, takže v primární hlavičce není dostatek prostoru pro jejich uložení, je alokována "rozšířená hlavička" pro uložení informací, které se do primární hlavičky nevešly.  Hlavička souboru začíná čtyřmi offsety (IDOFFSET, MPOFFSET, ACOFFSET a ROFFSET). Protože za hlavičkou pevné délky jsou oblasti s proměnnou velikostí (například mapa a ACL), jsou zde uložené informace o umístění těchto přídavných oblastí od začátku hlavičky v 16-bitových slovech.  Jestliže soubor potřebuje více hlaviček, pole "číslo rozšiřujícího segmentu" (SEGNUM) obsahuje pořadové číslo této hlavičky, počítané od 0 v první položce INDEXF.SYS.  STRUCLEV obsahuje aktuální úroveň struktury (ve vyšším bytu) a verzi (v nižším bytu) systému souborů; ODS-2 má úroveň 2. Pokud při zdokonalování systému souborů byla provedena změna, která neporušuje zpětnou kompatibilitu, takže se svazkem může pracovat i starší software, zvyšuje se číslo verze. Pokud byla zpětná kompatibilita narušena, musí se zvýšit číslo úrovně.  W_FID je identifikátor souboru, který se skládá ze tří složek: FID_NUM, FID_SEQ a FID_RVN, což je číslo souboru, pořadové číslo a relativní číslo svazku); EXT_FID (opět obsahující tři složky) obsahuje umístění další rozšířující hlavičky (je-li použita). U obou hodnota 0 v RVN znamená „aktuální“ svazek (žádný svazek nemá RVN 0).  FILECHAR obsahuje několik příznaků, které udávají, jak je soubor organizován, nebo ovlivňují, jak je zpracováván:  ACCMODE popisuje "úroveň oprávnění" s níž musí proces běžet, aby mohl přistupovat k souboru. VMS definuje čtyři úrovně oprávnění: uživatel, supervisor, exec a jádro. Každý typ přístupu – čtení, zápis, provedení a smazání – je zakódován jako dvoubitové celé číslo.  FILEPROT obsahuje informace o ochraně souboru. Je rozdělen na 4 skupiny po 4 bitech: systém, vlastník, skupina a world. Bit 0 odpovídá čtení, 1 zápisu, 2 spuštění a 3 smazání. Nastavení bitu přístup k souboru znemožňuje; vynulování bitu přístup dovoluje.  Jestliže hlavička souboru je rozšířující hlavička, BACKLINK obsahuje souborové ID primární hlavičky; jinak obsahuje souborové ID adresáře, který obsahuje primární položku pro soubor.

Files-11 je souborový systém používaný operačním systémem OpenVMS původně vyvinutý pro operační systém RSX-11 na počítači PDP-11 (odkud pochází název Files-11). Má několik vývojových stupňů označovaných ODS-1 až ODS-5 ().

Files-11, also known as "on-disk structure", is the file system used by Digital Equipment Corporation OpenVMS operating system, and also (in a simpler form) by the older RSX-11. It is a hierarchical file system, with support for access control lists, record-oriented I/O, remote network access, and file versioning.


Klubová kariéra.

Je odchovanec klubu AFC Ajax, kam přišel v průběhu mládeže z týmu SV Argon.

AFC Ajax.

V průběhu ročníku 2011/12 se propracoval do prvního mužstva. V dresu Ajaxu debutoval 21. září 2011 v utkání nizozemského poháru proti klubu VV Noordwijk, na hřiště přišel ve 31. minutě a svým gólem pomohl k výhře 3:1. Svůj první ligový zápas za Ajax odehrál v devátém kole hraném 20. 12. 2012 proti Heraclesu Almelo (remíza 3:3), na hřiště přišel v 77. minutě. Jednalo se o jeho jediný ligový start v ročníku 2012/13, ve kterém se zasloužil o zisk mistrovského titulu v Eredivisie.

Sezóna 2013/14.

V létě 2013 se podílel na zisku nizozemského Superpoháru. S Ajaxem se představil ve skupinové fázi Ligy mistrů UEFA 2013/14, kde ve skupině H číhali soupeři FC Barcelona (Španělsko), AC Milán (Itálie) a Celtic FC (Skotsko). Tým skončil s osmy body na třetím místě a kvalifikoval se do play-off Evropské ligy UEFA 2013/14, De Sa odehrál v základní skupině dvě střetnutí. V jarním šestnáctifinále EL narazil Ajax na celek FC Red Bull Salzburg z Rakouska, se kterým po prohrách 1:3 a 0:3 vypadl. De Sa nastoupil pouze v odvetě hrané na půdě Salzburgu.  Svůj první a zároveň jediný gól v sezoně dal 28. 9. 2013 proti mužstvu Go Ahead Eagles (výhra 6:0), v 50. minutě zvyšoval na 2:0. Na jaře 2014 došel s Ajaxem až do finále nizozemského poháru, kde klub podlehl v zápase hraném v Rotterdamu týmu PEC Zwolle v poměru 1:5. Celkem odehrál v lize 12 utkání a zasloužil se o obhajobu titulu.

Go Ahead Eagles (hostování).

Před sezonou 2014/15 jeho kroky směřovaly do mužstva Go Ahead Eagles, kam odešel hostovat. První ligový start si připsal 10. srpna 2014 v úvodním kole proti klubu FC Groningen (prohra 2:3), na hrací ploše vydržel do 82. minuty a předtím se mu povedlo skórovat. Během roku nastoupil k 16 ligovým střetnutím.

Willem II Tilburg (hostování).

V červenci 2015 zamířil na další hostování, tentokrát do celku Willem II Tilburg. Ligový debut v dresu Tilburgu si odbyl v prvním kole hraném 9. srpna 2015 proti týmu Vitesse (remíza 1:1), odehrál 78 minut. Za celé své působení nastoupil v lize k 18 zápasům.

ŠK Slovan Bratislava.

Koncem května 2016 přestoupil z Ajaxu jako volný hráč (zadarmo) na Slovensko, kde se upsal Slovanu Bratislava. S vicemistrem ze sezóny 2015/16 Fortuna ligy podepsal čtyřletý kontrakt.

Sezóna 2016/17.

Se Slovanem se představil v 1. předkole Evropské ligy UEFA 2016/17 proti albánskému mužstvu KF Partizani. První zápas skončil bezbrankovou remízou, ale odveta v Senici se neuskutečnila. Partizani bylo přesunuto do druhého předkola Ligy mistrů UEFA 2016/17 na místo tehdejšího albánského mistra KF Skënderbeu Korçë vyloučeného kvůli podezření z ovlivňování zápasu a Slovan postupil automaticky do dalšího předkola. Ve druhém předkole De Sa nehrál, Slovan remizoval 0:0 a prohrál 0:3 s klubem FK Jelgava z Lotyšska a vypadl.  Ligovou premiéru odehrál za mužstvo 24. 7. 2016 proti ViOnu Zlaté Moravce - Vráble (výhra 3:2), na hrací plochu přišel v 72. minutě místo Františka Kubíka. Svůj první gól v dresu Slovanu vsítil ve 12. kole proti týmu FK Senica, když v 90. minutě zvyšoval na konečných 2:0. V sezoně 2016/17 se podílel na zisku domácího poháru, přestože ve finále hraném 1. května 2017 proti tehdy druholigovému týmu MFK Skalica nenastoupil. Jeho spoluhráči porazili soupeře v poměru 3:0. Celkem v ročníku odehrál 18 ligových utkání.

Sezóna 2017/18.

Se Slovanem postoupil přes arménské mužstvo FC Pjunik Jerevan (výhry 4:1 a 5:0) do druhého předkola Evropské ligy UEFA 2017/18, kde bratislavský klub vypadl po prohrách 0:1 a 1:2 s týmem Lyngby BK z Dánska. 12. srpna 2017 jej vedení z důvodu dlouhodobě neuspokojivých výkonů přeřadilo stejně jako jeho krajana Rubena Ligeona do juniorky, De Sa zároveň dostal svolení hledat si nové působiště.

FC Oss (hostování).

Koncem srpna 2017 odešel na hostování do nizozemského druholigového klubu FC Oss.

Klubové statistiky.

Aktuální k 2. září 2017

Reprezentační kariéra.

Lesley Dumas de Sa je bývalý mládežnický reprezentant Nizozemska, nastupoval za výběry od kategorie U15 do U21.

Lesly Dumas de Sa uváděný jako Lesley de Sa (* 2. dubna 1993, Mijdrecht) je nizozemský fotbalový záložník a bývalý mládežnický reprezentant angolského původu, od července 2016 hráč slovenského mužstva ŠK Slovan Bratislava, od září 2017 na hostování v klubu FC Oss. Může nastoupit na obou krajích zálohy.

Lesly de Sa (born 2 April 1993) is a Dutch professional football player of Angolan descent, who plays as a right winger for ŠK Slovan Bratislava in the Fortuna Liga. Previously, he played for Willem II, on loan from Ajax, in the Dutch Eredivisie.


Filmová kariéra.

Po absolvování buckinghamské Stowe Schoolrok cestoval rok po světě a usadil se v kalifornském Los Angeles, kde začal profesní kariéru na pozici asistenta režie. Po návratu do rodného Londýna nastoupil ke studiu antropologie a antické historie na University College London. Po několika týdnech však vysokoškolských studií zanechal.  Ve věku dvaceti pěti let produkoval thriller "Nevinný spánek" (1995), v hlavních rolích s Annabellou Sciorrovou a Michaelem Gambonem, který zaznamenal minimální divácký ohlas.  Následně pokračoval produkční prací na třech snímcích přítele Guye Ritchieho. Prvním se stal "Sbal prachy a vypadni", jehož finanční úspěch vynesl každému z nich 9 miliónů liber. Druhým v pořadí byl "Podfu(c)k" a třetím pak "Trosečníci". Tento film získal anticenu Zlatá malina v kategorii nejhorší film.  V roce 2004 režijně debutoval krimikomedií "Po krk v extázi" s Danielem Craigem v titulní postavě rozvážného drogového obchodníka. Pozitivní recenze vedly k jeho režijnímu obsazení do projektu "". Dva týdny po zveřejnění této informace však projekt opustil. Později se velmi kriticky vyjádřil na adresu režiséra Bretta Ratnera, jenž jej nahradil.  Jako režisér natočil fantasy "Hvězdný prach" a komedii "Kick-Ass" podle stejnojmenné komiksové předlohy Marka Millara. K oběma projektům napsal scénář s Jane Goldmanovou.  V květnu 2010 jej studio 20th Century Fox potvrdilo jako tvůrce dalšího z pokračování o superhrdinovi v akčním sci-fi "". Premiéra se uskutečnila 1. června 2011. Poté uzavřel smlouvu na jeho sequel nazvaný "". Režii ovšem přenechal Bryanu Singerovi, jenž natočil první dva díly X-Menovské série. U filmu nadále setrval na pozici producenta.

Soukromý život.

Narodil se roku 1971 v Londýně. Od dětství se domníval, že je jeho otcem americký oscarový herec Robert Vaughn, s nímž měla matka Kathy Ceatonová krátký poměr. Následné pátrání však určilo za biologického otce George de Vere Drummonda, anglického aristokrata, kmotřence krále Jiřího VI. Od dětství nosil příjmení Vaughn, které používá i v uměleckém světě. V civilním životě jeho příjmení zní de Vere Drummond.  V květnu 2002 se v suffolckém Shimplingu oženil s německou supermodelkou Claudií Schifferovou, s níž má tři děti. Rodina žije v Suffolku a Notting Hillu.  Po událostech se stalkery (manželky), kteří pronikli do rodinného obydlí, najal k ochraně sídla bývalé vojáky z řad Gurkhů.

Matthew de Vere Drummond, rodným jménem Matthew Allard Robert Vaughn, v uměleckém světě známý jen jako Matthew Vaughn (* 7. března 1971 Londýn) je britský filmový producent, scenárista a režisér. Produkoval Ritchieho snímky "Sbal prachy a vypadni" (1998) a "Podfu(c)k" (2000). Režijně se podílel na filmech "Po krk v extázi" (2004), "Hvězdný prach" (2007), "Kick-Ass" (2010) či "" (2011).

Matthew Allard Robert Vaughn (born 7 March 1971) is an English film producer, director, and screenwriter. He has produced films including "Lock, Stock and Two Smoking Barrels" (1998) and "Snatch" (2000), and directed "Layer Cake" (2004), "Stardust" (2007), "Kick-Ass" (2010), "" (2011), "" (2014), and its sequel "" (2017).


Historie objevu.

První popis přibližně 6.4 kb dlouhé sekvence pocházející z LINE elementu publikovali J. Adams et al. v roce 1980.

Typy LINE elementů.

LINE-1/L1-element je jediný LINE element, který je v lidském genomu doposud aktivní. Nachází se u všech savců. Nicméně pozůstatky L2 a L3 LINE elementů se v lidském genomu nacházejí také.

Struktura.

Typický L1 element je přibližně 6000 bp (párů bází) dlouhý. Je tvořen dvěma nepřekrývajícími se otevřenými čtecími rámci (open reading frames, ORF), které jsou rámovány nepřekládanými oblastmi ("untranslated regions" - UTRs) a TSD ("target site duplication" - duplikace cílového místa) sekvencemi.

První ORF.

První otevřený čtecí rámec kóduje RNA-vážící protein o délce 500 aminokyselin o molekulové hmotnosti 40 kDa. Tato bílkovina obsahuje motiv leucinového zipu a funguje jako chaperon.

Druhý ORF.

Druhý otevřený čtecí rámec kóduje bílkovinu o molekulové hmotnosti 150 kDa, která funguje jako endonukleáza a reverzní transkriptáza.

UTR (nepřekládaná oblast).

5' nepřekládaná oblast (UTR) L1 elementu obsahuje silný interní promotor pro RNA polymerázu II ve směru transkripce a slabší promotor proti směru transkripce.

Výskyt.

U lidí.

Prvotní analýza sekvence lidského genomu zjistila, že LINE elementy tvoří 21% celého genomu a počet jejich kopií je přibližně 850000. Neautonomní SINE elementy, které závisí při své proliferaci na L1 elementech tvoří 13% lidského genomu při počtu kopií okolo 1,5 milionu.

Mechanismus propagace.

LINE elementy se šíří mechanismem reverzní transkripce zahajované cílovou DNA. Tento mechanismus byl poprvé popsán pro R2 bource morušového: R2 element (v našem případě ORF2) rozštěpí jeden z DNA řetězců v cílovém místě, čímž se uvolní 3'OH skupina pro R2 (ORF2) reverzní transkriptázu pro zahájení reverzní transkripce LINE RNA transkriptu. Po reverzní transkripci dochází k odštěpení původního cílového řetězce a integraci nově vytvořené cDNA.

Regulace LINE aktivity.

Hostitelské buňky mohou regulovat L1 retrotranspoziční aktivity např. pomocí mechanismu RNA interference, kdy siRNA (malá interferující - "small interfering" RNA) odvozená od L1 sekvence vede k supresi L1 retrotranspozice.

Dlouhé rozptýlené jaderné elementy (Long interspersed nuclear elements - LINEs) jsou několik kbp (tisíc párů bází) dlouhé repetitivní DNA sekvence, patřící do skupiny non-LTR retrotranspozonů, tj. transpozonů (pohyblivých DNA sekvencí), které při svém pohybu v rámci genomu (transpozici) používají přechodný přepis do RNA. Jedná se o autonomní transpozony, to znamená, že si samy kódují proteiny potřebné k transpozici. Jsou široce rozšířenou součástí genomu mnoha eukaryot, např. v lidském genomu tvoří asi 21%.

Long interspersed nuclear elements (LINEs) (also known as long interspersed nucleotide elements or long interspersed elements) are a group of non-LTR (long terminal repeat) retrotransposons that are widespread in the genome of many eukaryotes. They make up around 21.1% of the human genome. LINEs make up a family of transposons, where each LINE is about 7,000 base pairs long. LINEs are transcribed into mRNA and translated into protein that acts as a reverse transcriptase. The reverse transcriptase makes a DNA copy of the LINE RNA that can be integrated into the genome at a new site.


Život.

Pieter Brueghel mladší se narodil v roce 1564 v Bruselu jako nejstarší syn slavného holandského malíře 16. století Pietera Brueghela (známého jako „sedlák Brueghel“) a Mayken Coecke van Aelst. Jeho otec zemřel v roce 1569, kdy bylo Pieterovi pět let. Po smrti matky v roce 1578 se o Pietera, jeho bratra Jana Brueghela staršího (také známého jako „sametový Brueghel“, „Paradise Breughela“ a „Flower Brueghel“) a jejich sestru Marii starala jejich babička Mayken Verhulst. Mayken Verhulst byla vdova po malíři Pieterovi Coecke van Aelst. Podle vlámského životopisce počátku 17. století Karla van Mandera byla jejich babička Mayken Verhulst možná první učitelkou jejích vnuků. Rodina Brueghelů se přestěhovala z Antverp do Německa někdy po roce 1578 a Pieter možná vstoupil do studia malíře Gillise van Coninxloo [1540-1607]. Jeho učitel opustil Antverpy v roce 1585 a v registrech 1584/1585 cechu Svatého Lukáše (Guild of Saint Luke), je "Peeter Brugel" je uveden jako nezávislý umělec.  Dne 5. listopadu 1588 se Pieter oženil s Elisabeth Goddeletovou. Pár měl sedm dětí. některé zemřely v raném věku, syn Pieter se stal také malířem jako Pieter Breughel mladší III. Pieter Brueghel mladší měl velké studio v Antverpách, které produkovalo především kopie obrazů jeho otce pro místní trh a také po export. Přesto byl Pieter často ve finančních potížích, možná kvůli pití. Měl nejméně 9 žáků včetně Franse Snyderse a Andriese Danielse. Zemřel v Antverpách ve věku 72 let.

Dílo.

Pieter Brueghel mladší maloval krajiny, náboženská témata, zobrazoval přísloví a vesnické scény. Namaloval několik květinových zátiší. Jeho žánrové obrazy rolníků zdůrazňují malebnou krajinu a u některých byla zaznamenána chybějící jemnost a humanismus Pietera Brueghela staršího. ve své dílně vytvořil mnoho kopií nejslavnějších kompozic jeho otce, jehož jméno a dílo byly sice v 18. a 19. století pozapomenuty, ale znovu objeveny byly v první polovině 20. století.

Původní práce.

Pieter Brueghel mladší vytvořil originální díla z velké části ve stylu svého otce. Jeho obrazy jsou aktivní, odvážné, plné světla a přizpůsobené stylu 17. století. Jeden z umělcových nejúspěšnějších originálních obrazů je "The Village Lawyer" někdy nazývaný také "Daňová kancelář, Placení desátků, Špatný právník a Úřad notáře". Různé názvy díla naznačují, že v 17. století bylo interpretováno různými způsoby. Titul "Občanský advokát" je pravděpodobně nejvhodnější, protože osoba za stolem má pokrývku hlavy jako právník, výběr daní se obvykle v takovém prostředí neprovádí a papíry na stole vypadají jako žádosti a vyhlášky. Obraz ukazuje umělcův zájem o vesnický život. Obraz také ukazuje, že rolníci, přicházejí s dary jako jsou kuřata a vejce aby potěšili právníka, což byla běžná praxe, zatímco daně,tzv. desátky, byly placeny v obilí. Existuje 19 podepsaných a datovaných verzí této práce vznikých mezi roky 1615 a 1622 z asi 25 originálů a 35 pochybných verzí. Dalším originálním obrazem Pietera Brueghela mladšího je Whitsun Bride (Svatodušní nevěsta), který je znám alespoň v pěti verzích. Námětem obrazu je vlámský zvyk vybrat a korunovat královnu letnic při příležitosti svatodušních svátků. Toto dílo se ve stylu a barvě jasně odlišuje od práce otce. Obraz používá jasné barvy, rumělku, modozelené postavy a modrou oblohu. Další originální kompozice od Pietera Brueghela mladšího jsou čtyři malé "tondos", kruhové obrázky, zde zastupující čtyři etapy řeky (Four Stages of the River). Vzhledem k tomu, že jeho styl se nijak nevyvíjel, je těžké sestavit chronologii jeho prací. V mnoha případech není jasné, jestli je to kompozice Pietera Brueghela mladšího nebo kopie díla jeho otce. Zanechal především velké množství kopií obrazů svého otce, jeho vlastních maleb se dochovalo málo. Jde především o žánrové scény z posvícení nebo krajiny oživené lidmi.

Kopie.

Pieter Brueghel mladší také kopíroval slavné kompozice svého otce technikou nazvanou "pounce art - pouncing". Tato rozsáhlá aktivita byla možná jen díky jeho velké, dobře organizované umělecké dílně. Srovnání některých kopií s originály odhaluje rozdíly, a to jak z hlediska barvy, tak i vynechání nebo doplnění určitých detailů. To může znamenat, že kopista změnil některé části, někdy na základě kopie výtisků originálních děl, než samotného originálu. Přestože Pieter Brueghel mladší neměl vždy přístup k původním obrazům svého otce, měl přístup k nyní ztraceným kompozičním kresbám a návrhům, které jeho otec vytvořil a pak je přenesl na desku s využitím pouncingu.  Jedním z nejčastěji kopírovaných děl jeho otce byla " Zimní krajina s bruslaři" a "Pták v pasti (Bird-trap)". Tuto práci reprodukoval Pieter Brueghel mladší a jeho dílna alespoň 60krát. Z těchto kopií je 10 podepsaných a 4 jsou datovány (1601, 1603, 1616 a 1626). Další populární dílo Pietera staršího bylo "Uctívání mudrců ve sněhu (Adoration of the Magi in the Snow)" jehož Pieter Brueghel mladší a jeho dílna vyrobily asi 30 kopií. Jeho umělecká dílna také vyprodukovala ne méně než 25 kopií díla Pietera Brueghela staršího " Kázání sv. Jana Křtitele". Originál pravděpodobně pochází z roku 1566. Některé z těchto kopií jsou podepsané a datované. Kvalita a velký počet verzí od obrazů Brueghela mladšího naznačují, že skutečně ovládal styl jeho otce. Historikové míní, že původní obraz Brueghela staršího odrážel náboženské rozpory v Nizozemsku kolem let 1560 a připomínal tajná kázání tehdejších protestantských reformátorů. Pieter mladší změnil některé detaily na originálním díle jeho otce. Některé verze například vynechaly neidentifikovanou postavu vousatého muže v černém obleku, který byl obrácen k divákovi. Vynechání tohoto detailu se zdá, že je potvrzením spekulace, že jeho přítomnost v původní kompozici nebyla náhodná. Výrazná tvář této postavy naznačuje, že to může být portrét samotného umělce nebo patron, který tuto zakázku objednal. Kristova postava byla často označována buď jako šedivý muž za levou rukou baptisty nebo jako vousatý muž dále doleva s rukama překříženými. Pokračující popularita obrazu po smrti Pietera Brueghela staršího naznačuje, že i když tento detail ztratil svou politickou naléhavost, stále byl v rozporu s náboženstvím. Kompozice pak pravděpodobně byla spíše brána jako zobrazení lidstva ve své různorodosti rasy, třídy, temperamentu a postojů.  Rozsáhlá produkce kopií otcovy tvorby svědčí o významné poptávce po práci Pietera Brueghela staršího. Zároveň kopie přispěly k popularizaci jaho práce. Bez kopírování jeho syna by veřejnost neměla přístup k dílu Pietera Brueghela staršího, jehož obrazy byly převážně v soukromých sbírkách, jako je císařská sbírka císaře Rudolfa II., nebo Sbírka Farnese v Parmě. Současně Pieter mladší rozšířil repertoár jeho otce prostřednictvím svých vlastních vynálezů a variací na témata jeho otce.

Pieter Brueghel (či Bruegel) mladší zvaný pekelný Bruegel (1564 Brusel – březen nebo duben 1638 Antverpy) byl vlámský malíř na pomezí renesance a baroka, syn a pokračovatel Pietera Brueghela staršího. Pieter Brueghel mladší je známý kopiemi obrazů svého otce Pieter Bruegel staršího. Jeho ateliér produkoval mnoho obrazů pro místní a zahraniční trh, přispěl tím k mezinárodnímu šíření díla jeho otce. Tradičně byl Pieter Brueghel mladší přezdívaný "pekelný Brueghel" nebo "Hell Brueghel", neboť se věřilo, že byl autorem několika obrazů s fantazijními náměty ohňů. Tyto obrazy byly nyní připsány jeho bratru Janu Brueghelovi staršímu (1568–1625).

Pieter Brueghel (also Bruegel or Breughel) the Younger (, ; ; between 23 May and 10 October 1564 – between March and May 1638) was a Flemish painter, known for numerous copies after his father Pieter Bruegel the Elder's work as well as his original compositions. The large output of his studio, which produced for the local and export market, contributed to the international spread of his father's imagery.


Úmluva OSN o právech osob se zdravotním postižením

Přijetí úmluvy.

Ke dni 22. května 2014 podepsalo Úmluvu celkem 158 států (92 Opční protokol) a ratifikovalo jí 147 států (82 Opční protokol). V platnost Úmluva vstoupila podle svého článku 45 odst. 2 dne 28. října 2009.  Česká republika Úmluvu podepsala 30. března 2007 a ratifikovala 28. září 2009. Na základě článku 10 Ústavy se stala Úmluva po svém vyhlášení dne 12. února 2010 součástí právního řádu ČR. Česká republika podepsala 30. března 2007 rovněž Opční protokol, ale zatím jej neratifikovala.  Úmluvu 23. prosince 2010 ratifikovala rovněž Evropská unie.

Vznik úmluvy.

Cesta ke vzniku Úmluvy byla velmi zdlouhavá. Její předchůdkyní byla Deklarace práv zdravotně postižených osob z roku 1975. V té bylo poprvé řečeno, že problematika osob se zdravotním postižením je otázka lidských práv. Z hlediska dnešních požadavků se však nejednalo o dokument, který by zajišťoval lidem s postižením ochranu práv. Teprve po 35 letech snažení samotných lidí s postižením, lidskoprávních a neziskových organizací a výboru International Disability Caucus byl v roce 2006 text Úmluvy schválen a mohl započít proces ratifikace jednotlivými státy.  K vytvoření Úmluvy vedly 4 základní důvody. Prvním z nich bylo zviditelnění problematiky lidských práv osob se zdravotním postižením. Druhým pak značná specifika těchto práv. Běžně je kritizována nepružnost právních norem. Každý jsme něčím specifický a lidé s postižením ještě více. Potřeba vytvořit speciální dokument stanovující, upravující a ochraňující jejich práva byl tedy více než na místě. Dalším důvodem k sepsání Úmluvy bylo vytvořit jednotnou právní úpravu práv osob se zdravotním postižením, jelikož zmínky o těchto právech byly rozptýleny do různých dokumentů. Tím byl např. Světový akční plán pro osoby se zdravotním postižením (1982), Standardní pravidla pro vyrovnávání příležitostí pro osoby se zdravotním postižením (1993) a Všeobecná deklarace lidských práv (1948). Čtvrtým důvodem pak bylo získání údajů o problematice osob se zdravotním postižením.

Definice osoby se zdravotním postižením.

Osobou se zdravotním postižením se rozumí osoba mající dlouhodobé fyzické, duševní, mentální nebo smyslové postižení, které v interakci s různými překážkami může bránit jejímu plnému a účinnému zapojení do společnosti na rovnoprávném základě s ostatními.

Principy a zásady úmluvy.

Úmluva je založena na třech základních principech, pilířích: 1) prosazovat, 2) chránit a 3) zajistit práva osob se zdravotním postižením.  Zásady Úmluvy jsou následující:

Obsah úmluvy.

Skládá se z preambule a 50 článků. Úmluva připomíná základní práva, jakými jsou rovnost, svoboda, nediskriminace, dodržování lidských práv a právo na vzdělání. Konkrétně v jednotlivých článcích vypichuje práva žen se zdravotním postižením, které se často stávají terčem zneužívání a práva dětí se zdravotním postižením, které by měly mít stejná práva a možnosti jako ostatní děti. Článek 23 odst. 3 uvádí následující: „Státy zajistí, aby děti se zdravotním postižením měly rovná práva na život v rodinném prostředí“. Článek 8 pak ukládá zvyšování povědomí veřejnosti, s cílem vychovávat k vnímavosti k právům osob se zdravotním postižením, jejich pozitivnímu vnímání, podporování uznání, dovedností, zásluh a schopností. Úmluva nezapomíná ani na přístupnost služeb, rovnost před zákonem a ochranu proti mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání zmíněnou v článku 15. Jako i jiní lidé mají mít lidé s postižením volný přístup k informacím, poskytnutý formou odpovídající jejich potřebám a možnost zapojit se do společnosti. Státy se zavazují plně podporovat a vytvářet podmínky pro dodržování a prosazování těchto práv a v neposlední řadě přijmout účinná a odpovídající nařízení a opatření k odstranění diskriminace osob se zdravotním postižením ve všech záležitostech týkajících se manželství, rodiny, rodičovství a osobních vztahů.

Opční protokol.

K Úmluvě byl přijat Opční protokol, který má 18 článků. Opční protokol je dokument zaručující osobám se zdravotním postižením možnost podání stížnosti, pokud stát nedodržuje závazky plynoucí z Úmluvy. Stížnost může podat i osoba zbavená způsobilosti k právním úkonům. Dotyčný by si nejdříve měl podat žalobu k soudu, pokud by však řízení trvalo dlouho či neúspěšně, může stížnost podat k Výboru OSN pro práva osob se zdravotním postižením.

Monitorování práv podle úmluvy v České republice.

V květnu 2018 zahájil po dlouhém procesu legislativního zakotvení svou činnost Poradní orgán veřejného ochránce práv pro oblast ochrany práv osob se zdravotním postižením, zřízený podle čl. 33 úmluvy.

Úmluva o právech osob se zdravotním postižením (anglicky Convention on the Rights of Persons with Disabilities) byla přijata Valným shromážděním OSN 13. prosince 2006 a vstoupila v platnost 3. května 2008. Jménem České republiky byla Úmluva podepsána v New Yorku dne 30. března 2007. Tato Úmluva nezavádí žádná nová specifická práva, je založena na principu rovnoprávnosti, zaručuje osobám se zdravotním postižením plné uplatnění všech lidských práv a podporuje jejich aktivní zapojení do života společnosti.

The Convention on the Rights of Persons with Disabilities is an international human rights treaty of the United Nations intended to protect the rights and dignity of people with disabilities. Parties to the Convention are required to promote, protect, and ensure the full enjoyment of human rights by people with disabilities and ensure that they enjoy full equality under the law. The Convention has served as the major catalyst in the global movement from viewing people with disabilities as objects of charity, medical treatment and social protection towards viewing them as full and equal members of society, with human rights. It is also the only UN human rights instrument with an explicit sustainable development dimension. The Convention was the first human rights treaty of the twenty-first century.


Vznik a první představení.

Psyché, Molièrova hra "(na jejímž sepsání se podíleli i Pierre Corneille, Philippe Quinault a Lully, který vytvořil hudební intermèda)" z roku 1671, sepsaná podle Proměn "(příběh o Amorovi a Psyché)" od Lucia Apuleia, byla adaptována Thomasem Corneillem jako libreto pro Lullyho novou operu, která měla obsahovat pět dějství a prolog "(stejně, jako většina ostatních Lullyho oper)".  Podle "Mercure Galant", což byl dobový literární časopis, trvalo vytvoření "Psyché" pouhé tři týdny. Přestože není možné toto tvrzení ověřit, je důvodné se domnívat, že byl Lully při skládání této opery velice ve spěchu, o čemž svědčí použití "intermèd" z Molièrovy "Psyché". Protože se tato "intermèda" setkala před sedmi lety s velkým úspěchem, mohl Lully jejich použitím a příslibem znovu použít "plainte italienne" a závěrečný "divertissement" přilákat více diváků do divadla.  Lullyho obvyklý libretista Philippe Quinault byl v roce 1678 v nemilosti u dvora, kvůli aféře s operou Isis, a proto připadl úkol vytvořit libreto Thomasi Corneillovi. Ten měl vycházet z Molièrovy hry, nicméně bylo velmi obtížné zpracovat divadelní text pro operu. Ve výsledku je zde malé syntéza s původním textem.  Je možné se domnívat, že na libretu spolupracoval Corneillův synovec de Fontenelle. Není však možné ověřit informaci, zda se de Fontenelle podílel, nebo ne. Všechny zdroje hovoří o tom, že autorem je Thomas Corneille bez účasti svého synovce. Ten však později zařadil libreto mezi svá kompletní díla, bez sebemenší zmínky o účasti svého strýce, s tím, že žádné z tří dalších Corneillových libret se v jeho seznamech děl neobjevuje. V současné době není možné zjistit zda se de Fontenelle podílel na libretu "Psyché", stejně tak není pravděpodobné, že by měl být pouze on autorem.  Opera měla premiéru 19. dubna 1678, v divadle Palais-Royal, hranou herci z Národní Pařížské opery.

Inscenační historie.

"Psyché" nebyla hrána přímo u královského dvora a v pařížské opeře byla po první inscenace uvedena již jen dvakrát, a to v letech 1703 a 1713.  Vedle Paříže byla "Psyché" uvedena již po Lullyho smrti v Lyonu roku 1698 a v Marseille roku 1734. Mimo Francii se hrála u dvora brunšvického vévody Antona Ulricha ve Wolfenbüttelu, poprvé v srpnu roku 1686 a ještě v roce 1719. Výjimečné je uvedení "Psyché" ve vévodském divadle v Modeně roku 1687; v letech 1696 a 1708 se patrně hrála v Bruselu a podle zachované partitury s poznámkami ji ještě před rokem 1686 uvedli rovněž v markrabské rezidenci v Ansbachu.  První novodobou inscenaci uvedli na Festivalu v Aix-en-Provence dne 25. července 1987 dirigent Jean-Claude Malgoire a režisér Jean-Claude Penchenat. Jen poloscénickou podobu nastudoli dirigent William Christie a režisér Jean-Marie Villégier roku k 20. výročí souboru Les Arts Florissants; představení se konala v divadlech v Cherbourgu, Bordeaux, Caen, Lyonu a nakonec v pařížské Opéra-Comique. V rámci festivalu Boston Early Music Festival nastudovalo roku 2007 "Psyché" divadlo Cutler Majestic Theatre a uvedlo ji v Bostonu a v Great Barringtonu (dirigovali Paul O'Dette et Stephen Stubbs, režii měl Gilbert Blin). Koncertní provedení představil roku 2010 barokní soubor „Les Muses s'aMusent“ v luteránském kostele svatého Petra v Paříži.

Postavy a hlasy.

"Prolog:"  "Tragédie:"

Děj.

Prolog.

(Nádherné nádvoří na mořském pobřeží) Na scéně jsou bohyně květů Flora se svou družinou nymf, bůh strom. a ovoce Vertumnus s družinou dryád a sylvánů a bůh vod Palaemon s družinou řek a najád. Flora – k níž se přidávají i ostatní božstva – oznamuje, že čas války byl přerušen díky největšímu z králů a nastává období míru, proto žádá Venuši, aby sestoupila na zem k hrám (zpěv Flory "Ce n'est plus le temps de la guerre" a sbor "Nous goûtons une paix profonde"). Vetumnus a Palaemon zpívají o slastech lásky (dialog-duet "Rendez-vous, beautés cruelles"). Zatímco božstva tančí menuet, i Flora vyzývá všechny, aby užívali plodů lásky v době mladosti ("Est-on sage dans le bel âge"). Po tomto vzývání Venuše sestoupí na velkém oblaku na zem; není však vyrušením potěšena a má špatnou náladu. Pojala ji žárlivost na smrtelnici Psyché, jež svou krásou lidi tak uhranula, že ji uctívají namísto bohyně lásky a Venušiny oltáře zůstávají prázdné. Posílá proti všechny pryč a pak ukládá svému synu Amorovi, aby se za ni na Psyché pomstil tím, že jí přinese toho nejnehodnějšího manžela (recitativ "Pourqoi du ciel m'obliger à descendre?"). Amor odlétá splnit příkaz své matky.

1. dějství.

(Příjemná krajina v podhůří) Královské dcery Aglaure a Cidippe se radují, že jejich země již brzy přestane být sužována ukrutným hadem; jejich sestra Psyché má dnes učinit bohům požadovanou oběť. Obě ženy přemýšlejí, proč se krásná Psyché dosud odolává lásce, a předpovídají, že to již nemůže dlouho trvat (dialog s árií Aglaure "Après un temps plein d'orages" a áriemi Cidippe "Tout succède à nos désirs... Il est un fatal moment"). Tu přichází zasmušilý Lychas. Sděluje princeznám, že věštba požaduje, aby uražené Venuši byla obětována sama Psyché. Král se prý snažil tuto věštbu udržet v tajnosti, ale velekněz ji veřejně vyhlásil; jediný, kdo o ní ještě neví, je právě krásná princezna. Obě sestry komentují, jak je nebezpečné přijímat pocty, které by měly patřit bohům (duet "Ah! qu'il est dangereux"), a všichni tři bědují nad osudem Psyché (tercet "Pleurons, pleutrons, en de si grands malheurs"). Dva muži a jedna žena z lidu rovněž oplakávají oblíbenou princeznu (italský žalozpěv "Deh, piangete al pianto mio").  Nic netušící Psyché přichází; překvapeně se ptá sester, proč vzdychají, ale ty nenacházejí sílu jí cokoli říci a se slovy lítosti se vzdalují. Teprve král, její otec, jí prozradí, co po ní věštba požaduje: aby byla připoutána zde na skálu a vydána na pospas hadu. Král je odhodlán vzdorovat příkazu bohů, ale Psyché se rozhodne obětovat pro veřejné blaho. Vystoupí na skálu a vzápětí ji odnesou čtyři zefyrové, zatímco král naříká nad osudem své nejmilejší dcery.

2. dějství.

(Nádherný, dosud rozestavěný palác) Vulkán dává pokyny osmi Kyklopům, jak dohotovit honosný palác. Přilétá Zefyr se vzkazem od zadavatele stavby, Amora, který si přeje, aby byl palác co nejrychleji dokončen: Psyché již sem byla přinesena a nyní spí na trávníku v blízké zahradě (árie "Psyché mérite bien une ardeur si fidèle"). Vulkán je potěšen zprávou, že palác se staví pro Psyché: nejen že sám obdivuje její kouzlo, ale navíc jej hřeje pomyšlení, že svým úsilím ve prospěch krásné princezny rozhněvá svou nevěrnou manželku Venuši. Zafyr jej varuje před takovými myšlenkami: ať se činí ve prospěch Amora a Psyché, ale na pomstu Venuši ať raději zapomene, to v manželství nic neřeší (árie "Faites tout pour l'Amour, et rien contre Vénus"). Vulkán pobízí Kyklopy do práce a i oni staví o to radostněji, když ví, že je to pro nádhernou dívku (pochod Kyklopů a árie Vulkána "Dépechez, préparez ces lieux").  Venuše sestupuje na svém voze a vyčítá manželovi, že se staví na stranu její smrtelné nepřítelkyně. Ten se jí ptá, odkdy že žijí v tak harmonickém manželství, aby si činila nárok na jeho bezvýhradnou podporu. Venuše si stěžuje na to, jak muž rychle ztrácí lásku, když se stane z manžela milencem (árie "Ah, que l'amour est promptement guéri"). Vulkán poznamenává, že jeho manželka jednak zná rozdíl mezi manželem a milencem velmi dobře z vlastní zkušenosti, jednak by měla být ráda, že Psyché věnuje jen svou práci a nic více. Rozzlobená Venuše odlétá a doufá, že se jí podaří lépe ukáznit svého syna.  Brzy poté je plác dokončen a Psyché v něm procitá. Je příjemným prostředím překvapena a znejistěna a volá hada, jemuž byla obětována, aby si přišel pro její život. Ozve se však krásná hudba a Psyché slyší nejprve zefyry zpívat o lásce (duet "Aimez, il n'est de beaux ans"), pak se ozve i její únosce; nedokázal ji odevzdat netvorovi, protože se do ní zamiloval, jakmile ji spatřil. Nemůže jí říci své jméno ani se před ní objevit ve své božské podobě, svoluje však, že se jí objeví v podobě smrtelníka – krásného mladého muže. Psyché ihned podléhá lásce (dialog a duet "Et bien, Psyché, des cruautés du sort... Ah, qu'en amour le plaisir est charmant"). Ale na její žádost o to, aby se jí dal poznat, musí Amor zopakovat, že mu věštba zakazuje říci své jméno i ukázat svou pravou podobou, i když jinak Psyché ujišťuje svou láskou (recitativ a árie "C'est à regret que je me tais... Ce n'est pas comme un dieu que je prétends paraître"). Psyché je pro tento okamžik spokojena a nymfy, amorci a zefyrové jim tančí a zpívají o všemoci lásky (divertissement s tercetem nymf "Aimable jeunesse").

3. dějství.

(Nejnádhernější komnata Amorova paláce, s výklenkem za závěsem) Venuše si s nelibostí prohlíží palác postavený po svou sokyni (recitativ "'Pompe que ce palais de tous costes étale"). Když vejde Psyché, vydává se bohyně za Amorovu služebnou, které se má starat o princeznino pohodlí. Psyché se í svěřuje s tím, jak se jí dotýká milencova nedůvěra (árie "Vous n'êtes pas les plus heureux"). Venuše jí jakoby zdráhavě prozradí, že pravou tvář svého hostitele může uzřít, pokud nahlédne za závěs, a přenechává jí lampu. Psyché s lampou nahlédne do výklenku a poznává Amora v tradiční podobě okřídleného dítěte (recitativ "À la fin je vais voir mon destin éclairci"). Je jeho líbezností okouzlena, záblesk lampy však Amora probudí a ten prchá.  Palác vmžiku zmizí a promění se v nehostinnou poušť. Psyché marně volá Amora zpět (recitativ "Arrêtez, cher amant, où fuyez-vous si vite?"). Objevuje se jí Venuše, vychutnává svou pomstu a vyčítá smrtelnici, že si činila nárok na jejího božského syna. Psyché se snaží odvrátit její hněv a argumentuje tím, že přece Amorovi by žádný smrtelník – a tedy ani ona – nemohl odolat. Venuše dává Psyché za úkol, aby jí přinesla z podsvětí od Proserpiny schránku s kosmetickými prostředky, pak možná její hněv vůči nešťastné princezně poleví. Psyché její rozkaz nejprve nehodlá vykonat, protože ani usmířená Venuše by jí nevrátila Amora zpět, a raději chce ukončit svůj život tím, že se utopí v řece (recitativ "Vous m'abandonnez donc, cruel et cher amant?"). Řeka ji však zachrání a namísto utopení Psyché slibuje, že ji na vlnách odnese až k vchodu do podsvětí.

4. dějství.

(Síň v Proserpinině paláci) Psyché sestoupila do podsvětí. Temné a truchlivé prostředí ji leká. Psyché vypráví stínům svůj politováníhodný osud (recitativ "Par quels noirs et fâcheux passages... Vous, que ces demeures affreuses"). Brzy se na ni však sesypou podsvětní démoni a v cestě se jí snaží zabránit tři furie, když se ale Psyché neoblomně dožaduje rozhovoru s Proserpinou, vyšlou furie své královně vzkaz; mezitím však vyděšené Psyché ukazují všechny hrůzy podsvětí (scéna Psyché a tří furií "Où penses-tu poter tes pas... Non, n'attends rien de favorable... Cependant montrons-lui ce que ces lieux terribles"). Objevují se dvě nymfy z řeky Acherón: na Amorův pokyn se Merkur přimluvil u Proserpiny a nymfy přinášejí Psyché schránku, pro kterou přišla. Psyché vidí, jak Láska (Amor) ulehčuje její utrpení (árie "Ah, que mes peines sont charmantes") a nymfy potvrzují, že i peklo se musí podřídit příkazům Lásky (duo "L'amour anime l'univers"). Posílají démony pryč a vyvádějí Psyché z podsvětí.

5. dějství.

(Venušiny zahrady) Psyché dorazila k Venuši. Protože se však bojí, že ji strastiplná cesta do podsvětí ukrátila na kráse, chce využít prostředků z Proserpininy skříňky (recitativ "Si je fais vanité de ma tendresse extrême"). Ze schránky vyvane smrt a Psyché klesá. Přichází Venuše a zlomyslně se raduje; protože by však náhlá smrt nebyla pro její opovážlivou sokyni dostatečným trestem, probouzí ji zpět k životu. Psyché volá na pomoc Amora, čímž Venuši dále rozzuří.  Než ta však stačí dokonat svou pomstu, přichází Jupiterův posel Merkur. Amor totiž u Jupitera žaloval na svou matku. Král nebes sice připouští, že řízením Osudu náleží Psyché Venuši, ale Merkurovým prostřednictvím vybízí bohyni ke smíru se svým synem. Venuše se rozhořčeně ptá, zda je Amor tak důležitý pro vesmír a přírodu, že bez něj neexistuje štěstí (árie "Ah, qu'on laisse ma colère"), což Merkur zodpovídá kladně (árie "S'il est quelque bonheur, c'est l'Amour qui l'assure"). Venuše se nehodlá podřídit, a i když k ní sestoupí i Jupiter, namítá mu, že její božský syn si přece nemůže vzít za ženu smrtelnici. Jupiter tedy vmžiku propůjčí Psyché nesmrtelnost a Venušin odpor ustává. Hromovládce přivádí triumfujícího Amora a je svědkem jeho nového setkání s Psyché (árie Jupitera "Viens, Amour, tes soupirs emportent la victoire... Aimez sans troubles et sans alarmes").  Olympští bohové a bůžkové se shromažďují a ve velké slavnosti oslavují tancem a zpěvem lásku (árie Apollona "Unissons-nous, troupe immortelle"; sbor "Celébrons ce grand jour"; árie Baccha "Si quelque fois"; árie Moma "Je cherche à medire"; árie Marta "Mes plus fiers ennemis vaincus ou pleins d'effroi"; sbor "Chantons les plaisirs charmants"; árie Apollona "Le dieu qui nous engage"; sbor Múz "Gardez-vous, beautés sévères"; árie Baccha "Admirons le jus de la treille"; árie Silena "Bacchus veut qu'on boive à longs traits"; tercet Silena a dvou satyrů "Voulez-vous des douceurs parfaites?"; árie Moma "Folâtrons, divertissons-nous"; árie Marta "Laissons en paix toute la terre"; a závěrečný sbor "Chantons les plaisirs charmants").

Kritika.

"Mercure Galant" uvádí, že "Psyché" byla velice dobře přijata; obecenstvo prý bylo stejně jako v případě jiných Lullyho děl fascinováno hudbou a lidé se podivovali nad tím, že Corneille zvládl libreto napsat za pouhé tři týdny.  Na druhé straně uvádějí "Frères Parfraict" ve svém "Histoire de l'académie royale de musique", že opera je "nenapravitelně chladná", a že "postava Venuše ničí to malá, co zde zbylo z dvornosti".  Nicméně, oba tyto názory mohou být zkreslené tím, že Thomas Corneille byl jedním z hlavních redaktorů "Mercure Galant", zatímco "Frères Parfraict" drželi všechny autory 17. století, kromě Pierre Corneilla, Molièra, Jeana Racina a Philippe Quinaulta.  Robert Fajon, ve své "Opéra à Paris du Roi Soleil à Louis le Bien-Aimé", jde dokonce tak daleko, že obvinil Thomase Corneilla, že je zodpovědný za Lullyho „operní selhání“, nicméně, žádnou z Lullyho oper nelze označit za „selhání“.  Je však pravda, že "Psyché", nebyla na rozdíl od mnoha jiných Lullyho oper hrána u dvora a byla v následujících letech nastudována pouze dvakrát (jednou v roce 1703 a znovu pak roku 1713, tedy v obou případech až po Lullyho smrti v roce 1687). Opera "Théseus", byla pro srovnání nastudována desetkrát a zůstala v repertoáru Národní pařížské opery až do roku 1744.

Psyché "(LWV 56)" je francouzská opera "(tragédie lyrique) "od Jeana-Baptiste Lullyho. Libreto k ní sepsal Thomas Corneille podle Molièrovy původní hry. Opera měla premiéru 19. dubna 1678, v divadle Palais-Royal.

Psyché is an opera ("tragédie lyrique") in a prologue and five acts composed by Jean-Baptiste Lully to a libretto by Thomas Corneille (adapted from Molière's original play for which Lully had composed the intermèdes). Based on the love story of Cupid and Psyche, "Psyché" was premiered on April 19, 1678 by the Académie Royale de Musique at the Théâtre du Palais-Royal in Paris.


Život.

Antanas Škėma se narodil v polské Lodži. Jeho matka byla Polka, otec tam byl odeslán vyučovat. Oficiální datum narození je 29. listopadu 1911, sám spisovatel však za své datum narození uvádí stejný den avšak o rok dříve, tedy 1910. Důvodem je podle jeho slov rozhodnutí jeho otce déle pobírat přídavek na děti. Škėmovy matriční záznamy totiž zůstaly v rodné Lodži.  Do roku 1921 žil s rodiči v Rusku, kam utekli po začátku první světové války, a na Ukrajině, kde zažil Říjnovou revoluci. Poté již rodina přesídlila na Litvu, kde Škėma absolvoval první čtyři roky základní školy v obci Radviliškis a poté gymnázium v Kaunasu. V dětství navštívil Antanas Škėma také Karlovy Vary, tehdy ještě v Rakousku-Uhersku. Literárně debutoval Škėma roku 1929, tedy ve svých 18 letech. Toho roku se také rozhodl vstoupit na lékařskou fakultu, kterou po dvou letech však vyměnil za práva. Ani zde studium nedokončil, jelikož v roce 1935 opět přestoupil, tentokrát se rozhodl pro herectví, kde již setrval. V letech 1936 až 1940 působil ve Státní činohře v Kaunasu, následující čtyři roky pak ve vilniuské činohře, kde byla v roce 1943 také nastudována jeho první hra Julijana.  Roku 1938 se oženil, o dva roky se mu a jeho manželce Janině narodila dcera Kristina.  Škėma zažil v Litvě dobu jak sovětské, tak nacistické okupace. V roce 1941 ukázal na své politické smýšlení tím, že se zúčastnil ozbrojeného červnového povstání proti Sovětům. Rok 1944 byl pro Škėmu rokem odchodu z Litvy a přesídlení do Německa. I tam v jistém smyslu pokračoval ve své herecké kariéře, vyšla mu zde i první sbírka povídek. V Německu však nezůstal, roku 1949 emigroval do USA. Tam jako i další intelektuálové v emigraci pracoval manuálně (jako dělník nebo obsluha výtahu), později si našel místo v různých časopiseckých redakcích. Svou emigraci hodnotí Škėma poměrně negativně a skepticky, emigranty (tedy i sebe) označuje za "druhořadé hrdiny", jelikož ti prvořadí zůstali v Litvě (a umírali tam).  Antanas Škėma zahynul tragicky roku 1961 při autonehodě.

Charakteristika díla.

Škėmova tvorba je charakteristická orientací na mluvené slovo, jakýmsi propojením na herectví. Autor používá hovorové výrazy, výjimkou nejsou ani poněkud drsná vyjádření korespondující s popisovanou situací, emotivnost nebo erotičnost. Tyto prvky jsou považovány za "módní" v tehdejší západní, hlavně angloamerické literatuře, která litevského autora ovlivnila. Dále jsou v jeho díle přítomné znaky surrealismu, naturalismu, ironie až grotesky.  Mezi tématy Škėmových děl se objevuje problematika života v exilu, a vůbec život na pozadí historických událostí 20. století (kde nechybí ani autobiografické prvky).  Rádcem, ale také přísným kritikem mu byl další litevský exilový spisovatel Henrikas Radauskas. Přátelské vztahy jej pojily i s autory skupiny Žemė (Země).

Dílo.

Prvním vydaným dílem byla sbírka povídek "Nuodėguliai ir kibirkštys" (Uhlíky a jiskry) z roku 1947. Za manifest nové generace litevských exulantů je označována povídka "Giesmė" (Píseň) vydaná časopisecky roku 1952. V témže roce vydaná druhá sbírka povídek "Šventoji Inga" (Svatá Inga) se zaměřila na do té doby tabuizovaná témata, mezi nimi erotika nebo problém církve. Kromě povídek je Škėma autorem několika dramat. K nejvýznamnějším patří "Pabudimas" (Probuzení) z roku 1956 a o rok později vydané drama "Žvakidė" (Svícen).  I své nejslavnější dílo napsal Antanas Škėma v exilu ve Spojených státech amerických. Je jím surrealisticko-poetický román "Balta drobulė" (do češtiny se název překládá jako Bílý rubáš či Bíle prostěradlo, alternativou může být také Bílé plátno) z roku 1958. Autor se v něm pohybuje mezi několika časovými rovinami, současnost se prolíná se vzpomínkami na dětství nebo na život před odchodem z Litvy. V Litvě bylo toto dílo vydáno nejprve časopisecky roku 1988, poté i knižně.

Antanas Škėma (29. listopadu 1911, Lodž – 11. srpna 1961, poblíž Chicaga, USA) byl litevský spisovatel exilového období litevské literatury, autor románu "Balta drobulė". Do literatury se zapojil jako básník, prozaik, dramatik, kritik nebo publicista, dále byl i hercem a režisérem.

Antanas Škėma (; November 29, 1910 – September 11, 1961) was a Lithuanian writer, playwright, stage actor and director. His best known work is the novel "White Shroud" ("Balta drobulė").


Životopis.

Předpokládá se, že Bernardo Francesco Paolo Ernesto Bellotto se narodil v Benátkách 20. května 1722 jako třetí dítě do rodiny Bellottů. Datum 30. ledna 1720, které je někdy chybně uváděno jako den Bernardova narození, je dnem narození jeho staršího bratra Michiela Bernarda Antonia Eugenia. Jeho otec Lorenzo Antonio Bellotto byl obchodníkem s nemovitostmi. Fiorenza Domenica Canal, malířova matka, byla sestrou známého benátského vedutisty Giovanni Antonia Canala. Jako čtrnáctiletý se začal učit malířským technikám v dílně svého strýce. V roce 1738 se stal členem benátského malířského cechu "Fraglia dei Pitori".  Na pozvání hraběte Andrey Geriniho Bellotto navštívil Florencii, aby pro hraběte vytvořil několik obrazů města (1740). V listopadu následujícího roku se v Benátkách oženil s Marií Elisabett Pizorno. Na podzim roku 1742 (15. října) se jim narodil syn Lorenzo Francisco Bellotto, později také malíř a otcův pomocník. Během následujícího roku vzniklo několik kreseb a olejomaleb, jež dokládají, že Bellotto, spolu se strýcem, navštívil oblast Brenta a Padovu. Dále Bellotto pokračoval již sám, aby přes Florencii, Luccu a Livorno dorazil na jaře 1742 do Říma. Ale již v červenci téhož roku se vrátil do Benátek. Vzniklé skicy a kresby Bellotto využil při malbě pohledů na Řím. Vznikla tak řada z části smyšlených pohledů na antické památky města (capriccios), v nichž někteří historici umění vidí autorství Bellottovo, jiní jeho strýce Canaletta.  Od roku 1744 pokračoval v návštěvách italských měst v Lombardii a Piemontu, včetně Verony a Turína. V té době začal královské objednávky signovat svým jménem s přídomkem "Canaletto".  V roce 1746 byl pozván do Drážďan jako dvorní malíř saského kurfiřta Augusta III. Polského. V dubnu 1747 Bellotto s rodinou opustil Benátky, aby se do rodného města již nikdy nevrátil. Mezi léty 1747 a 1756 Bellotto namaloval řadu pohledů na Drážďany a později i na město Pirna a pevnost Königstein. Se začátkem "Sedmileté války" (1756–1763), kdy Sasko obsadila pruská vojska, Bellotto odešel do Vídně, kde zůstal až do začátku roku 1761. Během tohoto pobytu Bellotto namaloval pro císařský dvůr cyklus obrazů s pohledy na Vídeň a tamní paláce. Maloval také pro významné šlechtice. Dokladem toho je obraz "Lobkowiczký palác ve Vídni", který si u malíře objednal Ferdinand Filip, 6. kníže Lobkowicz (olej na plátně, 1759/60, Lobkowické sbírky, Pražský hrad).,  Vybaven doporučujícím dopisem Marie Terezie se Bellotto v lednu 1761 vydal do Mnichova ke dvoru bavorského kurfiřta Maxmiliána III. Josefa (1727–1777). Koncem roku 1761 se však vrátil do Drážďan, které rok předtím poškozené pruským odstřelováním. Mezitím zemřel jeho podporovatel, saský kurfiřt August III., a tak byl přijat na nově vzniklou Drážďanskou akademii jako profesor perspektivy. Během druhého pobytu v Drážďanech (1761–1766) vznikla řada obrazových replik Drážďan a okolí, ale i Vídně a Mnichova. Na obraze válkou poškozených Drážďan se podílel i Bellottův syn Lozenzo (1744–1770).  V roce 1766 se Bellotto společně se synem vydal do Ruska, kam je pozvala carevna Kateřina II. Veliká (1729–1796). V lednu 1767 se cestou do Petrohradu zastavili ve Varšavě na dvoře polského krále Stanislawa II. Augusta Poniatowského (1732–1798). Jeho cesta do Petrohradu se proto neuskutečnila. Navíc v roce 1768 se stal malířem královského dvora. Vedle vedut Varšavy Bellotto za pomoci syna Lorenza namaloval pro královský hrad Ujazdów cyklus pohledů na Řím podle Piranesiho grafických listů. V té době Bellotto vznikl obraz s historickou tematikou nazvaný "Volba Stanislawa Augusta Poniatowského polským králem" (1778) provedený ve dvou verzích. Rekonstrukce hradu "Ujazdow" však vázla, a tak malíř začal pracovat přímo v dokončovaném varšavském královském zámku. V roce 1768 byl Bellotto jmenován dvorním malířem polského krále s ročním platem 400 dukátů.  Od roku 1770 pracoval na sérii obrazů s pohledy na Varšavu a Wilanóv pro Senátorský sál ve varšavském zámku. Ve funkci malíře na královské dvoře působil až do své smrti roku 1780. Byl pohřben ve varšavském kapucínském kostele na ulici Miodowa.

Umělecká tvorba.

Protože se Bernardo Belloto vyučil v dílně svého strýce Giovanni Antonia Canala, je pro historiky umění těžké odlišit tvorbu obou malířů. Na rozdíl od strýcovy malby oblohy v odstínech růžové a modré, používal přednostně hnědavých odstínů. Tím jsou Bellottovy obrazy bližší malbě vlámských malířů, stejně jako jeho zájem o přesné architektonické detaily, stejně jako o početné skupiny postav.

Obrazy.

Bellottova technika olejomalby vykazovala obecné charakteristiky. Malba na plátno předpřipravené lepidlem byla zahájena nanesením červené vrstvy, na kterou byla nakreslena mřížka odpovídající mřížce na vzorové kresbě obrazu. Vyobrazení přenášel z jednotlivých kresebných polí na plátno hnědou barvou. Větší objekty Bellotto maloval olejovými barvami, detailní dokresbu prováděl temperou. Průsvitnou barevnost obrazu umožňovala bezbarvá laková podmalba. Dále se Bellottovy obrazy vyznačují idealizovanou a hybridní perspektivou, často v různé míře se kombinující. Pro znázornění náměstí, a především kanálů a řek, Bellotto používal centrální perspektivu s jediným ústředním bodem, zatímco k zachycení vzdálených míst na vedutách měst používal dva středové body. V širokých pohledech na města s centrální perspektivou dále přidával vnitřní perspektivu, aby se vyhnul deformaci budov způsobenou jejich lokalizací, tvarem nebo výškou. K vysoké přesnosti zobrazovaných objektů Bellotto, podobně jako jeho strýc, používal přístroj "camera obscura".  Z doby před příjetím do malířského cechu se dochovalo jen několik Bellottových kreseb, avšak po jeho příjetí do malířského cechu využil Bellotto pozvání hraběte Geriniho k návštěvě Florencie (1740), aby pro něho namaloval několik vedut města. Během pobytu v Lombardii (1743) Bellotto vytvořil dvě veduty pro milánského arcibiskupa Pozzobonelliho a pohled na Vaprio pro hraběte Simonetta. V roce 1745 Bellotto namaloval dvě veduty Turína pro savojského vévodu Karla Emanuela III., krále Sardinie a Piemontu. O dva roky později vznikly první veduty Drážďan pro kurfiřta Augusta III. Polského. V roce 1759, kdy již pobýval ve Vídni, namaloval tři veduty pro Václava Antonína, knížete z Kaunitz, a pro Josefa Václava, knížete z Lichtensteina. Krátce poté zhotovil cyklus třinácti vedut Vídně, zámku Schönbrunn a Hofburgu pro panovnici Marii Terezii.  Počátkem roku 1761 však odjíždí z Vídně do Mnichova, aby zde namaloval tři pohledy na Mnichov a na barokní zámek Nymphenburg pro bavorského kurfiřta. Po náhlé kurfiřtově smrti se Bellotto vrátil do Drážďan, kde pro nově vzniklou Uměleckou akademii zopakoval motivy ze starších pohledů na Drážďany, Pirnu a Königstein.  Po příjezdu do Varšavy Bellotto namaloval sérii šestnácti pohledů na Řím podle grafických listů Giovanni Battisty Piranesiho (1720–1778). Veduty byly určeny pro hrad Ujadzów. Současně se synem Lorenzem malují první veduty Varšavy. Po synově smrti (1770) se již sám věnoval cyklu varšavských vedut určených pro Místnost senátorů ve varšavském zámku.  Cyklus varšavských vedut byl ovlivněn Stanislawem II. Augustem, který jím chtěl zapůsobit především na senátory a zahraniční vyslance. Obraz "Volba Stanislawa II. Augusta" měl proto diváka přesvědčit o vladařově legitimitě. Proto tento velkoplošný obraz visí v předsálí ve výši očí a je umístěn podél dveří do trůnního sálu. Další Bellottovy obrazy pak měly diváka přesvědčit o vladařově péči o město, včetně budované mimoměstské zástavby. Vznikl tak cyklus dvaceti šesti pohledů na Varšavu, které díky mimořádné topografické přesnosti posloužily při obnově válkou zničeného města.

Kresby.

V dílně svého strýce Antonia Canala se Bellotto naučil pracovat s malou "camera obscura" určenou pro detaily vedut, zatím co velký přístroj byl určen pro panoramatické pohledy. Vzniklé kresby tak byly montáží projekce z obou přístrojů, které nacházíme na kresbách s jednotnou perspektivou. Příkladem může být Bellottova kresba "Canal Grande od Palazzo Corner–Spinelli směrem k Rialtu" (1738). Takto vzniklé kresby byly základem obrazů, ve kterých malíř volně měnil proporce i světlo a stín oproti skutečnosti. K dosažení konečné podoby kresebného návrhu Bellotto používal jedno i vícebodové perspektivy. Hybridní forma perspektivy na Bellottových panoramatických pohledech na města pak divákovi dovolovala jít kolem obrazu tam i zpět a sledovat měnící se malířův pohled na město. Dobře to dokumentuje Bellottův obraz "Pohled na Mnichov od východu" (1761).

Grafické listy.

První Bellottovy grafické listy vznikly již v době, kdy pracoval ve strýcově dílně. Dokládají to fiktivní vyobrazení italských památek a budov ("capriccios" v Kabinetu mědirytin, Drážďany). Některé lepty dokonce předcházely velkoplošným obrazům, jak je tomu v případě leptu (1747) a obou verzí obrazu "Pohled na Drážďany z pravého břehu Labe s Augustovým mostem" (1748 a 1751/53). Jindy grafický list vznikl téměř ve stejné době jako obrazy. Dokládají to obrazy a grafický list s názvem "Neumarkt od Jüdenhofu" (1749). Naopak v případě drážďanského "Kreutzkirche" vznikl lept více než pět let po vzniku kresby, a následně i obrazů pro krále Augusta III. a pro jeho prvního ministra Jindřicha, vévodu von Brühl (1700–1763). Bellottův zájem o krajinu dokládá několik kreseb, leptů a obrazů z let 1763 až 1766 zobrazujících pevnost "Königstein". Tato díla dokládají, že v 60. letech 18. století Bellotto dosáhl vrcholu ve své umělecké tvorbě.

Umělecko-historický význam Bellottova díla.

Bellottovy pohledy na města, okolní krajinu a lidi od Benátek, přes Drážďany a Vídeň, až po Varšavu, jsou ikonami historické malby 18. století.Fascinují diváka především dokonalou souhrou topografické přesnosti a umělecké svobody. Jsou to především realisticky pojaté krajiny a virtuózní architektonické fantazie, které vedly ke znovuobjevení uměleckých schopností Bernarda Bellotta, zvaného "Canaletto". Díky topografické přesnosti a malířově zálibě v detailu byly Bellottovy veduty Varšavy použity jako vodítko při obnově města po 2. světové válce.

Bernardo Bellotto, známý pod strýcovým přídomkem Canaletto (30. ledna 1720/1721, pravděpodobněji však 20. května 1722, Benátky – 17. října 1780, Varšava) byl italský malíř a grafik, příslušník benátské malířské školy zobrazující městské veduty. Podobně jako jeho strýc Giovanni Antonio Canal, zvaný taktéž "Canaletto", se stal významným malířem topograficky přesných obrazů měst, kreslířem a grafikem. V jeho obrazech doznívá tradice benátského kolorismu.

Bernardo Bellotto, (c. 1721/2 or 30 January 1721 – 17 November 1780), was an Italian urban landscape painter or "vedutista", and printmaker in etching famous for his "vedute" of European cities (Dresden, Vienna, Turin and Warsaw). He was the student and nephew of the famous Giovanni Antonio Canal Canaletto and sometimes used the latter's illustrious name, signing himself as Bernardo Canaletto. In Germany and Poland, Bellotto called himself by his uncle's name, Canaletto.


Přípravné období.

Přípravné období řeči se vyznačuje tím, že si dítě začíná osvojovat zručnost a návyky, na základě kterých později vzniká skutečná řeč. Konkrétně se jedná o předverbální projevy jako křik či broukání, které postupně zanikají a jsou nahrazeny verbálními projevy, a neverbální projevy jako například zrakový kontakt, které sice nemusí být vázány na budoucí mluvenou řeč, ale které přetrvávají v různých formách během celého života. Některé projevy, které také ovlivňují vývoj řeči, se začínají objevovat dokonce ještě před narozením dítěte. Jedná se o nitroděložní kvílení, polykací pohyby dítěte či dumlání palce.  Jeden z prvních projevů novorozence je křik neboli primitivní nepodmíněný hlasový reflex, který ještě nemá ze strany novorozence žádný signální význam a subjektivní oznamovací funkci. V oblasti neverbální komunikace lze u dítěte obvykle již od druhého až třetího týdne pozorovat úsměv, tedy vrozený výrazový pohyb. Až kolem šestého týdne života se začíná křik měnit, zvětšuje se jeho rozsah i intenzita a především se již objevuje schopnost vyjádřit pocity. Tvrdý hlasový začátek křiku signalizuje nelibost, bolest či nespokojenost, naopak měkký hlasový začátek spokojenost. Díky opakování sacích pohybů a postupnému objevování možnosti pohybu jazyka a rtů se u dítěte také zvětšuje škála zvuků, které společně s měkkým hlasovým začátkem tvoří broukání.  Broukání má charakter jednoduché artikulace, objevuje se přibližně ve třetím měsíci života, a jelikož bývá doprovázeno pozitivními emocemi, dítě z něj má radost. Na broukání plynule navazuje období pudového žvatlání. Jedná se o hru dítěte s řečovými orgány, kdy podobné pohyby jako při příjmu potravy doprovází hlasem. V tomto stádiu ještě nelze mluvit o vědomé sluchové kontrole, proto jsou vydávané hlásky variabilní a nefixují se. K pudovému žvatlání dochází i u neslyšících, jelikož ještě není přítomná vědomá sluchová kontrola a sluchová zpětná vazba. V tomto období dítě objevuje možnosti melodie a tvoří zvučky, které někdy mohou připomínat hlásky či slova.  Přibližně v šestém až osmém měsíci dochází ke změně pudového žvatlání na žvatlání napodobivé. Zde již dochází k zapojení vědomé sluchové a zrakové kontroly, dítě si všímá pohybů mluvidel u lidí ve svém okolí, začíná vlastní zvuky připodobňovat hláskám mateřského jazyka a pro vyjádření svých pocitů využívá modulační faktory řeči – napodobuje melodii, výšku či rytmus řeči. Žvatlání je záležitostí interakce vrozených dispozic a učení, dítě v tomto období již tvoří pouze hlásky, které se vyskytují v jeho rodném jazyce, a jednotkou řeči je slabika.  Kolem desátého měsíce nastává poslední stadium před vlastním rozvojem řeči, stadium rozumění, kdy dítě ještě nedokáže chápat obsah slov, ale slyšené zvuky dokáže asociovat s představou často se opakující konkrétní situace. Dítě spojuje předměty a situace se slovy, reaguje na zvuky slov, která postupně začínají nabývat význam. Toto období je významné také z hlediska vrůstání dítěte do svého kulturního prostředí. Nepodnětné prostředí v rodině či citový chlad další vývoj zřetelně brzdí.  Ke konci prvního roku dítě tedy brouká či žvatlá, aby vyvolalo sociální interakci, upoutává pozornost křikem, reaguje na své jméno, ohlíží se po hlase, vydává zvuky a slabiky, které mohou připomínat skutečnou řeč, a napodobuje různé zvuky. V prvním roce života se dítě učí naslouchat všemu, co je pro vývoj řeči nezbytné. Jedná se o období, kdy děti začínají napodobovat slova, která slyší, a proto je pro vývoj řeči velice důležitá především slovní stimulace.

Vlastní vývoj řeči.

Vlastní vývoj řeči nastává po prvním roce života a lze ho rozdělit do pěti stadií. Prvním z nich je stadium emocionálně-volní, ve kterém dítě používá první verbální projev pro vyjádření svých přání, citů či proseb. Takovým verbálním projevem jsou slova, která mají význam věty, tedy tzv. jednoslovné věty. První slova jsou spojována s konkrétními osobami či věcmi a jsou jednoslabičná i víceslabičná. S prvními slovy dítě však nepřestává využívat dorozumívání na předverbálně-neverbální úrovni (například pláč či mimiku).  V rozmezí roku a půl až dvou let můžeme pozorovat egocentrické stadium, kdy dítě začíná objevovat mluvení jako činnost. Opakuje slova, napodobuje dospělé a začíná tvořit dvouslovné věty na základě spojení dvou vět jednoslovných, ne však ještě se správnou gramatickou strukturou.  V asociačně-reprodukčním stadiu získávají prvotní slova pojmenovávací funkci. Dítě přenáší výrazy, které zaznamenalo ve spojitosti s určitými jevy, na jevy podobné, čímž vytváří jednoduché asociace. Mezi druhým a třetím rokem života dochází u dítěte k rozvoji komunikační řeči. Dítě si totiž začíná všímat, že řečí lze usměrňovat dospělé a učí se pomocí ní dosahovat cíle.  Kolem třetího roku nastává stadium logických pojmů. Postupně se slova, která byla spojena s konkrétními jevy, na základě abstrakce stávají všeobecnými pojmy. Není překvapivé, že osvojování si takových těžkých myšlenkových operací neprobíhá bez těžkostí, kterými mohou být opakování hlásek, slabik, slov či zadrhávání v řeči. Právě v tomto období, mezi třetím až čtvrtým rokem, probíhají u dětí tzv. fyziologické obtíže v řeči, což jsou potíže vývojové, dalo by se tedy říci, že na ně má dítě přirozený nárok a že ve většině případů vymizí.  Posledním stadiem ve vlastním vývoji řeči je stadium intelektualizace řeči, ke kterému dochází na přelomu třetího a čtvrtého roku. Dítě již vyjadřuje své myšlenky obvykle obsahově i formálně přesně. Rozšiřuje se slovní zásoba, prohlubuje a zpřesňuje se obsah slov a gramatických forem. Tato etapa přetrvává až do dospělosti. Základ v oblasti jazykových schémat, slovní zásoby, přesné artikulace či schopnosti pohotově komunikovat se však zakládá již v předškolním věku.

Ontogenetický vývoj řeči (vývoj řeči, ontogeneze řeči) zahrnuje vývoj řeči jedince během jeho života. Znalost vývoje řeči u zdravých dětí je podstatná pro logopedickou praxi, která se zabývá rozvojem řeči u dětí s různými obtížemi v komunikačních schopnostech.

Language development in humans is a process starting early in life. Infants start without knowing a language, yet by 10 months, babies can distinguish speech sounds and engage in babbling. Some research has shown that the earliest learning begins in utero when the fetus starts to recognize the sounds and speech patterns of its mother's voice and differentiate them from other sounds after birth.


Život.

Liou Pang pocházel z rolnické rodiny žijící v okresu Pchej v komandérii Sishui (泗水郡), na severu současné provincie Ťiang-su (okres Feng v městské prefektuře Sü-čou). Sloužil jako starosta (亭長, "tching-čang") osady (亭, "tching", skupiny deseti vesnic). Za vlády čchinského císaře Čchin-š’-chuang-tiho měl jednou odvést skupinu vězňů do Li-šanu, cestou vězni dezertovali a Liou Pang ze strachu z trestu také utekl do hor a stanul v čele několikasetčlenné bandy. Po smrti Čchin-š’-chuang-tiho vypuklo povstání proti Čchinům vedené Čchen Šengem. Liou Pang se přidal k rebelům, ovládl rodný okres a přijal titul pána z Pchej (沛公, "Pchej kung"). Do svých služeb přijal schopné rádce, především Siao Chea a Cchao Šena. Záhy povýšil mezi generály povstaleckého státu Čchu, v jejichž čele formálně stál potomek čchuských králů Mi Siung-chuaj, král Chuaj z Čchu, a fakticky velitelé armády generál Siang Liang a po jeho smrti Siang Jü.  Roku 207 př. n. l. Liou Pang obsadil se svou armádou vlastní čchinské území (Kuan-čung, Země za průsmykem) včetně hlavního města, musel je však odevzdat Siang Jüovi. Poté Siang Jü krále Chuaje povýšil na císaře a říši rozdělil mezi povstalecké generály, nyní krále, přičemž sám se stal nejmocnějším z nich s titulem král-hegemon Západního Čchu. Liou Pang roku 206 př. n. l. obdržel titul krále z Chan a relativně chudé a zapadlé území (současná prefektura Chan-čung) podél řeky Chan na západě Číny a S’-čchuan). Se svým postavením se nespokojil, vytáhl do Kuan-čungu a obsadil ho a poté zaútočil na Siang Jüa, kterého po dlouhém boji, přes řadu svých neúspěchů, roku nakonec porazil. Liou Pangův úspěch je tradičně přičítán jeho schopnosti získat schopné rádce a generály.  Po skončení válek se začátkem roku 202 př. n. l. prohlásil císařem říše Chan, přičemž přímo vládl v západních a centrálních oblastech Číny, sever, východ a jih rozdělil mezi vazalská království, přičemž postupně pod různými záminkami téměř všechny původní krále – úspěšné vojevůdce z protičchinských a chansko-čchuských válek – nahradil svými syny.  Po porážce Siang Jüa se pokusil silou vyřešit i problémy s kočovnými Siungnuy, kteří ovládali mongolské stepi severně od Číny. Roku 200 př. n. l. byl však se svou armádou obklíčen u Paj-tengu a donucen uzavřít mír.  V zemi zničené válkami obnovoval mírový život. Demobilizoval většinu armády, vyzýval uprchlíky k návratu domů a obdělávání půdy. Snížil pozemkové daně na patnáctinu úrody, omezil státní robotní povinnosti, vybudoval řádnou státní správu v jejímž čele stál jeho vrchní rádce Siao Che, úřady obsazoval konfuciány. Nový zákoník zmírnil čchinské přísné právo.  Zemřel roku 195 př. n. l., nastoupil po něm korunní princ Liou Jing (císař Chuej-ti), syn císařovny Lü.

Kao-cu (; 256 př. n. l. – 1. června 195 př. n. l.), vlastním jménem Liou Pang (), zdvořilostním jménem Ťi (), posmrtným jménem Kao chuang-ti ( byl zakladatel a první císař dynastie Chan. Vynikl v povstání proti říši Čchin, po jejím pádu vládl od roku 206 př. n. l. jako král z Chan části západní Číny. Vzápětí zahájil válku proti svému dřívějšímu spolubojovníku Siang Jüovi, kterého v urputných bojích porazil a roku 202 př. n. l. se prohlásil císařem sjednocené Číny.

Emperor Gaozu of Han (, or Gaodi; 256 – 1 June 195 BC), born Liu Bang (), was the founder and first emperor of the Han dynasty, reigning from 202 – 195 BC. His temple name was "Taizu" () while his posthumous name was "Emperor Gao" (); "Gaozu of Han", derived from the "Records of the Grand Historian", is the common way of referring to this sovereign even though he was not accorded the temple name "Gaozu". Liu Bang was one of the few dynasty founders in Chinese history who was born in a peasant family.


Druhý pařížský titul pro Marii Šarapovovou.

Turnajová sedmička Maria Šarapovová se do finále probojovala potřetí v řadě, což se naposledy předtím podařilo v letech 2005–2007 Belgičance Justine Heninové. V otevřené éře tenisu pak tohoto výkonu dosáhlo dalších šest hráček. Po semifinálovém vítězství nad 20letou Kanaďankou Eugenií Bouchardovou prodloužila šňůru neporazitelnosti ve třísetových utkáních na 19 zápasů.  Simona Halepová se stala první Rumunkou ve finále pařížského majoru od roku 1980, kdy v boji o titul prohrála Virginia Ruziciová. Stejná hráčka pak zůstávala jedinou rumunskou šampionkou na Roland Garros z roku 1978. Do premiérového ženského finále na grandslamu se Halepová probojovala bez ztráty setu, a to jako první taková tenistka od Martiny Hingisové debutující ve finále Australian Open 1997.  Obě finalistky se v předchozí kariéře utkaly třikrát, naposledy v boji o titul na květnovém Mutua Madrid Open 2014. Ze všech duelů vyšla vítězně Šarapovová.  Po zisku první sady byla čtyřnásobná grandslamová vítězka z Ruska blízko triumfu již ve druhém dějství, když v tiebreaku vedla 5:3 na míče. Halepová však získala další čtyři body a finálové utkání dospělo poprvé po třinácti letech do třetího setu. Naposledy se rozhodující sada hrála v roce 2001, kdy v ní Jennifer Capriatiová porazila Kim Clijstersovou poměrem gamů 12–10. Klíčovým okamžikem posledního dějství v ročníku 2014 se stal první míč za stavu 4–4, kdy byla na podání rumunská světová čtyřka. Ruska zahrála úder na základní čáru, ale čárový rozhodčí zahlásil s mírným zpožděním aut. Hlavní sudí jeho výrok opravil a fiftýn přímo přisoudil Šarapovové, když rozhodl, že projev čárového neměl vliv na zkažený úder Halepové. Následně si sibiřská rodačka připsala sedm míčů v řadě a vyhrála 6–4.  Po triumfu na French Open 2012 si Šarapovová odvezla druhý titul z Roland Garros, celkově pátou a poslední grandslamovou trofej. Sérii neporazitelnosti ve třísetových duelech prodloužila na 20 zápasů. Do žebříčku WTA si připsala 2 000 bodů a obdržela částku 1 650 000 eur, finalistka pak poloviční prémii.  Pohár Suzanne Lenglenové předala Šarapovové rekordmanka v počtu sedmi titulů z French Open, americká legenda Chris Evertová. Ruska zápas komentovala slovy: „"Bylo to nejtěžší grandslamové finále, které jsem kdy hrála. Simona byla neuvěřitelná".“

Ženská dvouhra French Open 2014 probíhala v závěru května a první polovině června 2014. Dějištěm se staly antukové dvorce areálu Stade Roland-Garros. Do singlové soutěže pařížského tenisového grandslamu nastoupilo sto dvacet osm hráček. Dvanáct z nich si účast zajistilo v kvalifikačním turnaji.

Maria Sharapova won her second French Open title and 5th major overall by defeating first-time finalist Simona Halep 6–4, 6–7, 6–4, to win the Women's Singles tennis title at the 2014 French Open. In a match that lasted over three hours, it was the first time since 2001 that the final went to three sets. Halep became the first Romanian to reach the final since Virginia Ruzici in 1980.


Tajemství rituálů.

Při rituální souloži kladou vyznavači tantrického sexu důraz na to, aby při ní nedocházelo k výronu mužova semene. Tantrické techniky a obřady pak umožní, že pár díky tomu dosáhne opakovaných a často i stupňujících se orgasmů.  Staroindické tantrické texty doporučují jako jeden ze způsobů, jak zabránit ejakulaci muže, silný stisk penisu. Nebo techniky, jak ovládat svěrače a svaly pánevního dna. Zadržování mužského principu a stupňující se vzrušení přispěje pak k tomu, že partneři mají šanci dosáhnout jakéhosi vyššího vytržení mysli. Zmíněné texty kladou důraz také na pohodlí. Zpříjemní prodlužované spojení pohlavních orgánů. Z toho logicky plyne obliba různých poloh s ženou nahoře.  Na prodlužování pohlavního aktu se ze starých asijských náboženství zaměřoval též čínský taoismus. Ten mimo jiné doporučoval, aby partnerka zabránila předčasnému výronu semene důrazným tlakem pěstí na hráz muže. Tedy na oblast mezi konečníkem a šourkem.

Technika "karezza".

Tantrický přístup k sexu připomíná i jiná, novější technika soulože bez ejakulace, takzvaná "karezza". Propagovali ji hlavně stoupenci sekty Oneida, která působila v 19. století ve Spojených státech. Také v tomto případě měli milenci co nejdéle odkládat vyvrcholení.  Podle "karezzy" je potřeba zůstat po zavedení penisu do pochvy v klidu a provádět nanejvýš pomalé frikční pohyby tak, aby nehrozil výron semene. Takové spojení by mělo trvat dostatečně dlouho, tedy alespoň jednu hodinu.  Milenci se mazlí a mají dosáhnout oboustranné sexuální spokojenosti, i když se třeba k ejakulaci vůbec nedostanou. Pohlavní spojení skončí, pokud trvalo dostatečně dlouho, nebo když dojde k ochabnutí penisu. V podání některých autorů jde současně o spirituální a meditativní cvičení. Podobají se těm, která doporučuje tantrické náboženství.  V moderní sexuologii se některé tantrické techniky nebo "karezza" mohou uplatnit při léčení předčasné ejakulace. Ta trápí hlavně řadu mladých mužů. Překotný výron semene někdy oddalují uvedené manévry. Ale také to, že se partneři víc soustředí na dlouho trvající prožitky splynutí a mazlení.

Tantrické sdílení podle Osha.

Za Tantrické spojení mužské a ženské energie (takzvaný dvojitý plamen). Významným duchovní učitel, guru a mystik Osho neměl se sexuální povahou těchto nauk sebemenší problém a dokázal hovořit o tomto tantrickém spojení. Nemusí jít vždy jen o sexuální spojení. Energie mezi partnery víří, i když se nedotýkají. Může jít o masáže (třeba i celého těla), o vášnivé mazlení, hlazení a vlastně vše, co by partnerům bylo příjemné a blízké. Osho vždy zdůrazňoval, že toto spojení není jen pouhý sex. Sex by podle něj měl člověka vést „od nižšího k vyššímu, ze tmy do světla od reálného k reálnému“.  Proto v nadpisu není sex, nejde o sex, ale sdílení. Toto sdílení Osho popsal velmi důkladně, a odkazy na toto spojování lze najít i ve starých indických písmech od Véd, Upanišad, přes Mahábháratu, buddhistické texty, tantrické texty atd. Hlavním pojítkem mezi těmito spisy a Oshem je znatelný, neuvádějí to jako sex nebo soulož, ale jako ohromné sdílení energií.  Osho uvádí že pokud milenci dokáží od začátku předehry která je velmi důležitá jak pro ženu tak i pro muže je důležité v mysli ve své vlastní mysli zůstat „pozorovatelem“. Jak by to v praxi vypadalo při milování tu nejsou dvě, ale čtyři osoby. „Žena a svědek uvnitř“, „muž a svědek uvnitř“. Také je důležité, že tito „svědci“ nemají žádné vibrace toho, co je dobré a co je špatné. Oba „pozorovatelé“ dělají to, co již vyplývá ze slova „pozorovatel“, nesoudí co muž dělá se ženou, ani co žena dělá s mužem, jen tiše pozoruje. Nevměšuje se do toho, co muž se ženou dělají, jen to vnímají a pozorují. Z vlastní zkušenosti vím, že to funguje, v sexu je cosi božského, a přesně jak Osho řekl, pochopení tantry (sexu) může být pro lidi v této době dosti zásadní.

Neotantra, navatantra (sanskrt नव, "nava" – nový) či jednoduše tantrický sex, je moderní západní variací tantry související s novými náboženskými hnutími. V původní formě jsou tantrické sexuální praktiky nedílnou součástí širšího duchovního a filosofického směru tantrismu, esoterního proudu uvnitř hinduismu, jehož nauky a praktiky později pronikly také do indického buddhismu a způsobily vznik buddhistické tantry.

Neotantra, navatantra (Sanskrit: नव, "nava" 'new') or tantric sex, is the modern, Western variation of tantra associated with new religious movements. This includes both New Age and modern Western interpretations of traditional Hindu and Buddhist tantra. Some of its proponents refer to ancient and traditional texts and principles, and many others use tantra as a catch-all phrase for "sacred sexuality", and may incorporate unorthodox practices. In addition, not all of the elements of Indian tantric practices are used in neotantra, in particular the reliance on a guru.