Pozorování.

Na obloze se hvězdokupa nachází v jihozápadní části souhvězdí v oblasti bez jasnějších hvězd, 7° severně od jasné hvězdy Kastor (α Gem) s magnitudou 1,6. Leží v jedné přímce se dvěma hvězdami: HD 60771 vzdálená 4' západně má magnitudu 7,2 a HD 60694 vzdálená 8' západně má magnitudu 8,0. Kvůli velké vzdálenosti hvězdokupy vidíme její nejjasnější hvězdy pouze jako 17. magnitudy a v běžných amatérských dalekohledech tedy neukáže žádné podrobnosti.  V porovnání se známějšími hvězdokupami, jako například Messier 13, je tato hvězdokupa slabá. Ovšem za příznivých podmínek může být snadno pozorována kvalitními dalekohledy již od průměru 100 mm (4 palce). Je jednou z nejjasnějších a nejhmotnějších kulových hvězdokup naší Galaxie – její absolutní magnituda je -9,53 a její hmota představuje 900 000 hmotností Slunce. a průměr je téměř 400 světelných let. Podle absolutní magnitudy je to čtvrtá nejjasnější známá kulová hvězdokupa v Galaxii, jasnější jsou pouze Omega Centauri, NGC 6441 v souhvězdí Štíra a Messier 54.

Vlastnosti.

Nachází se ve vzdálenosti 270 000 světelných let od Země a 300 000 světelných let od jádra Galaxie, což je dále než Magellanovy oblaky. Oběh kupy kolem středu Galaxie po výstředné dráze trvá 3,4 miliardy let. Když byla ve 20. letech 20. století na základě pozorování proměnných hvězd typu RR Lyrae určena její vzdálenost, byla uvažována možnost, že hvězdokupa nenáleží k Mléčné dráze a ani k jiné galaxii. Hvězdokupa tehdy dostala přezdívku „Intergalactic Wanderer“ (Mezigalaktický tulák). Měření ze 70. let 20. století však ukázala příslušnost hvězdokupy k Mléčné dráze.  Dříve se uvažovalo, že by tato hvězdokupa, podobně jako Omega Centauri, mohla být pozůstatkem narušené trpasličí sférické galaxie, kterou Galaxie pohltila. Ovšem následný výzkum tuto možnost vyvrátil.  Astronom Leoš Ondra poznamenal, že NGC 2419 by pro pomyslného pozorovatele v Galaxii v Andromedě byla nejjasnější a nejhezčí kulovou hvězdokupou v Mléčné dráze, protože by se z jeho pohledu nacházela mimo stínící pás galaktického disku. To je podobné pozemskému pohledu na hvězdokupu Mayall II, která obíhá kolem Galaxie v Andromedě.

NGC 2419 (také známá jako Caldwell 25) je kulová hvězdokupa v souhvězdí Rysa vzdálená od Země 270 000 světelných let. Její hvězdná velikost je 10,4. Objevil ji britský astronom William Herschel 31. prosince 1788.

NGC 2419 (also known as Caldwell 25) is a globular cluster in the constellation Lynx. It was discovered by William Herschel on December 31, 1788. NGC 2419 is at a distance of about 300,000 light years from the solar system and at the same distance from the galactic center.


Evropská část (od Baltického moře po Ural).

V této části Ruska je oproti zbytku území zimní počasí mírnější; i přesto, že je průměrná lednová teplota asi o 3–4 stupně nižší než v Česku, nebývají nejnižší teploty v roce o moc nižší než na většině českého území. Rozdíl je v trvání mrazivého počasí, které nepřerušují, tak časté teplé fronty ze západu a tak mrazy v Česku trvající maximálně týden, mohou v Moskvě přetrvávat i po dobu 2–4 týdnů. Léto je v okolí Moskvy podobně teplé jako na Moravě, ale směrem na jih od Moskvy jsou léta teplejší a výrazně sušší. Směrem na sever naopak chladnější a deštivější. Směrem dále za Moskvu se kontinentálnost počasí zesiluje.

Kaspicko-černomořská oblast.

Černomořské pobřeží suchem nijak extrémně netrpí, ale směrem k východu srážek ubývá a u pobřeží Kaspického moře je dokonce polopoušť. Naopak v podhůří Kavkazu jsou srážky časté. Kromě Kavkazu je tato oblast velmi teplá a u černomořského pobřeží neklesají ani průměrné lednové teploty pod bod mrazu. Směrem do vnitrozemí a na východ se ale v zimním období ochlazuje. Léta jsou zde nejteplejší v celém Rusku a letní teploty mohou dosahovat až 40 stupňů Celsia.

Západosibiřská rovina.

Je sušší než evropská část, roční srážkové úhrny jsou kolem 500 mm. Za pohořím Ural zimní mrazy velmi zesilují a –30 °C tam není žádná výjimka. Letní počasí je podobné jako v evropské části. Převládá slunečné počasí.

Sibiř.

Sibiř je především hornatá a proto je vlhčí než zbytek Ruska. Léta v povodí řeky Leny a na jižní Sibiři jsou teplá (průměrná červencová teplota je kolem 20 °C), ale zbytek Sibiře je kvůli své vyšší nadmořské výšce o mnoho studenější. Jihovýchodní Sibiř (u Mandžuska) je zajímavá tím, že se v ní střídají horká a velmi deštivá léta se slunečnými a suchými zimami. Horské oblasti na severovýchod od řeky Leny jsou extrémně studené, nejstudenější místo je zde Ojmjakon, kde je průměrná lednová teplota –46,4 °C.

Pobřeží a ostrovy v Severním ledovém oceánu.

V těchto místech je polární nebo subpolární klima. Teploty jsou zde stálejší, v zimě do –30 °C, na východě do –40 °C a v létě jsou maximální denní teploty v nejteplejších dnech okolo 20 °C. Na ostrovech jsou léta chladnější. Na území Nové Země bývá okolo 10 °C a na souostroví Františka Josefa letní teploty nedosahují ani 5 °C. Letní teploty jsou většinou nedostatečné k tomu, aby zde mohly vegetovat větší rostliny a stromy.

Podnebí Ruska je vzhledem k velikosti státu různorodé. Země leží v několika podnebných pásech od polárního ledového v zemi Františka Josefa, po subtropické pásmo na pobřeží Černého a Kaspického moře. V Rusku se nachází místo, kde byla naměřena nejnižší teplota na severní polokouli a to v Ojmjakonu v Jakutské republice. I přesto, že jsou ruské zimy na drtivé většině území kruté, léta bývají teplá a na jihu západosibiřské roviny a mezi Černým a Kaspickým mořem mohou být i velmi horká. Většina území Ruska leží v subpolárním podnebném pásu. V zimě je v celém Rusku trvalá (alespoň několik dní za sebou) sněhová pokrývka (vyjma černomořského pobřeží).

The climate of Russia is formed under the European peninsula. The enormous size of the country and the remoteness of many areas from the sea result in the dominance of the continental climate, which is prevalent in European and Asian Russia except for the tundra and the best extreme southwest. Mountains in the south obstructing the flow of cold air masses from the Arctic Ocean and the plain of the south and north makes the country open to Pacific and Atlantic influences.


Czech Republic men's national basketball team

Mistrovství Evropy.

Evropská basketbalová federace od roku 2005 používá pro Mistrovství Evropy název Eurobasket Česká republika v kvalifikaci (19 týmů rozdělených do 3 skupin) ve skupině C byla druhá (z 5 zápasů 4 vyhrála, prohrála jen se Slovenskem 74-80), poté v semifinálové části (20 týmů, 5 skupin po 4) byla čtvrtá ve skupině C (ze 6 zápasů vyhrála jen doma s Tureckem 96-80) a nekvalifikovala se mezi 16 nejlepších týmů finálové části ME v Řecku. Celková bilance 5 vítězství z 10 zápasů. Česká republika hrála až v semifinálové části (30 týmů, 5 skupin po 6), byla pátá ve skupině C (z 10 zápasů vyhrála tři) a nekvalifikovala se mezi 16 nejlepších týmů finálové části ME ve Španělsku. Česká republika v kvalifikaci (16 týmů, 4 skupiny po 4) vyhrála bez porážky skupinu A (3 vítězství), v semifinálové části (30 týmů, 5 skupin po 6) byla třetí ve skupině E (z 10 zápasů vyhrála šest) a kvalifikovala se do finálové části ME ve Francii, kde za účasti 16 týmů vyhrála čtyřčlennou skupinu v Dijonu, v níž překvapivě vyhrála nad Litvou 78-62 a Řeckem 83-72, prohrála s Německem 68-77. V osmifinále v Le Mans ale prohrála všechna tři utkání - s Chorvatskem 64-86, Itálií 68-95, Tureckem 73-78 a celkově skončila na 12. místě. Nejlepším střelcem týmu byl Luboš Bartoň (112 bodů v 6 zápasech), který s průměrem 18,7 bodu na zápas byl druhým nejlepším střelcem ME. Celková bilance 11 vítězství z 19 zápasů. Česká republika hrála až v semifinálové části (24 týmů, 4 skupiny po 6), byla čtvrtá ve skupině B (z 10 zápasů vyhrála pět) a nekvalifikovala se mezi 16 nejlepších týmů finálové části ME v Turecku. Česká republika v kvalifikaci (16 týmů, 4 skupiny po 4) vyhrála skupinu B (5 vítězství, 1 porážka), v semifinálové části (30 týmů, 5 skupin po 6) byla čtvrtá ve skupině E (z 10 zápasů vyhrála čtyři) a nekvalifikovala se mezi 16 nejlepších týmů finálové části ME ve Švédsku. Celková bilance 9 vítězství z 16 zápasů. Česká republika v kvalifikaci (19 týmů v 5 skupinách) byla třetí ve skupině D (ze 6 zápasů vyhrála jen doma s Polskem 82-57), v dodatkové kvalifikaci v srpnu 2005 vyhrála doma i u soupeře s Estonskem a Polskem, ale v září 2005 v boji o poslední volné místo ME prohrála s Maďarskem 79-84 a Izraelem 78-83 a nekvalifikovala se mezi 16 nejlepších týmů finálové části ME ve Srbsku. Celková bilance 5 vítězství z 12 zápasů. Česká republika v kvalifikaci (16 týmů ve 4 skupinách) byla druhá ve skupině B (ze 6 zápasů vyhrála čtyři) a kvalifikovala se do finálové části ME, která se hrála ve Španělsku, kde za účasti 16 týmů ve čtyřčlenné skupině prohrála všechny 3 zápasy - s Německem 78-83, s Litvou 75-95 a Tureckem 72-80 a skončila na 13. místě. Celková bilance 4 vítězství z 9 zápasů. Česká republika v kvalifikaci (17 týmů ve 4 skupinách) byla až čtvrtá ve skupině D (ze 6 zápasů vyhrála jen 2), nekvalifikovala se mezi 16 nejlepších týmů finálové části ME v Polsku a z 6 utkání v boji o udržení v Eurobasket Divizi A vyhrála jen 3 doma a sestoupila do Eurobasket Divize B. Celková bilance 5 vítězství z 12 zápasů. Česká republika vyhrála skupinu C v Eurobasket Divizi B (ze 6 zápasů 5 vítězství) a postoupila zpět do Divize A pro další ročník Mistrovství Evropy (Eurobasket). Česká republika v kvalifikaci (31 týmů ve 6 skupinách) byla třetí ve skupině F (z 8 zápasů vyhrála 5) a zúčastnila se finálové části ME ve Slovinsku (24 týmů ve 4 skupinách). Skončila čtvrtá ve skupině C, z 5 zápasů dvě vítězství (Polsko 69-68, Gruzie 95-79), 3 porážky (Slovinsko 60-62, Španělsko 39-60, Chorvatsko 53-70) a umístila se na 13. místě. Celková bilance 7 vítězství ze 13 zápasů.  Jan Svoboda 68 bodů/5 zápasů, Petr Treml 64/5, Jiří Okáč 51/4, Václav Hrubý 44/5, Dušan Medvecký 32/5, Jaroslav Kovář 30/5, Stanislav Kameník 29/4, Pavel Bečka 18/3, Michal Pekárek 16/2, Michal Ježdík 12/2, Josef Jelínek 10/1, Petr Czudek 6/4, Leoš Krejčí 6/2, Roman Bašta 4/1, Aleš Kočvara, celkem 486 bodů v 5 zápasech, trenér: František Rón Poznámka: ve statistikách FIBA chybí jeden zápas ČR (domácí vítězný s Tureckem 96-80)  Jiří Okáč 132 bodů/8 zápasů, Pavel Bečka 131/10, Petr Treml 131/9, Jaroslav Kovář 79/10, Jan Svoboda 51/3, Petr Czudek 47/6, Václav Hrubý 41/4, Vladan Vahala 39/6, David Klapetek 26/2, František Babka 24/7, Pavel Beneš 20/4, Marian Přibyl 15/4, Leoš Krejčí 15/3, Pavel Staněk 14/4, Stanislav Kameník 13/1, Jiří Trnka 10/4, Lukáš Krátký 4/2, Martin Jelínek 4/1, Pavel Zajíc 2/3, Petr Janouch 0/1, Kamil Novák 0/1, celkem 798 bodů, trenér: Zdeněk Hummel  Vladan Vahala 43/3, Jiří Okáč 37/3, Petr Treml 32/2, Petr Czudek 27/3, David Klapetek 27/3, Jiří Trnka 27/3, Pavel Staněk 19/3, Pavel Zajíc 13/3, Pavel Bečka 7/3, Marian Přibyl 4/3, celkem 236 bodů

Sestavy, body a počty zápasů hráčů.

Pavel Bečka 126/10, Jiří Zídek 102/4, Jiří Okáč 100/6, Petr Czudek 86/10, Vladan Vahala 69/8, Petr Treml 60/9, Pavel Staněk 59/10, David Klapetek 41/8, Jiří Trnka 29/5, Petr Welsch 28/5, Marek Stuchlý 25/2, Pavel Beneš 12/5, Luboš Bartoň 6/5, Jiří Welsch 5/2, Ladislav Sokolovský 4/1, Pavel Frána 3/1, Daniel Dvořák 2/2, Věroslav Sucharda 0/2, celkem 757 bodů Luboš Bartoň 112/6, Pavel Bečka 80/6, Kamil Novák 52/6, Jiří Okáč 44/6, Petr Treml 43/6, Jiří Welsch 40/6, Vladan Vahala 16/5, David Klapetek 15/5, Petr Czudek 13/5, Petr Welsch 11/4, Marek Stuchlý 8/4, Martin Ides 0/6, celkem 434 bodů, trenér: Zdeněk Hummel  Jiří Welsch 131/10, Jiří Zídek 129/6, Pavel Bečka 124/10, Jiří Trnka 57/10, Vladan Vahala 52/5, Marek Stuchlý 50/4, Pavel Kubálek 47/5, Petr Czudek 43/9, Kamil Novák 36/7, Pavel Beneš 26/7, Pavel Staněk 21/5, Ladislav Sokolovský 19/4, Radek Nečas 12/4, Petr Welsch 10/4, Marian Přibyl 9/2, Pavel Frána 4/3, Daniel Dvořák 2/3, celkem 772 bodů, trenér: Michal Ježdík  Jiří Welsch 85/6, Ladislav Sokolovský 83/6, Pavel Bečka 68/4, Pavel Kubálek 60/6, Ivo Kresta 40/4, Ondřej Starosta 39/4, Pavel Frána 34/5, Radek Nečas 26/3, Pavel Staněk 22/2, Marek Stuchlý 20/3, Petr Czudek 19/5, Pavel Miloš 17/3, Václav Hrubý 11/5, David Klapetek 5/1, Petr Welsch 3/1, Pavel Beneš 0/1, celkem 532 bodů Jiří Welsch 112/5, Pavel Bečka 81/5, Ondřej Starosta 80/9, Pavel Miloš 70/5, Ladislav Sokolovský 58/5, Luboš Bartoň 53/4, Jiří Zídek 53/4, Petr Czudek 51/10, Jan Pavlík 50/7, Pavel Staněk 47/5, Pavel Frána 41/7, Radek Nečas 32/8, Josef Jelínek 23/3, Ivo Kresta 21/7, Pavel Kubálek 18/3, Marian Přibyl 9/2, Věroslav Sucharda 7/2, Jiří Okáč 6/1, Jiří Trnka 4/1, Petr Welsch 4/2, Milan Soukup 1/2, Daniel Dvořák 0/1, Marek Stuchlý 0/2, celkem 821 bodů, trenér: Michal Ježdík  Ondřej Starosta 143/12, Pavel Miloš 98/12, Jiří Welsch 97/6, Luboš Bartoň 95/6, Petr Benda 87/12, Ladislav Sokolovský 78/11, Radek Nečas 55/6, Maurice Whitfield 42/6, Petr Czudek 41/12, Stanislav Votroubek 41/12, Jan Pavlík 37/5, Jiří Černošek 30/6, David Hájek 30/6, Ivo Kresta 26/5, Pavel Beneš 13/6, Zbyněk Pospíšil 2/2, Pavel Staněk 2/2, Daniel Douša 0/0, Michal Křemen 0/2, celkem 917 bodů, trenér: Michal Ježdík  Jiří Welsch 93/5, Luboš Bartoň 86/5, Pavel Beneš 63/6, Petr Benda 59/6, Ladislav Sokolovský 51/6, Ondřej Starosta 37/6, Jakub Houška 26/6, Jaroslav Prášil 25/4, Štěpán Vrubl 6/6, Pavel Miloš 6/3, David Hájek 2/5, Pavel Houška 0/1, Zbyněk Pospíšil 0/1, celkem 458 bodů v 6 zápasech (4-2) Luboš Bartoň 49/3, Jiří Welsch 45/3, Petr Benda 39/3, Maurice Whitfield 18/3, Jakub Houška 17/3, Radek Nečas 15/3, Štěpán Vrubl 13/2, Lukáš Kraus 12/2, Ladislav Sokolovský 9/3, Ondřej Starosta 6/2, Pavel Beneš 2/3, Michal Křemen 0/2, celkem 225 bodů, trenér: Zdeněk Hummel  Petr Benda 177/12, Ladislav Sokolovský 122/12, Jiří Welsch 106/6, Tomáš Satoranský 82/11, Jan Veselý 66/6, Jiří Hubálek 51/8, Pavel Pumprla 42/6, David Jelinek 35/5, Lukáš Kotas 34/6, Ondřej Starosta 24/6, Pavel Slezák 21/2, Petr Boháčik 17/5, David Marek 15/6, Radek Nečas 14/6, Zbyněk Pospíšil 11/5, Jakub Kudláček 10/4, Stanislav Votroubek 8/3, Štěpán Vrubl 6/6, Štefan Ličartovský 3/6, Michal Čarnecký 0/1, Tomáš Hampl 0/0, Jakub Houška 0/0, Lukáš Kraus 0/6, Jaroslav Prášil 0/2, celkem 844 bodů, trenér: Michal Ježdík  Luboš Bartoň 69/6, Pavel Slezák 67/6, Pavel Houška 63/6, Petr Benda 49/3, Pavel Pumprla 41/3, Lukáš Kotas 31/5, Tomáš Pomikálek 31/3, Michal Čarnecký 28/6, Jakub Kudláček 28/3, Petr Bohačík 13/4, Zbyněk Pospíšil 11/3, Aleš Chán 8/3, Tomáš Hampl 7/2, Tomáš Tóth 6/3, Miroslav Soukup 4/3, Jakub Šiřina 3/3, Kamil Švrdlík 6/1, Ondřej Balvín 4/2, Ondřej Dygrýn 2/3, Vojtěch Hruban 0/1, celkem 471 bodů, trenér: Pavel Budínský  Petr Benda 100/8, Tomáš Satoranský 78/8, David Jelínek 69/8, Luboš Bartoň 65/8, Jiří Welsch 58/7, Jakub Houška 51/8, Pavel Pumprla 47/8, Ondřej Balvín 35/8, Jakub Kudláček 29/6, Vojtěch Hruban 26/8, Kamil Švrdlík 5/8, Michal Čarnecký 2/4, Štefan Ličartovský 0/0, celkem 565 bodů Jan Veselý 85/5, Tomáš Satoranský 56/5, Pavel Pumprla 49/5, Luboš Bartoň 38/5, Petr Benda 24/5, Vojtěch Hruban 14/5, Jiří Welsch 14/5, Pavel Houška 13/5, David Jelínek 13/5, Ondřej Balvín 10/5, Jakub Kudláček 0/2, Kamil Švrdlík 0/2, celkem 316 bodů, trenér: Pavel Budínský  Patrik Auda, Tomáš Vyoral, Pavel Pumprla, Vojtěch Hruban, Tomáš Satoranský, Blake Schilb, Ondřej Balvín, Jakub Siřina, Martin Peterka, Jaromír Bohačík, Lukáš Palyza, Martin Kříž

Česká mužská basketbalová reprezentace je tým, který reprezentuje Českou republiku v mezinárodních mužských soutěžích basketbalu. Do rozdělení Československa v roce 1993 existovala společná Československá basketbalová reprezentace s mnoha úspěchy v mezinárodních sportovních soutěžích.

The Czech national basketball team () represents the Czech Republic in international basketball tournaments. The team is controlled by the Czech Basketball Federation (ČBF).


Popis obvodu.

Generovaný zvuk je programován pomocí 32 registrů, některé z registrů jsou ale nepoužité.  Registry 0 - 5 slouží k nastavení amplitudy (hlasitosti) tónu na příslušném kanále. Nezávisle na sobě se nastavuje amplituda pro levou a pravou část jednotlivých kanálů.  Registry 8 - 13 společně s registry 16 - 18 slouží k nastavení generované frekvence tónu v jednotlivých kanálech. Do registrů 8 - 13 se zapisují čísla tónů, registry 16 - 18 určují, ve kterých oktávách se tyto tóny nachází.  Registr 20 určuje, ve kterých kanálech je přehráván tón.  Stejným způsobem registr 21 určuje, ve kterých kanálech je přehráván šum.  Registr 22 určuje frekvenci generátoru šumu. Generátory šumu jsou v obvodu dva, jeden pro kanály 0, 1 a 2, druhý pro kanály 3, 4 a 5.  Fekvence generátoru šumu je určena kombinací bitů:  V kanálech 2 a 5 může být obálka amplitudy tónu nejenom konstantní, ale také proměnná. Průběh obálky se pak nastavuje pomocí registrů 24 a 25.  V případě vnitřního časování je průběh obálky amplitudy kanálu 2 odvozen od frekvence generátoru tónu v kanálu 1, průběh obálky amplitudy kanálu 5 odvozen od frekvence generátoru tónu v kanálu 4. V režimu vnějšího časování slouží jako zdroj hodinového signálu vstup A0, který jinak funguje jako přepínač mezi vybíráním registrů a zápisem hodnot do zvoleného registru.  Generované obálky amplitudy mají následující průběhy:  Registr 28 slouží k zapnutí a vypnutí obvodu jako celku a k resetu a opětné synchronizaci všech generátorů v obvodu.

Využití obvodu.

Sound Blaster.

Obvod byl použit ve zvukovývch kartách C/MS a v jejich nástupcích, kartách Sound Blaster, ve kterých byly použity dva tyto obvody pro generování 12kanálového zvuku. Pozdější verze karet Sound Blaster až do verze 2.0 sice vlastní obvod již neobsahovaly, nicméně podpůrná elektronika a patice pro oba obvody byly přítomné, takže obvod Philips SAA 1099 bylo možné do těchto karet doplnit.

SAM Coupé.

Philips SAA 1099 je použit v počítači SAM Coupé. Je připojen na portech 255 (zápis do zvoleného registru) a 511 (výběr registru) obvodu SAA 1099.

Sinclair ZX Spectrum.

Protože počítač SAM Coupé je kompatibilní s počítači Sinclair ZX Spectrum, vznikly interfacy Turbo Sound Easy, ZXM-SoundCard a TwinSound pro počítače ZX Spectrum, ve kterých je obvod Philips SAA 1099 zapojen stejně jako u počítače SAM Coupé. Takto zapojený obvod využívá k přehrávání hudby hra Krunel. Na ZX Spectrum byly ruskými kodery převedeny téměř všechny hudby z programů pro SAM Coupé a jsou dostupné jak v prostých TAP souborech, tak v nových demokolekcích původně vytvořených pro ZXM-Soundcard.

SGI.

Obvod Philips SAA 1099 je součástí profesionální série IRIS (4D/50-85) a Power Series (4D/xxx) počítačů SGI, informace o přítomnosti těchto obvodů se ale nedostala do dokumentace k těmto počítačům. Obvod je součástí desek IO2 a IO3.

PMD 85.

Na základě obvodu Philips SAA 1099 byl vytvořen hudební interface MIF 85 pro počítače PMD 85. Philips SAA 1099 je připojen na porty EF (výběr registru) a EE (zápis do vybraného registru), interface používá ještě port EC pro řízení přerušení od časovače.

Philips SAA 1099 je zvukový generátor vyvinutý firmou Philips. Obvod se používal v prvních verzích zvukové karty Sound Blaster a jejích předchůdcích. Je také použit v počítači SAM Coupé. Zvukový generátor Philips SAA 1099 umožňuje generovat šestikanálový stereo zvuk.

The Philips SAA1099 sound generator was a 6-voice sound chip used by some 1980s devices, notably: The chip could produce several different waveforms by locking the volume envelope generator to the frequency generator, and also had a noise generator with 3 pre-set frequencies which could also be locked to the frequency generator for greater range. Its outstanding feature was that it could output in fully independent stereo.


Mládí a kněžství.

Narodil se 1. dubna 1911 v Hutě Komorowske. Byl synem Adama Kozłowieckiho a Marie Janochówské. Pocházel z významné šlechtické rodiny. Svá studia začal na jezuitské škole v Chyrówě a poté byl poslán na soukromou školu do Poznaněe. Po dokončení školy se vzdal všeho majetku a dědictví a vstoupil do řádu jezuitů dne 30. července 1939 v Stare Wiesi. Do noviciátu vstoupil v Brzozówě. Svá studia rozšířil na Jesuitské fakultě filosofie v Krakově a na Teologické fakultě Bobolanum v Lublinu. Na kněze byl vysvěcen 24. června 1937 Karolem Niemirou. Dne 10. listopadu 1939 byl zatčen gestapem a byl vězněn v Krakově a poté byl internován do koncentračního tábora v Auschwitz-Birkenau (asi červen nebo prosinec 1940). A od prosince 1940 byl v táboře Dachau kde byl uvězněn do 29. dubna 1945 kdy byl osvobozen vojáky americké armády. Své věčné sliby složil 15. srpna 1945 v Římě. Působil jako učitel na jezuitské škole v Pullachu. Poté se stal misionářem v jezuitské misie v Severní Rhodesii (dnes Zambie). Působil hlavně v pastorační službě vzdělání v Kasisi (1946-1950). Dne 15. července 1950 ho papež Pius XII. jmenoval apoštolským administrátorem apoštolského vikariátu Lusaka.

Biskup a kardinál.

Funkci apoštolského administrátora vykonával do 4. června 1955 kdy byl zvolen apoštolským vikářem tohoto vikariátu a titulárním biskupem z Diospolis inferior. Na biskupa byl vysvěcen 11. září 1955 z rukou Jamese Roberta Knoxe a spolusvětiteli byli Aston Ignatius Chichester, S.J. a Joost Van den Biesen, M. Afr.. Dne 24. května 1959 byl vikariát povýšen na metropolitní arcidiecézy a tím se stal arcibiskupem Lusaky. Tento úřad arcibiskupa zastával do 29. května 1969. Papež Pavel VI. ho stejného dne jmenoval titulárním arcibiskupem Potenza Picena. Dne 21. února 1998 byl jmenován kardinálem s titulárním kostelem S. Andrea al Quirinale. Zemřel 28. září 2007 v nemocnici v Lusace. Jeho tělo odpočívá v katedrálním chrámu Dítěte Ježíše v Lusace.

Adam Kozłowiecki, S.J. (1. dubna 1911, Huta Komorowska - 28. září 2007, Lusaka) byl polský katolický kněz, arcibiskup a kardinál.

Cardinal Adam Kozłowiecki, S.J., (; 1 April 1911 – 28 September 2007) was Archbishop of the Archdiocese of Lusaka in Zambia.


Pojmenování.

České slovo kachna je doloženo již ve středověku. Je onomatopoického původu, vytvořené ze slovesa "káchat" pomocí sufixu -"na", srov. např. analogicky vytvořené výrazy štěkna, drbna aj. V českých dialektech, mimo jižní Čechy, je běžný tvar "kachna", na Moravě a ve Slezsku "kačena", ve Slezsku též "kačka" (srov. pol. "kaczka"). V jižních Čechách, např. na Prácheňsku a Táborsku, se používá tvar "lička". Pro samce se na většině území České republiky používá název "kačer" (na Slovácku "káčer") na Horácku je doložen tvar "kachák", v jižních Čechách "ličák" a na Znojemsku "šmák". Tvary "lička" a "ličák" se používají v myslivecké mluvě pro kachnu divokou.

Původ a domestikace kachen.

Domestikaci kachny divoké ("Anas platyrhynchos") zahaluje řada nejasností. Předpokládá se, že k ní došlo ve 3. nebo 2. tis. př. n. l. v několika oblastech, nezávisle na sobě. První oblastí byl zřejmě Egypt a Mezopotámie, druhou Čína a jihovýchodní Asie. Jako třetí centrum domestikace připadá v úvahu oblast Řecka a Itálie, kam se však zřejmě dostaly kachny již domestikované z Egypta či Blízkého východu. vyobrazení, kosterní pozůstatky i písemné zprávy dokládají, že kachny chovali starověcí Egypťané, Babylóňané, Izraelité, Indové, Číňané, Řekové i Římané. Zpočátku, např v Egyptě a v Mezopotámii se jednalo spíše o odchyt divokých kachen a jejích dokrmování v klecích než o skutečný chov. Časté bylo také vybírání vajec z hnízd divokých kachen a hus, vejce pak byla inkubována pod domácí kachnou či slepicí. Ochočení malých kachňat je velmi snadné, protože u nich funguje mechanismus vtiskování (imprinting). To znamená, že si v prvních hodinách po vylíhnutí "vtisknou" obraz prvního živého tvora (nebo i neživého pohyblivého předmětu), kterého pokládají za svou matku a následují. V Evropě psal poprvé o chovu kachen řecký dramatik Aristofanés ve 4. stol. př. n. l. a později římský autor Columella. Řekové chovali kachny v tzv. "nesotrofiíích", což byly rybníky zakryté síťovou voliérou. Egypťané, Řekové a Římané někdy také chytali živé kachny, které později vykrmili v klecích. Ve starověku a středověku měly kachny v Evropě na rozdíl od hus poměrně malý hospodářský význam a byly chovány spíše jako delikatesa pro bohaté labužníky. Protože kachna je vodní živočich, ve středověku bylo kachní maso pokládáno za postní jídlo. V Evropě a na Předním východě se dávala přednost chovu těžších kachen, určených na maso a sádlo, naproti tomu ve východní Asii převládal chov lehčích, pohyblivých kachen s typicky vzpřímenou postavou, poskytujících maso i vejce (kachny typu indický běžec). Domácí kachny si dlouho udržely divoké zbarvení s výraznou pohlavní dvoutvárností, jaké se ještě dnes udrželo např. u kachny ruánské. Teprve v 16.-17. století je doložen chov bílých, strakatých či jinak zbarvených kachen, ale také kachen zakrslých a chocholatých. Mezi nejstarší plemena patří např. šedobílá pomořanská kachna. V 19. století byla ve Velké Británii z kachen typu indických běžců vyšlechtěna bílá kachna pekingská, která se stala nejrozšířenějším plemenem, vhodným pro velkochovy.

Plemena kachen.

Kachní plemena se dělí podle velikosti (tělesného rámce) na těžká, středně těžká a lehká, podle užitkového směru na masná, nosná, s kombinovanou užitkovostí a okrasná. Dále je můžeme dělit podle místa původu na plemena asijská, severoevropská, středomořská, americká aj., podle země původu a dalších kritérií.

Chov kachen.

Kachny domácí je možné chovat buďto přirozeným způsobem na vodní ploše nebo intenzívně v halách na roštech, podobně jako brojlerová kuřata, případně i v klecích. Vodní nádrž není při chovu kachen podmínkou,z hlediska pohody chovaných zvířat je však její přítomnost žádoucí. V České republice se od 60. let 20. století kachny hojně chovaly na rybnících osazených kapry (tzv. kaprokachní systém), který byl oboustranně výhodný, neboť kachny svým trusem a zbytky krmiva obohacovaly vodu o živiny, které využívali kapři. Co se týče krmení, jsou kachny nenáročné. Jejich přirozenou potravu tvoří mikroorganismy, které vyčvachtávají zobákem z bahna, vodní rostliny i drobní živočichové, přijímají však i brambory, šrot, zrní a kuchyňské zbytky. Potravy zkonzumují značné množství a její kvalita může být horší (známé rčení o kachním žaludku), ovšem plesnivé, zapařené či kvasící krmivo kachnám zásadně nepředkládáme, neboť škodí jejich zdraví. Na rozdíl od hus a pižmovek se kachny domácí nedokáží pást na trávě.  Mnoho plemen domácích kachen ztratilo hnízdní pud a nejsou schopny samy vysedět a vyvést mláďata. Proto se odchovávají pomocí umělé líhně nebo pěstounky (např. pižmovka, slepice). Inkubace vajec trvá 28-29 dní a jejich počet za rok dosahuje 140 (u masných plemen) až 300 (u nosných plemen - campbelka, indický běžec) kusů. Kachňata rostou velmi rychle, např. u pekingské kachny dosáhnou jatečné hmotnosti už ve věku osmi týdnů. Pižmovka má delší dobu inkubace (35 dní), pomalejší růst a méně kvalitní peří, ale zato spolehlivě sedí na vejcích, vyvádí kachňata a uživí se pouze pastvou.

Zdraví a choroby kachen.

V chovu kachen se často vyskytují různé nemoci. Ty lze podle původu dělit na virové, bakteriální, parazitální, plísňové a otravy. Mezi virovými chorobami je obávaný virový zánět jater (hepatitida), tato choroba může napáchat velké škody mezi kachňaty v chovech se zanedbanou zoohygienou. Z bakteriálních onemocnění je závažná zejména salmonelóza, především proto, že je přenosná na člověka. Ztráty na kachňatech mohou způsobit také parazitární onemocnění způsobená vnitřními sizopasníky, zvláště krevničkami, kokcidiemi, hlísticemi či vrtejši, naopak zevní parazité jsou u kachen celkem vzácní. Velkým nebezpečím zejména pro kachňata mohou být otravy otravy botulinem nebo aflatoxikózy, způsobené zkrmováním krmiva napadeného plísněmi rodu Aspergillus.

Užitek.

Kachny se chovají převážně pro maso, které je tučné a má hnědočervenou barvu. Je oblíbeno zejména ve francouzské a čínské kuchyni. Mezi lahůdky patří kachní sádlo a játra, zvláště játra z vykrmených kachen zvaná foie gras. Kachní vejce lze použít jako slepičí, často se přidávají do těsta. V Číně se z nich konzervací ve směsi vápna a rýžových otrub připravují tzv. stoletá vejce. V Jihovýchodní Asii, hlavně na Filipínách, se pojídají nasazená kachní vejce s částečně vyvinutým zárodkem, tzv. "balut". Kachní maso a vejce je vždy nutné důkladně tepelně upravit, neboť hrozí nebezpečí onemocnění salmonelózou. Z kachních vajec se proto nesmí vyrábět např. majonézy. Používá se i kachní peří, a také trus, který lze použít jako hnojivo. Mnoho plemen kachen vyniká zajímavým zbarvením (např. kachna smaragdová) a chovají je především jako okrasní ptáci. Totéž platí o kachnách chocholatých (chocholka svým tvarem připomíná kopeček zmrzliny) a zakrslých. Zakrslé kachny byly v 16.-19. století používány zejména v Nizozemí, Francii a severním Německu jako volaví ptáci při odchytu divokých kachen do pasti zvané kačeník. Na jihovýchodní Moravě mají kachny své místo v lidovém folklóru. V některých slováckých obcích, například ve Skoronicích, se pŕi hodech dodržuje zvyk "kradení káčera", při němž je živý kačer ozdoben a usazen v košíku. Kačera pak hlídá chasa, které musí být "ukraden", přičemž se někdy strhne bitka. Dříve bylo zvykem, že stárci kačera utloukli cepy, někdy i se zavázanýma očima, takže se museli trefit jen podle sluchu. To se však už od druhé poloviny 20. století neprovádí a "ukradený" kačer celý zvyk přežije bez úhony.

Kachna domácí ("Anas platyrhynchos" f. "domestica") je domestikovaný pták z řádu vrubozobých, chovaný pro maso, vejce a peří po celém světě. Některá plemena jsou chována také jako okrasní ptáci. Plemena kachen jsou méně rozmanitá než u jiných druhů drůbeže, liší se především zbarvením a velikostí, některá také tělesným rámcem (postavou) nebo strukturou peří. Název kachna domácí by se měl používat pouze pro plemena odvozená od kachny divoké ("Anas platyrhynchos"), nikoli pro pižmovky domácí (tzv. pižmové kachny nebo nesprávně čínské kachny), odvozené od pižmovky velké ("Cairina moschata").

Domestic ducks are ducks that are raised for meat, eggs and down. Many ducks are also kept for show, as pets, or for their ornamental value. Almost all varieties of domestic duck apart from the Muscovy duck ("Cairina moschata") are descended from the mallard ("Anas platyrhynchos").


Život.

S’-ma Tchan se narodil kolem roku 165 př. n. l., Pocházel ze Sia-jangu (, moderní Chan-čcheng v prefektuře Wej-nan v provincii Šen-si). Získal kvalitní vzdělání, byl žákem astronoma Tchang Tua (), Jang Chea (), znalce Knihy proměn, a taoistického mistra Chuanga (, Chuang-c’).  Byl povolán ke dvoru chanského císaře Wu-tiho, kde se stal pomocníkem vrchního písaře (, "tchaj-š’-čcheng"). Od roku 140 př. n. l. zastával funkci vrchního písaře (, "tchaj-š’ ling", překládáno také jako dvorský historik či astrolog, archivář, vrchní úředník). Ve své funkci měl na starosti „záležitosti nebe“, tj. kalendář, určování příznivých a nepříznivých dnů, záznamy o znameních, řídil zkoušky úředníků, výuku na dvorské akademii Tchaj-süe a patrně spravoval i císařskou knihovnu.  Pracoval na "Zápiscích historika" ("Š’-ťi"), neboli "Knize vrchních písařů", široce koncipovaném dílu o historii Číny a okolních národů, které dokončil jeho syn. Jeho podíl na díle je nejistý, nejspíše shromáždil velkou část podkladů a snad i rozvrhl knihu. Jsou mu připisovány různé části výsledného textu.  V debatách o autorském podílu S’-ma Tchana na "Zápiscích" uvažují historikové řadu kritérií. Např. S’-ma Čchien se vyhýbal používání znaku ("tchan") obsaženém ve jménu jeho otce. Přítomnost tohoto znaku v nepřítomnosti dalších známek interpolací může proto znamenat autorství S’-ma Tchana, např. v případě kapitol 39. (dědičný dům Ťin) a 87. (Li S’). Jiným z kritérií autorství jsou časové údaje. Výklad končící před dobou S’-ma Čchiena je označován za dílo S’-ma Tchana, a např. na závěr líčení atentátu Ťing Kchea na Čchin Š'-chuang-tiho autor uvádí, že očitý svědek o události vyprávěl Kung-sun Ťi-kungovi a Tung Šengovi a oni „mluvili se mnou“. Mezi atentátem (227 př. n. l.) a narozením S’-ma Čchiena (145 př. n. l.) uběhlo příliš mnoho let, než aby Kung-sun a Tung mohli mluvit se S’-ma Čchienem. Shoda panuje na S’-ma Tchanově autorství eseje o filozofických směrech ve 130. kapitole. V eseji staví nejvýše taoismus (v jeho chanské podobě – učení "chuang-lao"), a to i nad konfuciánství.  Roku 110 př. n. l. S’-ma Tchan onemocněl, když nemohl provázet císaře na cestě za oběťmi na hoře Tchaj, a zemřel. Před smrtí požádal syna S’-ma Čchiena o dokončení Zápisků.

S’-ma Tchan (, 165 př. n. l. Sia-jang, Šen-si – 110 př. n. l. Luo-jang) byl čínský historik a spisovatel žijící v říši Chan. Začal pracovat na "Zápiscích historika" ("Š’-ťi"), neboli "Knize vrchních písařů", popisujících dějiny Číny a okolních národů. Dílo dokončil jeho syn S’-ma Čchien.

Sima Tan (, c. 165 BC – 110 BC) was a Chinese astrologer and historian during the Western Han dynasty. He studied astronomy with Tang Du, the "I Ching" under Yang He, and Daoism under Master Huang. He held the position of Court Astrologer (太史令) between 140-110 BC. While Sima Tan had begun the "Records of the Grand Historian" ("Shiji"), he died before it was finished. It was left to his son, Sima Qian, to complete. The year of Sima Tan's death is the year of the great imperial sacrifice "fengshan" by Han Wudi, for which the emperor appointed the fangshi, leaving Sima behind and thus probably causing him much frustration.


Příběh.

Děj filmu začíná v tuningové garáži v Mount Kisco (stát New York) bývalého závodníka Tobeyho Marshalla, který zde zaměstnává několik přátel. Dílna však má po smrti jeho otce finanční problémy, tak si přátelé přivydělávají účastí v ilegálních automobilových závodech v ulicích města, kde aby se předešlo zbytečným nehodám a problémům s policií, Maverick přezdívaný Prášil (což nemá rád) monitoruje z malého práškovacího letadla dopravní situaci a vysílačkou informuje jezdce.  Jednoho dne před Tobeyho dílnou zastavil Mercedes-Benz SLR McLaren, z něhož vystoupil jeho dávný rival Dino Brewster. Přijel za ním s obchodní nabídkou: vytunit vzácný vůz slavného designéra Carrolla Shelbyho, Shelby Mustang, Tobey si ponechá 25 % částky, za kterou se auto prodá (ze zhruba 2 milionů USD). Tobey i přes námitky jeho přátel souhlasí s ohledem na špatnou finanční situaci. Po dokončení prací je Shelby Mustang představen na autosalonu, kde se Tobey s malým Petem, bratrem jeho bývalé a nyní Dinovy přítelkyně Anity (a při posledním závodu ve městě předpovídal Tobeymu, že vyhraje De Leon v krásné červené Ageře pod bílým majákem), dá do řeči se svéráznou dealerkou aut Julií Maddonovou, jež nevěří, že se auto prodá za 3 miliony USD pro maximální rychlost 370 km/h. Tobey další den sám auto na okruhu vyzkouší a tento limit dokonce ještě překoná. Shelby Mustang je tedy prodán klientovi Julie za 2,7 milionů USD.  Dino, jenž byl zprvu naštván, protože mu zakázal v Mustangu jet, pozve Tobeyho a malého Peta na výlet. Oba je vyhecuje k závodu k mostu přes mezistátní dálnici 684 ve třech ilegálně importovaných supersporťácích Koenigsegg Agera jeho strýce a pokud vyhrají, získají z prodeje Shelby Mustanga 75 %, a v případě prohry oni ztrácejí svých 25 %. Začala zuřivá jízda, kdy několikrát málem způsobili vážnou dopravní nehodu. Na konci závodu vedl Tobey a těsně za ním byl malý Pete a poslední byl Dino. Ten ve vysoké rychlosti narazil z úhlu do zádě Petovy Agery, jež vyletěla do vzduchu a po dopadu se převrátila ze silnice pod most, kde se vznítila. Zatímco Tobey ihned zastavil a zoufal si z Peteho smrti, Dino z místa okamžitě ujel. Tobey byl po vyšetření nehody uvězněn za neúmyslné zabití, protože neměl důkaz, že smrt Peteho způsobil Dino, jenž si mezitím sehnal svědky, kteří tvrdili, že na inkriminovaném místě tehdy vůbec nebyl.  O dva roky později byl Tobey podmínečně propuštěn z výkonu trestu a myslel na jediné: pomstít Petovu smrt. Kvůli tomu zavolal klientovi Julie s žádostí, aby mu půjčil svého Shelbyho Mustanga na tajný závod De Leon s tím, že mu věnuje polovinu výhry. S Prášilem ohlédl svou zpustlou dílnu, kde čekal na odpověď. Julie přijela v Shelbyho Mustangu a trvala na tom, že pojede také, protože její klient nesvěří své auto někomu, kdo je v podmínce a nemá na závod ani pozvánku. Museli se dostat do Kalifornie za 45 hodin, kde se měl De Leon konat, přičemž se Tobey snažil protivné blondýny neúspěšně zbavit zběsilou jízdou, na kterou je naváděl z letadélka Prášil. Už s předstihem vyjel doprovodný vůz v džípu, řízený Zvířetem, dalším kamarádem Tobeyho. Když Julie v autě v noci spala, zaslechla telefonát Tobeyho se Zvířetem, kdy ho ujišťoval, že nezapomene, proč to všechno dělá. Tehdy probuzené Julii, jež začínala chápat jeho motivy, prozradil, co se tehdy na té dálnici u mostu stalo.  Druhý den dopoledne v Detroitu vyzvedávali posledního člena party přátel, mechanika Finna, jenž byl zabraný do nové kancelářské práce ve skleněném mrakodrapu. Zde kvůli němu Tobey túrováním motoru upozornil tamní strážce zákona. Zvíře vyzval Finna, aby sledoval z okna jízdu Mustanga, který měl zřejmě nějaký defekt. Policisté se vydali Tobeyho pronásledovat, když jim odmítnul přeparkovat za roh, aby se podrobil silniční kontrole. Městem je navigoval Prášil, jenž si "vypůjčil" televizní helikoptéru. Když vypadala situace zle, rozhodl se Tobey k Juliiny zděšení pro koníka: katapultovat se travnatým náspem přes dálnici a za silnicí zmizel policii z dohledu. Tímto si Julii získal, hlavně když ji řekl, že policejní honičku vyprovokoval proto, aby si získal přízeň Krále (neboli starého DJe Monarcha, jenž je mnoha vlastníkům supersportů znám jako bývalý závodník, miliardář, pořadatel tajných závodů a fanatický obdivovatel supersportů a závodníků). Jak Tobey, tak Prášil z "vypůjčené" helikoptéry mu poslali na stránky jím vedené komunity závodníků nahrávku honičky s policií a koníka, což Král označil v přímém přenosu z jeho úřadovny v bílém majáku za "takovej nátěr," jaký už dlouho neviděl a usoudil, že toho Shelbyho Mustanga musí řídit jedině Tobey Marshall. Král odposlouchával policejní komunikaci, takže věděl, že s ním jede i jedna neznámá blondýna. Král v přenosu připomněl tu nehodu, při níž zemřel Pete, a kontaktoval Dina, jehož oslovoval Dino Bambino. Ten Králi řekl, že jen nechce, aby Tobey jel De Leon, a pak mu to položil s tím, že na něj čeká zákazník. Královi se to líbilo čím dál víc, načež se s ním spojila Julie, která mu rádiem vysvětlila, že věří, že je Tobey nevinný a řekla, ať si každý řekne, proč by porušoval svou podmínku a chtěl tak závodit, kdyby nechtěl dokázat svou nevinu. DJ Monarch byl jejím projevem ohromen a oficiálně Tobeyho pozval na De Leon, a poslal mu instrukce, kde bude zápis.  Mají však zpoždění. Dino dostal strach a nabídl své Lamborghini Sesto Elemento tomu, kdo Tobeyho odstraní. DJ Monarch je ohromený ještě více a oznamuje do éteru všem závodníkem, že toto je závod před závodem, kdy po Tobeyovi půjdou nejen policisté, ale i Dinovi hrdlořezové. K dalšímu konfliktu s policií došlo na benzínové stanici, kde na sebe zbytečně upozornila Julie, jež napadla policistu a utekla skokem z okna druhého patra. Povedlo se jim ho setřást. Julie se poté s Tobeyem vystřídala za jízdy za volantem, aby se on mohl vyspat. Na druhý den ráno už byli v Utahu, kde museli poprvé čelit Dinovým hrdlořezům, kteří je zezadu obklíčili džípy, které je měly natlačit do protijedoucích náklaďáků. Julie však na radu Tobeyho strhla řízení na polní cestu. Útočníci po Shelby Mustangu dokonce i stříleli, když tu se na scéně objevil Maverick alias Prášil. Nyní měl "vypůjčenou" helikoptéru Národní gardy a pomocí lan zachytil Shelby Mustanga, aby ho dostal i s oběma pasažéry do bezpečí na daleké Solné pláně Bonneville, kde čekali Finn se Zvířetem. Maverick, jemuž nyní uvěřili, že umí řídit helikoptéru Apache, byl však ihned poté dostižen stíhačkami letectva a donucen přistát, aby byl zatčen vojenskou policií za krádež helikoptéry.  Tobey s Julií nakonec dorazili do San Francisca se zhruba půlhodinovým zpožděním, přesto byl do závodu zapsán. Ihned poté však jejich auto zdemoloval před hotelem prudce vyjetý kamion jednoho z Dinových hrdlořezů. Tobey vyvázl jen s pár řeznými ranami od skla, ale Julii musel za pomocí přátel odvézt do nemocnice. Mezitím se Anita, přítelkyně Dina a sestra zesnulého malého Peta dověděla, co má její snoubenec za lubem a také co provedl, když poslouchala kanál Krále, když zval Tobeyho na závod. Prohledala Dinovi počítač a našla zajímavé skutečnosti. V noci se tajně setkala s Tobeyem. Předala mu kartu s číslem k zámku jedné garáže a také snubní prsten od Dina, že s ním končí.  Tobey v Dinově garáži našel to, co dlouho hledal, a to červenou Ageru, v níž Dino způsobil Petovi smrt. Stále byla od nárazu poškozená, tedy získal důkaz své neviny. Protože však byl Shelby Mustang totálně zničen (v angl. terminologii série Need for Speed: "totaled"), rozhodl se závodit v této Ageře, a pak navštívil Julii v nemocnici. Druhý den ráno dorazil přesně na devátou, skoro pozdě, aby svého nepřítele Dina jaksepatří pozdravil dotazem, jak se mu líbí jeho auto, které se určitě bude líbit i policii, a také mu oknem hodil Anitin snubní prsten. Do závodu startovali ještě čtyři další závodníci v autech GTA Spano, Bugatti Veyron, McLaren P1, Saleen S7. Postupně byli eliminováni vlastními chybami po srážkách a nehodách, jež mnohdy způsobila příliš horlivá policie, snažící se dopadnout závodníky. Závod ze svého sídla zuřivě komentoval nadšený Král (DJ Monarch), který ocenil, když se najednou ze závodu stal zápas jednoho na jednoho.  Zápas sledovali přes internet i Tobeyovi přátelé, Julie s poraněným ramenem z nemocnice i Maverick z vězení, kterému se podařilo přemluvit dozorkyni, aby ho nechala přes mříže sledovat závod na jejím tabletu. Těsně před koncem se Dino pokusil vytlačit Tobeyho ze silnice, ale ten schválně zpomalil a nechal se předjet a snad uvažoval, že Dina za smrt Peta sám zabije. Nakonec si to rozmyslel a začal Dina předjíždět zpět. Dinovi se nepovedl v zatáčce jeden manévr, narazil do stromku, jenž ho katapultoval ze silnice k okraji skály, kde se přetočil na střechu a auto se vznítilo. Tobey zastavil, vrátil se pro něj a vysvodobil ho z auta, které krátce na to vybuchlo. Dinovi dal pořádnou ránu pěstí za smrt Peta a posadil ho na zem, aby pak sám dokončil závod dříve, než na místo dorazí policisté. V cíli pod bílým majákem se Tobey nechal dobrovolně zatknout, stejně tak skončil v poutech i Dino, jehož dle komentáře Krále čekal dlouhý pobyt ve vězení za vraždu Peta, protože policie zajistila hlavní důkaz: červenou Ageru. Král též gratuloval Tobeymu k vítězství a ptal se, zda mu vůbec stál zisk důkazu jeho neviny za další pobyt ve vězení za účast v ilegálním závodě.  Po půl roce byl Tobey z vězení propuštěn. Přijela pro něj uzdravená Julie v novém červeném Fordu Mustang (šesté generace) a spolu odjeli pryč. Zamířili na radu svých přátel do Utahu, aby vyzvedli Mavericka, kterého toho dne též propustili z vězení za dobré chování, protože vedl pro své spoluvězně fitness kroužek.

Need for Speed je akční film z roku 2014, který režíroval Scott Waugh podle předlohy od George a Johna Gatinsových. Jedná se o první filmovou adaptaci populární videoherní série Need for Speed od Electronic Arts.

Need for Speed is a 2014 sports action thriller film directed and co-edited by Scott Waugh and written by George and John Gatins. It is the film adaptation of the racing video game franchise of the same name by Electronic Arts. The film stars Aaron Paul, Dominic Cooper, Imogen Poots, Scott Mescudi, Ramón Rodríguez, Rami Malek, and Michael Keaton. It tells the story of street racer Tobey Marshall, who sets off to race cross-country as a way of avenging his friend's death at the hands of a rival racer, Dino Brewster.


Životopis.

Jeho rodina měla zajímavý původ – ze strany otce byl potomkem slovenských přistěhovalců a matka byla již z „klasické“ slovensko-americké rodiny z oblasti východního pobřeží. Již ve velmi útlém věku jeho směřování bylo jasně přimočaré – vstoupil do Kongregace sv. Kříže a podstoupil kněžskou formaci nejdříve se studiem filosofie ve Stonehill College a následně pak v Římě, kde vystudoval teologii na Papežské gregoriánské univerzitě. Několik měsíců po jeho kněžském svěcení v roce 1960 u něj ale došlo k zásadnímu zlomu, kněžskou službu opustil, a o několik let později byl i laicizován.  Po opuštění kněžského stavu vystudoval obor dějiny a filosofie náboženství na Harvardské univerzitě a od počátku šedesátých let se živil jako žurnalista. Stal se dopisovatelem časopisů "Commonweal" a "National Catholic Reporter" a pak následně pracoval jako zahraniční dopisovatel magazínu Time informující z Říma o průběhu jednání druhého vatikánského koncilu. Později pak pracoval převážně jako editor pro periodika "Commonweal" a "Christian Century," dále pak jako náboženský editor v "National Review" a jako redaktor časopisu "First Things" a pak mnohem později i jako šéfredaktor "Crisis Magazine".  Od druhé poloviny šedesátých let se začal aktivně zapojovat také do politického života. V roce 1968 pomáhal v kampaních Eugenovi McCarthymu a Robertu F. Kennedymu. Psal řeči demokratickému kandidátovi na viceprezidenta S. Shriverovi během neúspěšné kandidatury senátora George McGoverna na prezidenta Spojených států amerických. Byl zásadním odpůrcem války ve Vietnamu a to již od počátku americké intervence. Postupem času se tak odvrátil od levicové politiky demokratické strany a přešel ke smýšlení republikánů, které se zakládalo na myšlenkách neokonzervativní školy. Během Reganovy vlády zastával post velvyslance USA při Komisi pro lidská práva OSN a pracoval v představenstvu pro Mezinárodní vysílání, které mělo dohled nad vysíláním Rádia Svobodná Evropa a Radia Free Liberty. V roce 2003 – nedlouho před americkou invazi do Iráku – navíc dorazil do Vatikánu, kde jako diplomat obhajoval před vysoce postavenými vatikánskými kritiky (mezi nimi i tehdejší papež Jan Pavel II.) nutnost války v této zemi z důvodu sebeobrany demokracie před iráckým režimem Saddáma Husajna.  Vedle veškerých svých aktivit se však i nadále věnoval i akademické práci. Přednášel na Harvardu, Stanfordu, Notre Dame a Ave Maria University. Na počátku sedmdesátých let se podílel na vytváření nového humanitního studijního programu v Rockeffelerově nadaci v New Yorku. Od roku 1978 po mnoho let byl členem think-tanku "American Enterprise Institute." Zde také ve spolupráci s Williamem Barrodym vznikla jeho nejvýznamnější práce Duch demokratického kapitalismu ("The Spirit of Democratic Capitalism"), která byla nedlouho poté přeložena do mnoha světových jazyků a která naprosto ojedinělým způsobem nahlédla interdisciplinárně do oblasti teologie ve spojení s ekonomií. Mezi jeho velké přínosy patřil Seminář třetího milénia, kde zapojil do diskuze o katolickém sociálním učení jak studenty ze severní Ameriky, tak i východní Evropy.

Bibliografie.

Duch demokratického kapitalismu ("The Spirit of Democratic Capitalism") (1982)..

Ocenění.

Za pokrok ve studiu náboženství se stal roku 1984 laureátem Templetonovy ceny.

Literatura.

KRÁL, M.: Novakov demokratický kapitalizmus s ľudskou tvárou, Levoča: MTM Levoča, 2019.

Michael Novak (9. září 1933, Johnstown, Pensylvánie, USA – 17. února 2017, Washington, D.C., USA) byl americký katolický filozof slovenského původu, novinář, spisovatel a diplomat. Byl autorem více než 25 knih, v nichž se zabýval filozofickými a teologickými, ale i ekonomickými tématy. Jeho nejznámějším dílem je kniha Duch demokratického kapitalismu ("The Spirit of Democratic Capitalism") z roku 1982.

Michael Novak (September 9, 1933 – February 17, 2017) was an American Catholic philosopher, journalist, novelist, and diplomat. The author of more than forty books on the philosophy and theology of culture, Novak is most widely known for his book "The Spirit of Democratic Capitalism" (1982). In 1993 Novak was honored with an honorary doctorate degree at Universidad Francisco Marroquín due to his commitment to the idea of liberty. In 1994 he was awarded the Templeton Prize for Progress in Religion, which included a million-dollar purse awarded at Buckingham Palace. He wrote books and articles focused on capitalism, religion, and the politics of democratization.


Geografie.

Na západě byl Moáb ohraničen Mrtvým mořem, na severu ho od Ammónu oddělovala řeka Arnon (dnešní vádí Mudžíb). Je to planina, která se od pustých břehů Mrtvého moře (-420 m n. m.) prudce zdvíhá až do výšky 1000 m n. m. Podnebí je polopouštní, částečně využitelné pro zemědělství, ale ve starověku bylo vlhčí.  Města:

Historie.

Podle Bible byli původní obyvatelé země Midjánští, kteří však byli v polovině 2. tisíciletí př. n. l. vytlačeni Moabity, kteří byli blízce spříznění s Izraelity. Moabština byla velmi podobná hebrejštině, jak dokládá Méšova stéla. Uctívali boha Kemoše a vedle něho na hoře Peoru i Baala-peora. Moáb je zmiňován na nápisu v egyptském Luxoru ze 13. století př. n. l., kde je zmiňován jako jedna ze zemí dobytých Ramessem II. Král David si podrobil Moáb, po rozpadu království Moáb připadl severnímu království. Za krále Omriho se marně pokoušel moabský král Kemošmelek o samostatnost, ale když byl král Achab před Ramou poražen a zabit, povstal moabský král Moša a vybojoval své zemi nezávislost. Ke konci 8. století př. n. l. byli Moabité vazaly Asyřanů a po pádu Ninive i Babyloňanů, s nimiž se spojili, když Nabukadnezar podnikl výpravu proti Judsku. Od dob Perské říše Moáb jako samostatný stát zaniká.

Ekonomika.

V Moábu se pěstovalo obilí. Vyvážel se vápenec, vonné oleje a soli od Mrtvého moře. Důležitým zdrojem příjmů byly karavanní stezky, které Moábem procházely dvě: tzv. Králova cesta z Egypta do Mezopotámie a obchodní cesta do západní Arábie (shodná s pozdější poutnickou cestou do Mekky).

Moáb je jméno starověkého království a území mezi Mrtvým mořem a Syrskou pouští v dnešním Jordánsku. Moáb vešel jinak ve známost díky biblickým textům, ve kterých figuruje.

Moab () is the name of an ancient kingdom that is today located in the modern state of Jordan. The land is mountainous and lies alongside much of the eastern shore of the Dead Sea. The existence of the Kingdom of Moab is attested to by numerous archaeological findings, most notably the Mesha Stele, which describes the Moabite victory over an unnamed son of King Omri of Israel. The Moabite capital was Dibon. According to the Hebrew Bible, Moab was often in conflict with its Israelite neighbours to the west.


Názvosloví.

Rod "Alyssum" se v minulosti nazýval tařice. Později z něj byly vyňaty některé druhy do samostatného rodu "Aurinia", mezi nimi i v ČR rostoucí tařice skalní ("Aurinia saxatilis"). Pro rod "Alyssum" se poté objevilo jméno tařinka, které je uváděno v díle Květena České republiky i ve starší Dostálově Nové květeně ČSSR.

Rozšíření.

Udává se, že počet druhů rodu "Alyssum" převyšuje číslo 150. Nejvíce se jich vyskytuje v jihozápadní Asii a jihovýchodní Evropě, některé druhy se dostaly na sever Afriky, do Severní Ameriky i Austrálie. V České republice se vyskytuje pět druhů uvedených v taxoboxu.

Popis.

Obvykle byliny nebo polokeře které mohou být jednoleté, dvouleté nebo vytrvalé. Jsou většinou hustě porostlé přisedlými, hvězdicovitými, nežláznatými chlupy bez stopek. Květné lodyhy bývají poléhavé, vystoupavé nebo vzpřímené a většinou rozvětvené. Sterilní lodyhy a listové růžice u některých druhů chybějí. Bazální listy jsou celistvé a mívají řapíky nebo jsou přisedlé, obkopinaté, obvejčité či čárkovité. Střídavě a ve spirále vyrůstající lodyžní listy, 5 až 15 mm dlouhé, jsou přisedlé nebo zúžené do stopky, čárkovité nebo obkopinaté a většinou celokrajné.  Květy na stopkách a bez listenů vyrůstají v jednoduchých hroznovitých květenstvích nebo hrozny tvoří chocholík. Oboupohlavné čtyřčetné květy mají opadavý nebo jen zřídkakdy vytrvalý kalich jehož vzpřímené, podlouhle eliptické lístky, 1,5 až 2 mm velké, jsou po obvodě bíle lemované. Žlutá, světle žlutá, narůžovělá nebo bílá koruna je tvořena obvejčitými lístky delšími než jsou kališní, na vrcholu vykrojenými nebo okrouhlými a na bázi zúženými do nehtíku, vně jsou někdy řídce chlupaté. Nitky vnějších tetradynamických tyčinek mají z jedné neb obou stran křidélka nebo zoubky, prašníky jsou vejčité nebo podlouhlé a žlázky s nektarem bývají po obou stranách vnějších tyčinek. Gyneceum je složeno ze dvou plodolistů, pestík má dvoudílný semeník s dlouhou čnělkou a hlavičkovitou bliznou. Chromozomové číslo rodu x = 8.

Rozmnožování.

Plodem je velmi plochá, okrouhlá, dvoupouzdrá, podélně pukající šešulka. Mívá v pouzdře po dvou až deseti zploštělých, obvejčitých, bezkřídlých neb křídlatých, 1 až 1,5 mm velkých semenech bez masíčka s hladkým nebo mřížkovaným oplodím. Rostliny se v přírodě rozmnožují hlavně semeny která nejčastěji do okolí roznáší vítr.

Odkazy.

Externí odkazy.

Tařinka ("Alyssum"), v minulosti též tařice, je rod rostlin z čeledi brukvovité. Jsou to byliny a polokeře se střídavými jednoduchými listy a čtyřčetnými žlutými, bílými nebo narůžovělými květy.

Alyssum is a genus of about 100–170 species of flowering plants in the family Brassicaceae, native to Europe, Asia, and northern Africa, with the highest species diversity in the Mediterranean region. The genus comprises annual and perennial herbaceous plants or (rarely) small shrubs, growing to 10–100 cm tall, with oblong-oval leaves. Alyssum flowers are characteristically small and grouped in terminal clusters; they are often yellow or white colored but can be pink or purple.


Biografie.

Pocházel se selské rodiny. Studoval na gymnáziu v Lublani, pak v Pazinu, kde maturoval roku 1885. V letech 1885–1887 studoval práva na univerzitě ve Štýrském Hradci. Byl zde členem studentského spolku Triglav, ale školu musel opustit, protože převzal správu rodinného statku. Od roku 1901 do roku 1918 byl poslancem Kraňského zemského sněmu za Katolickou národní stranu. Na sněmu se zasazoval o rozvoj železniční sítě v regionu. V roce 1912 byl povýšen do rytířského stavu.  Na konci 19. století se zapojil i do celostátní politiky. Ve volbách do Říšské rady roku 1897 získal mandát v Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor) za kurii venkovských obcí, obvod Kranj, Kamnik atd. Za týž obvod uspěl i ve volbách do Říšské rady roku 1901. Mandát obhájil i ve volbách do Říšské rady roku 1907, konaných poprvé podle všeobecného a rovného volebního práva, kdy byl zvolen za obvod Kraňsko 3. Byl poslancem Slovinského klubu. Mandát obhájil za týž obvod i ve volbách do Říšské rady roku 1911. Usedl do Chorvatsko-slovinského klubu. V parlamentu setrval do zániku monarchie. K roku 1911 se profesně uvádí jako místopředseda Poslanecké sněmovny a zemský poslanec. V letech 1908–1918 zastával (s krátkou přestávkou v roce 1909) funkci místopředsedy Poslanecké sněmovny Říšské rady.  V říjnu 1918 se stal předsedou slovinské vlády (od ledna 1919 slovinské zemské vlády) v rámci vznikajícího Státu Slovinců, Chorvatů a Srbů. Od března 1919 do listopadu téhož roku působil jako velvyslanec Království Srbů, Chorvatů a Slovinců ve Vídni. Později opustil politiku a věnoval se hospodářským otázkám. Zasedal ve správních orgánech velkých firem.

Josip Pogačnik (19. října 1866 Podnart – 19. srpna 1932 Lublaň) byl rakouský politik slovinské národnosti, na konci 19. a počátku 20. století poslanec Říšské rady.

Jožef Pogačnik (October 19, 1866, Podnart – August 18, 1932) was a Slovenian politician who served as the Prime Minister of Slovenes within the Kingdom of Serbs, Croats and Slovenes from October 31, 1918 to January 20, 1919 under the reign of Peter I. He was a member of the Slovene People's Party.


Biografie.

Byl nevlastním synem obchodníka. Vychodil gymnázium v Černovicích a od roku 1872 studoval práva na Vídeňské univerzitě. Roku 1880 získal na Černovické univerzitě titul doktora práv. Působil pak jako advokát v Černovicích. Od roku 1882 byl členem představenstva tamní židovské náboženské obce, od roku 1904 do roku 1928 zastával (s dvěma krátkými přestávkami) funkci jejího předsedy. Byl aktivní v politice. V období let 1884–1930 byl s přestávkami členem černovické obecní rady. V letech 1900–1918 působil i jako poslanec Bukovinského zemského sněmu. Kromě toho byl městským advokátem v Černovicích, ředitelem bukovinské spořitelny, správním radou akciového pivovaru a od roku 1905 členem zemské školské rady.  Na konci 19. století se zapojil i do celostátní politiky. Ve volbách do Říšské rady roku 1897, získal mandát v Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor) za kurii městskou, obvod Černovice. Za týž obvod uspěl i ve volbách do Říšské rady roku 1901. Zvolen byl rovněž ve volbách do Říšské rady roku 1907, konaných poprvé podle všeobecného a rovného volebního práva, kdy byl zvolen za obvod Bukovina 1. Byl členem poslanecké frakce Židovský klub. Za tento obvod byl zvolen i ve volbách do Říšské rady roku 1911. Byl nyní nezařazeným poslancem. V parlamentu setrval až do zániku monarchie. K roku 1911 se profesně uvádí jako zemský poslanec a zemský a soudní advokát. Do Říšské rady koncem 19. století nastupoval jako nezávislý kandidát. Postupně se ale definoval jako národně židovský, sionistický, politik. Roku 1901 založil s Mayerem Ebnerem Židovský národní spolek. Od roku 1906 byl předsedou Židovské národní strany a od roku 1907 předsedal ve vídeňském parlamentu čtyřčlennému Židovskému klubu. V roce 1909 založil židovské noviny "Die Volkswehr", které se vyslovovaly pro revizi procesu s Leopoldem Hilsnerem a prosazovaly koncept židovského nacionalismu. Straucherova politická linie ovšem nebyla identická s politickým sionismem. Od roku 1911 byl ve sporu se sionisty v případu Leona Kellnera. Odmítal jidiš coby židovský jazyk a v roce 1908 zamítl využití židovského národního domu v Černovicích pro konání konference o jidiš. V letech 1914–1919 bydlel ve Vídni.  V meziválečném období žil v Černovicích (tehdy součást Rumunska). Byl nadále aktivní ve vedení židovské náboženské obce a v letech 1920–1934 byl poslancem rumunského parlamentu.

Benno Straucher (11. srpna 1854 Rohizna – 5. listopadu 1940 Černovice) byl rakouský advokát a politik židovské národnosti, jedna z hlavních postav národního židovského (sionistického) hnutí v Rakousku-Uhersku, na konci 19. a počátku 20. století poslanec Říšské rady, v meziválečném období poslanec rumunského parlamentu.

Benno or Beno Straucher (August 11, 1854 – November 5, 1940) was a Bukovina-born Austro-Hungarian lawyer, politician and Jewish community representative, who spent the final part of his career in Romania. A Jewish nationalist influenced by classical liberalism and Zionism, he first held political offices in Czernowitz city. After 1897, he was one of the noted Jewish representatives in the Austrian Parliament's upper chamber ("Abgeordnetenhaus"). Straucher, who was instrumental in creating the reformist Progressive Peasants' Fellowship, maintained his "Abgeordnetenhaus" seat throughout the remainder of Austria-Hungary's existence. From 1906, he led the Jewish National People's Party locally and helped establish the pan-Austrian Jewish National Party. He vied for political direction over the Bukovina Jews with several other groups, most notably the Zionist People's Council Party of Mayer Ebner, who became his personal rival.


Historie.

Letiště bylo otevřeno ve 20. letech jako vojenské letiště pod názvem "Balbuena" se čtyřmi přistávacími dráhami. První mezinárodní linka zahájila provoz do Los Angeles v roce 1931. Otevřením nového terminálu v roce 1952 se letiště stalo výhradně veřejným komerčním. V 70. letech se mexický prezident Luis Echeverría rozhodl uzavřít tři přistávací dráhy a půdu pod nimi rozdal chudým občanům hlavního města s cílem umožnění výstavby vlastního bydlení.  Osmdesátá léta měly za následek modernizaci terminálu letiště a zdvojnásobení odbavovací kapacity. Z důvodu neustálého zvyšování počtu cestujících v devadesátých letech padlo rozhodnutí o výstavbě nového terminálu, který byl dokončen v roce 2007. Přes intenzivní výstavbu kapacita letiště již nestačí zvýšenému počtu cestujících.

Terminály.

Zvláštností obou terminálů letiště je, že jsou odděleny přistávacími dráhami. Terminál 1 byl otevřen v roce 1958, rozšiřován a modernizován v letech 1970, 1989, 1998, 2000 a 2004. S velikostí 548 000 m2 je to ale největší terminál v severní i jižní Americe a čtvrtý největší terminál světa.  Terminál 2 má přibližně poloviční plochu a poloviční počet východů a odbavovacích prostor. Terminál 2 je domovským terminálem domácí společnosti Aeroméxico. Terminál 1 využívají kromě jiných i American Airlines, United Airlines, Delta, KLM, Air France a Lufthansa.

Intermodální doprava.

Terminál 2 je s Terminálem 1 propojen monorailovým systémem Aerotrén a mohou ho používat pouze cestující s ruční zavazadly a boarding passem. Vzdálenost mezi terminály je 3 km a rychlost monorailem je 45 km/h. Od otevření do zavření dveří kabiny trvá jízda přibližně 4 minuty a 40 sekund.

Mezinárodní letiště Mexiko nebo Mezinárodní letiště Beníta Juáreze (, IATA: MEX, ICAO: MMMX) je mezinárodní letiště v hlavním městě Mexika Mexico City ve středním Mexiku.

Mexico City International Airport (); officially "Aeropuerto Internacional Benito Juárez" (Benito Juárez International Airport) is an international airport that serves Greater Mexico City. It is Mexico's and Latin America's busiest airport by passenger traffic and aircraft movements. The airport sustains 35,000 jobs directly and around 15,000 indirectly in the immediate area. The airport is owned by Grupo Aeroportuario de la Ciudad de México and operated by Aeropuertos y Servicios Auxiliares, the government-owned corporation, which also operates 22 other airports throughout Mexico. In recent years Toluca Airport has become an alternate airport.


Počátky Prize marketingu.

Samotné kořeny využívání Prize marketingu v praxi sahají až do počátku 20. století. Jedním z nejvýraznějších průkopníků této strategie byla americká značka pamlsků Cracker Jack. V každém balíčku byla od roku 1912 k nalezení malá pozornost. K těm nejcennějším patřily baseballové kartičky, dobové tetování nebo malé figurky. V současné době již výrobci Cracker Jacků museli vzít v potaz tvrdou konkurenci v oblasti sušenek a pochutin. S rostoucím tlakem na zvyšování či při nejmenším stabilitu tržeb se nabízí jednoznačně řešení. Snižování nákladů na výrobu. To se projevilo jednoznačně ve snížení atraktivity pozorností uvnitř každého balíčku. Oblíbené hračky nahradily malé papírky s hádankami či vtipy.  Když už je řeč o Cracker Jack, od roku 2013 je přibrala do svého portfolia divize Frito-Lay, Inc. Ta je mimo jiné výrobcem celosvětově známých brambůrek Lay ́s, které pokračují v tradici schovávání drobných dárečků do balení. Je možné tak najít celou řadu tetovacích nálepek.

Spojení s baseballem.

První baseballové karty vůbec vznikly v roce 1868 a znázorňovaly hráče Brooklynu Atlantics. Výrobcem byl Peck and Snyder, společnost zabývající se výrobou a distribucí baseballového vybavení. Vzájemné propojení dárečků se tak přímo nabízelo. Existovalo široké spektrum zákazníků, kteří potřebovali nakoupit vybavení pro svůj oblíbený sport. A pokud se měli rozhodnout, kde potřebné nakoupit, baseballové kartičky mohly zapůsobit jako rozhodující kritérium. O rok později, tedy v roce 1869, se společnost Peck and Snyder rozhodla vyrábět kartičky profesionálního baseballového týmu Red Stockings, což výrobkům jednoznačně přidalo na popularitě.  Baseballové kartičky se staly průkopníkem v cestě Prize marketingu na výsluní. Hlavní otěže převzala na počátku 20. století cukrářská manufaktura z Pensylvánského Oxfordu s názvem Breisch-Williams. Ta baseballové kartičky přidávala do svých cukrářských a tabákových výrobků.  V roce 1933 přišla Bostonská Goudey Gum Company s do té doby zcela nevídaným krokem. Baseballové kartičky vylepšila o propracovanou zadní stránku, která nabízela detailní údaje o hráči zobrazeném na přední straně. Byla zároveň první, komu se podařilo distribuovat takto vylepšené kartičky v balíčcích se žvýkačkami.

Současnost Prize marketingu.

Odměny v obchodních řetězcích.

V současné době nejvíce využívají prize marketing obchodní řetězce v podobě dárku za určitou výši útraty nebo bodů v rámci věrnostního programu. Obchodníky často využívaný způsob jak přilákat zákazníky, aby utráceli peníze právě v jejich řetězci. V převážné většině jsou tyto odměny cíleny na nejmenší zákazníky, kteří ovlivňují nákupní chování svých rodičů či prarodičů. Kteří jsou v daném obchodě schopni utratit více, dávají do košíku i zboží, které nutně nepotřebují. Hlavně aby dosáhly na požadovanou částku.Obchodní řetězce proto rozdávají různé odměny za nákup např. v podobě plyšáků, kartiček, oblíbených rozzuřených ptáků, bodů, atd. Obchodníci tají o kolik procent se zvýší jim zvýší tržby. Podle analytických odhadů se ale v případě úspěšné akce může jednat až o 20 %.  Dalším trikem obchodních řetězců jak přilákat zákazníky je vystavení členské karty, na kterou zákazník získává například:  Nevýhodou je, že obchodníci díky tomu získávají detailní přehled, o tom co spotřebitele zajímá. Tyto získané informace potom využívá a díky tomu ušetří tisíce korun, které by zaplatil v rámci obvyklého marketingového výzkumu.

Prize marketing je nástrojem využívaným výrobci a prodejci za obchodními účely. S pojmem Prize marketing se setkáváme stále častěji a častěji.

Prizes are promotional items—small toys, games, trading cards, collectables, and other small items of nominal value—found in packages of brand-name retail products (or available from the retailer at the time of purchase) that are included in the price of the product (at no extra cost) with the intent to boost sales, similar to toys in kid's meals. Collectable prizes produced (and sometimes numbered) in series are used extensively—as a loyalty marketing program—in food, drink, and other retail products to increase sales through repeat purchases from collectors. Prizes have been distributed through bread, candy, cereal, cheese, chips, crackers, laundry detergent, margarine, popcorn, and soft drinks. The types of prizes have included comics, fortunes, jokes, key rings, magic tricks, models (made of paper or plastic), pin-back buttons, plastic mini-spoons, puzzles, riddles, stickers, temporary tattoos, tazos, trade cards, trading cards, and small toys (made from injection molded plastic, paper, cardboard, tin litho, ceramics, or pot metal). Prizes are sometimes referred to as "in-pack" premiums, although historically the word "premium" has been used to denote (as opposed to a prize) an item that is not packaged with the product and requires a proof of purchase and/or a small additional payment to cover shipping and/or handling charges.


Životopis.

Heloisa byla pravděpodobně dcera šlechtičny a pozdější představené kláštera Fontevrault, Hersendis de Champagne. Jméno jejího otce není známé. Již krátce po svém narození přišla Heloisa do benediktinského kláštera Notre-Dame d'Argenteuil. Jejím opatrovníkem se stal strýc Fulbert, kanovník a podjáhen u katedrály Notre Dame v Paříži.  Někdy v období 1116/1117 Heloisa poznala filozofa Petra Abélarda. Abélard byl učitelem na Pařížské univerzitě a byl požádán, aby se stal domácím učitelem Heloisy. Oba společně navázali intimní vztah, který ovšem po určité době vyšel najevo. Abélard poslal těhotnou Heloisu tajně do Le Pallet, kde se jim narodil syn Astralabius.  V roce 1118 se Heloisa na Abélardovo přání vrátila zpět do Paříže, aby uzavřeli sňatek a vyhnuli se tak skandálu. Avšak ještě téhož roku nechal Fulbert Abélarda vykastrovat. Ten zmrzačení přežil a odešel jako mnich do kláštera Saint-Denis. Heloisa musela odejít do kláštera v Notre-Dame d'Argenteuil, ve kterém strávila dětství. Od roku 1123 byla pravděpodobně představená tohoto kláštera, dokud opat Suger klášter roku 1129 nezrušil.  Tehdy po více než deseti letech se oživil kontakt mezi Heloisou a Abélardem. Jeptišky ze zrušeného kláštera nalezly opuštěnou poustevnu Le Paraklet u Nogent-sur-Seine, kde založily nový klášter podle benediktinské řehole. Abélard zůstal s Heloisou a jejím klášterem až do své smrti v písemném styku. Jejich vzájemná korespondence ukazuje mj. obraz středověké společnosti. Heloisa se ve svých dopisech ukazuje nejen jako žena neobyčejné mysli, ale v písemném projevu i jako nadaná spisovatelka, což oceňovali již jejich současníci, např. Abélardův odpůrce Hugo Metellus (1080–1150).  V roce 1131 papež Inocenc II. přijal klášter Le Paraklet pod přímou papežskou správu, nicméně Abélarda odsoudil o deset let později na koncilu v Sens jako kacíře. V roce 1142 Petr Abélard zemřel a clunijský opat Petr Ctihodný o něco později nechal Abélardovy ostatky přenést do kláštera Le Paraklet. O 22 let později v roce 1164 zemřela i Heloisa a byla pohřbena vedle svého manžela Abélarda v kapli "Petit Moustier".  V roce 1792 za Velké francouzské revoluce byl klášter zrušen a téměř kompletně zničen. V roce 1817 byla na pařížském hřbitově Père-Lachaise postavena novogotická hrobka, kam byla těla Heloisy a Abélarda přenesena.

Heloisa (kolem 1095 – 16. května 1164 v klášteře Le Paraclet u Nogent-sur-Seine), fr. Héloïse d'Argenteuil [eloi:z daržatöj] byla manželka Pierra Abélarda a abatyše cisterciáckého kláštera.

Héloïse ( or ; ; 1090?/1100–1? – 16 May 1164) was a French nun, writer, scholar, and abbess. Héloïse is accorded an important place in French literary history and in the development of feminist representation. While few of her letters survive, those that do have been considered a foundational "monument" of French literature from the late thirteenth century onwards. Her correspondence, more erudite than it is erotic, is the Latin basis for the "bildungsroman" and a model of the classical epistolary genre, which influenced writers as diverse as Madame de Lafayette, Choderlos de Laclos, Voltaire, Rousseau, Simone Weil and Dominique Aury.


Život.

Narodil se 12. března 1942 v Plzni. V dětství často měnil bydliště tak, jak jeho otec měnil zaměstnavatele. Ve třech letech se přestěhovali do Prahy, v pěti do Kopřivnice a v šestnácti zpět do Prahy. V dětství četl dobrodružné knihy Jaroslava Foglara a časopisy Vpřed a Junák. Po vzoru Rychlých šípů založil s kamarády klub „Svorná šestka“. O záhady se zajímal již od mladého věku, zaujal ho zejména mytický pouštní červ Olgoj Chorchoj, o kterém se dozvěděl z příběhu ruského paleontologa a autora sci-fi literatury Ivana Jefremova. Ovlivnilo ho též dílo amerického průkopníka „záhadologie“ Charlese Forta. Později ho začala zajímat i zoologie a elektronika.  V Praze vystudoval Fakultu strojní ČVUT, specializaci automobily. Ve 20 letech se oženil s Ivonou Paličkovou a narodil se jim syn Danny. Po skončení školy pracoval jako konstruktér a pak jako řídící pracovník Generálního ředitelství automobilů. Ve volném čase se zabýval záhadami a nevysvětlenými jevy, které zpočátku jen studoval a archivoval a později je začal sám aktivně luštit.  V roce 1977 získal povolení vycestovat do Skotska k jezeru Loch Ness pátrat po tzv. Lochnesské nestvůře. Tam se setkal i s dalším badatelem Robertem Rinesem, jehož použití podvodní fotografie a ultrazvuku ho zaujalo.  Se svým tehdejším kolegou Michalem Brumlíkem začal zkoumat tehdy utajované případy poltergeistů v Československu, různé zprávy o podivných úkazech a údajné strašidelné jevy na hradech a zámcích. V letech 1980–1990 projezdili republiku s cyklem přednášek "„Krásné záhady naší planety“".  Po převratu v roce 1989 se Mackerle vydal poprvé do Mongolska, kam se později ještě dvakrát vrátil.  Dále pátral na Madagaskaru po mytickém lidožravém stromu a v Mikronésii na ostrově Pohnpei v ruinách kamenného města Nan Madol po údajných platinových rakvích obrů. V roce 2006 se s přáteli a synem Dannym vydal na Sibiř do Jakutska do oblasti toku řeky Olgujdach, kde pátrali po záhadných „kotlích“ – údajných objektech zavrtaných do půdy sibiřské tajgy.  Jeho poslední expedicí byla v roce 2009 výprava do brazilské džungle po stopách plukovníka Fawcetta.  V letech 1998–2000 byl poradcem pořadu "Záhady a mystéria" vysílaného na televizní stanici Prima. Od roku 1998 do roku 2002 byl též předsedou redakční rady časopisu "Fantastická fakta". Ve spolupráci se Stanislavem Motlem se podílel na několika epizodách cyklu "Stopy, fakta, tajemství". V souvislosti s výpravou do Jakutska se objevil v 10. dílu 3. série amerického spekulativního seriálu "Vetřelci dávnověku" (Ancient Aliens).  Některé filmy lze zhlédnout na webu Bushmanfilm.com.

Ivan Mackerle (12. března 1942, Plzeň – 3. ledna 2013, Praha) byl český záhadolog, kryptozoolog, dobrodruh, cestovatel a spisovatel. Se svými kamarády a později i se svým synem podnikl na vlastní náklady několik výprav za záhadami do celého světa – např. do Mongolska, Austrálie, Jižní Ameriky, na Sibiř atd. Stal se známým zejména svým pátráním po mytickém mongolském písečném červu známém jako Olgoj Chorchoj. Byl synem automobilového konstruktéra Julia Mackerleho a synovcem architekta Jaroslava Mackerleho.

Ivan Mackerle (March 19423 January 2013) was a Czech cryptozoologist, author, design engineer, and explorer. He organized expeditions to search for the Loch Ness monster of Scotland, the Tasmanian tiger in Australia, and the elephant bird in Madagascar. He was most notable for his search of the Mongolian death worm, and he conducted three trips to Mongolia in 1990, 1992, and 2004. He authored numerous books and publications and from 1998 until 2002 he was chief editor of the Czech paranormal magazine "Fantastická fakta" ("Fantastic Facts").


Historie.

Ve čtyřicátých letech 20. století první letiště Montrealu, "Saint Huberts Airport", již kapacitně nestačilo a Ministerstvo dopravy se rozhodlo zakoupit pozemky bývalého závodního okruhu, "Dorval Race Track" s cílem výstavby nového letiště. 1. září 1941 bylo letiště otevřeno pod názvem Mezinárodní letiště Montreal – Dorval a sloužilo i jako základna Royal Canadian Air Force. V prosinci 1960 byl otevřen nový terminál, v těch dobách jeden z největších terminálů světa. Kanadská vláda předpokládala, že 20 milionová kapacita letiště bude překročena v roce 1985 a na konci šedesátých let naplánovala výstavbu letiště nového, Montreal Mirabel Airport, které bylo otevřeno v roce 1975.  Letiště Mirabel přebralo část domácích a zahraničních letů letiště Dorval. Význam obou letišť ale v osmdesátých letech začal klesat, protože se letadla na transatlantických letech stala technicky dokonalejšími a už nepotřebovala dotankovat v Montrealu, jakož i z důvodu poklesu ekonomického významu města, což mělo za následek přesun části letů do torontského letiště. Plánovaná kapacita letiště se nenaplnila, část letů se vrátila na letiště Dorval a na letišti Mirabel v roce 2004 osobní letecká doprava skončila. V září 2007 bylo letiště přejmenováno na Mezinárodní letiště Pierra Elliotta Trudeau na počest Pierra Elliota Trudeau, významného kanadského státníka a dlouholetého ministerského předsedy Kanady.  Od roku 2007 je letiště schopno přijímat velkokapacitní Airbus A380.

Terminál.

Letiště má jeden terminál a v něm tři hlavní odbavovací haly. Hala A je určena pro domácí linky a má 26 východů, hala B pro mezinárodní linky, kromě USA má 13 východů a hala C pro linky do Spojených států má 18 východů (gates).

Mezinárodní letiště Pierra Elliotta Trudeau (, nebo Montreal – Trudeau, IATA: YUL, ICAO: CYUL) je mezinárodní letiště v druhém největším městě Kanady a největší v provincii Québec. Letiště je hlavním leteckým uzlem montrealské aglomerace, která je domovem přibližně 4 milionové populace, což představuje přibližně 12 procent obyvatelstva Kanady. Nachází se na ostrově Montreal ve vzdálenosti 12 km od centra Montrealu. Letiště nese název po kanadském politikovi Pierru Trudeau. Využávají ho i cestující ze severního Vermontu a severního New Yorku.

Montréal–Trudeau International Airport () or Montréal–Trudeau, formerly known as Montréal–Dorval International Airport ("Aéroport international Montréal-Dorval"), is an international airport in Dorval, Quebec. It is the primary international airport serving Montreal, from Downtown Montreal. The airport terminals are located entirely in the suburb of Dorval, while one runway is located in the Montreal borough of Saint-Laurent. Air Canada, the country's flag carrier, also has its corporate headquarters complex on the Saint-Laurent side of the airport. It also serves Greater Montreal and adjacent regions in Quebec and eastern Ontario, as well as the states of Vermont and northern New York in the United States. The airport is named in honour of Pierre Elliott Trudeau, the 15th Prime Minister of Canada and father of current Prime Minister Justin Trudeau.


Objev.

"Alexornis antecedens" je znám pouze z jediného fragmentu kostry, který postrádá lebku. Pták byl asi velikosti vrabce. Druh byl objeven v roce 1971, během roku 1976 ho pojmenoval a popsal vědec Pierce Brodkorb. Brodkorb předpokládal podobnost dnešním druhům ptáků a svého času jej definoval jako jediný známý druh pozemního ptáka z období křídy po "Gobipteryx minuta" (mhoho dalších ptáků z období křídy bylo považováno za vodní nebo osidlujících ekosystémy blízko vody).

Klasifikace.

"Alexornis" byl původně označen za přímého předchůdce dnešních ptáků, konkrétně řádů srostloprstých a šplhavců. Nicméně při nálezu fosilií byla zjištěna pouhá podobnost s těmito řády. "Enantiornithes" se vyznačují otočeným kloubem mezi lopatkou ("scapula") a krkavčí kostí ("os coracoideum") v rameni, přičemž Larry Martin v roce 1983 poukázal na Brodkorbův omyl, když tyto kosti v jeho původním popisu vinou anatomie kloubu zaměnil.  Později se zjistilo, že "Alexornis" byli příbuzní se středoasijským rodem "Kizylkumavis" spojeným s ostatními ptáky řádu "Enantiornithes" z období křídy. Evženij Nikolajevič Kuročkin v roce 1996 trvdil, že "Alexornis" tvořili čeleď "Alexornithidae", spolu s rody "Kizylkumavis" a "Sazavis". "Alexornis" nesou podobné znaky skeletální anatomie jako ptáci z Jižní Ameriky z přibližně stejné doby, kteří spolu s rody "Martinavis" a "Elbretornis" patří do řádu "Enantiornithes".

V populární kultuře.

"Alexornis" jménem „Alex“ se objevil v animovaném filmu Putování s dinosaury z roku 2013 jako hlavní postava a vypravěč, namluvený hercem Johnem Leguizamem. Postava mluví s mexickým přízvukem pro lepší představu o původu ptáka navzdory tomu, že se film odehrává na Aljašce. Leguizamo v rozhovoru s redakcí webu "Gozamos" řekl: „Tento pták byl nalezen v Mexiku, tak jsme mu dali španělský přízvuk.“ Kvůli fragmentovému stavu fosilie je "Alexornis" ve filmu zpodobněn podobnými druhy.

Alexornis ("pták Alexe (Wetmora)") je druh ptáka z podtřídy "Enantiornithes" ze souvrství La Bocana Roja v mexickém státě Baja California z období křídy, konkrétně věku kampán, stáří kolem 84 až 71 milionů let. Typovým a jediným druhem tohoto rodu je "Alexornis antecedens". "Alexornis" vzniklo složeninou ze jména ornitologa Alexandra Wetmorea a starořeckého slova "ornis", což znamená „pták“, latinsky pak název druhu znamená „rodný“. Odhadovaná hmotnost tohoto praptáka činila asi 37 gramů. Jeho přesné rozměry neznáme, byl však velký přibližně jako současný vrabec.

Alexornis is a genus of enantiornithine birds from the Bocana Roja Formation of Baja California, Mexico. This geological formation has been dated to the late Cretaceous period, and more specifically to the Campanian age, about 73 mya. The type and only known species is Alexornis antecedens. Its name means "Alex's ancestral bird"; "Alexornis" from the given name of ornithologist Alexander Wetmore + Ancient Greek "ornis", "bird", and "antecedens", Latin for "going before" or "ancestral".


Život.

V roce 1930 skončil gymnázium v Chustu a téhož roku jej vladyka Peter Gebej poslal studovat do Říma na Papežskou gregoriánskou univerzitu. Během svého pobytu v Římě bydlel v Papežském ruském kolegiu (Russicum). Za kněze byl vysvěcen 25. prosince 1936. Vysvětil ho Alexander Evreinov (ruský biskup) v chrámu sv. Antonína Velikého. Po návratu do vlasti a absolvování povinné vojenské služby působil jako kněz. V roce 1938 byl jmenován spirituálem a profesorem filozofie v semináři v Užhorodě.  Dne 24. září 1944 se v užhorodské katedrále konala jeho biskupské svěcení. Brzy poté Podkarpatská Rus připadla Sovětskému svazu. Po obsazení Podkarpatské Rusi sovětským vojskem začal stalinistický režim utlačovat věřící v této oblasti. Romža aktivně podporoval věřící a pro režim se stal nežádoucím. Dne 27. října 1947 byl na něj spáchán atentát, který vypadal jako dopravní nehoda. Teodor Romža sice tento útok přežil, ale v nemocnici byl zavražděn agentkou sovětské tajné služby podáním smrtící injekce. Zemřel v noci z 31. října na 1. listopadu 1947. Stal se tak prvním novodobým mučedníkem z území bývalého Československa. Blahořečen byl 27. června 2001 Janem Pavlem II. ve Lvově.  Po rozházení a zneuctění pozůstatků za vlády komunistů byly jeho ostatky poslány na expertízu do Budapešti. V roce 2003 (28. června) byly slavnostně přes Máriapócs a Sobrance přeneseny do Užhorodu, kde jsou uloženy v katedrálním chrámu Povýšení svatého Kříže.

Svátek.

Svátek blahoslaveného Teodora, biskupa mukačevského je 31. října. (Svátek v roce 2008 přesunut z pastoračních důvodů z původního 1. listopadu s dovolením Svatého stolce, na žádost mukačevského biskupa Mons. Milana Šášika CM). Přenesení ostatků bl. Teodora se slaví 28. června.

Blahoslavený Teodor Romža (14. dubna 1911 Velký Bočkov, Podkarpatská Rus − 1. listopadu 1947, Mukačevo) byl rusínský řeckokatolický biskup mukačevské eparchie a mučedník zavražděný NKVD.

Theodore George Romzha (,, 14 April 1911 – 31 October 1947) was the bishop of the Ruthenian Catholic Eparchy of Mukacheve from 1944 to 1947. Assassinated by the NKVD, he was beatified as a martyr by Pope John Paul II on 27 June 2001.


Historie.

Roku 1865 skupina radikálních balkánských intelektuálů založila v Bělehradě Demokratickou orientální federaci, navrhujíc tak federaci od Alp po Kypr, založenou na politické svobodě a sociální rovnosti. Potvrdili svou oddanost ideálům Velké francouzské revoluce v linii Saint-Simonova federalismu a ve spojení se socialistickými idejemi Karla Marxe a Michaila Bakunina. Roku 1894 byla ve Francii ustanovena Liga Balkánské konfederace, na které se podíleli řečtí, bulharští, srbští a rumunští socialisté, kteří podporovali autonomii Makedonie, chápajíce složitost makedonské otázky. Další pokus přišel okamžitě po mladoturecké revoluci v roce 1908. Následujícího roku v Soluni se Asociace socialistických dělníků spojila s dvěma bulharskými socialistickými skupinami a vznikla tak Socialistická dělnická federace otomanských dělníků. Ačkoliv podceňovala až do roku 1913 politickou důležitost národní otázky, která se projevila v právu na sebeurčení národů, a její vůdci zastávali umírněnou pozici k nacionalistickým tendencím v balkánských sociálně-demokratických stranách.

Balkánská socialistická federace.

Ve dnech 7. až 9. ledna 1910 se sešla v Bělehradě První balkánská socialistická konference, na které se řešila otázka balkánské jednoty, snaha zabránit hrozícím válkám a také volání po vyřešení makedonské otázky. Roku 1915, po konferenci v Bukurešti, bylo rozhodnuto vytvořit Revoluční balkánskou sociálně-demokratickou federaci práce, skládájící se ze skupin trvajících na Zimmerwaldské konferenci a odporujících účasti na první světové válce. Zpočátku byla vedena Christianem Rakovským, později se mezi jejími prominentními členy objevují Vasil Kolarov a Georgi Dimitrov. Roku 1915 Dimitrov napsal, že Makedonie „která byla rozdělena na tři části“, by měla být „sjednocena do jednoho státu, požívajícího rovná práva v rámci Balkánské demokratické federace.“ Tato nezávislá a sjednocená Makedonie se měla skládat z příslušných geografických oddílů Bulharska, Srbska a Řecka. Federace byla v průběhu doby potlačována národními vládami, samotný Rakovskij byl v roce 1916 zatčen v Rumunsku.

Balkánská komunistická federace.

Po Říjnové revoluci v Rusku se mezi lety 1920 až 1921 zformovala Balkánská komunistická federace, ovlivněná názory Vladimira Iljiče Lenina na národnost. Jednalo se o zastřešující komunistickou organizaci, ve které byly zastoupeny všechny balkánské komunistické strany a která byla řízena požadavky Sovětského svazu a Kominterny. Obhajovala vizi Balkánské federativní republiky, která by zahrnovala Bulharsko, Jugoslávii, Řecko a Turecko; některé návrhy začleňovaly i Rumunsko. Tento orgán tedy dohlížel na aktivity Bulharské komunistické strany, Komunistické strany Jugoslávie, Komunistické strany Řecka, Turecké komunistické strany a do jisté míry i Komunistické strany Rumunska. Balkánská komunistická federace byla rozpuštěna v roce 1939.

Poválečná federace.

Krátce po konci druhé světové války jednali komunističtí vůdci Jugoslávie a Bulharska Josip Broz Tito a Georgi Dimitrov o spojení jejich dvou zemí do Balkánské federativní republiky. Jako ústupek jugoslávské straně souhlasili Bulhaři s uznáním makedonského etnika a jazyka v bulharské části Makedonie. Dne 1. srpna 1947 byla mezi Jugoslávií a Bulharskem podepsána tzv. Bledská dohoda. V listopadu 1947 podepsalo také Bulharsko, pod jugoslávským a sovětským tlakem, dohodu o přátelství s Jugoslávií. Další jednání však byla přerušena kvůli rozkolu mezi Titem a Stalinem v červnu 1948, kdy se Bulharsko na příkaz Sovětského svazu stalo vůči Jugoslávii nepřátelské.

Balkánská federace byl projekt na vytvoření federace několika balkánských států, především levicové orientace. Koncept Balkánské federace se poprvé objevil ke konci 19. století. Cílem bylo vytvořit novou politickou unii, federální republiku spojující Balkánský poloostrov na bázi internacionalismu, socialismu, sociální solidarity a ekonomické rovnosti. Základní vizí bylo to, že i přes rozdíly mezi balkánskými národy je společnou bází pro sjednocení historická potřeba jejich emancipace.

The Balkan Federation project was a left-wing political movement to create a country in the Balkans by combining Yugoslavia, Albania, Greece, Bulgaria, and Romania.


Obsah románu.

Román se odehrává v první polovině 19. století na ostrově "San Nicolas" (Svatý Mikuláš), který je vzdálený asi devadesát kilometrů od pobřeží Kalifornie a na kterém žijí indiáni kmene Nicoleňo. Jednoho dne se u ostrova objeví aleutští lovci tuleňů a mořských vyder pod vedením ruského kapitána Orlova. Když při odplutí nechtějí indiánům zaplatit dohodnutou cenu za ulovené vydry, dojde k boji, při kterém kmen ztratí dvacet sedm mužů, takže jich zbude pouze patnáct a z toho sedm starců. Padne i otec hlavní hrdinky a vypravěčky románu, dvanáctileté indiánské dívky Karany.  Nově zvolený náčelník se rozhodne doplavat v kánoi na pevninu, aby tam pro kmen získal nové místo k životu. Výsledkem jeho plavby je, že se u ostrova objeví loď, aby zbylé Indiány odvezla do Kalifornie. Když jsou všichni na lodi, Karana zjistí, že chybí její mladší šestiletý bratr Ramo, který se vrátil do vesnice pro svůj rybářský oštěp. Loď však již na něho nemůže čekat, neboť by se v sílící bouři rozbila o skaliska. Karana proto skočí do vody a doplave zpět na ostrov, aby tam její bratr nezůstal sám.  Sourozenci marně doufají, že se loď pro ně vrátí. A pak Karana zůstane na ostrově sama, když jejího bratra roztrhají zdivočelí psi. Karana se tak musí naučit práce, které dříve vykonávali muži. Dokáže v sobě přemoci strach, pramenící z kmenové pověry, podle níž se žena nesmí dotknout zbraně. Vyrobí si oštěp, luk a šípy, lovem si opatřuje potravu a postaví si obydlí z velrybích kostí. Když i ji napadnou psi, střelí jejich vůdce šípem do hrudi. Najde ho zraněného, vyléčí jej, pojmenuje jej Rontu a získá tak psího přítele. Po jeho smrti si brzy najde mladého psa, který vypadá jako Rontu, a ochočí si ho. Místo očekávané lodi se jednoho roku objeví znovu loď aleutských lovců. Karana se před nimi schová v jeskyni a stýká se pouze s dívkou, která lovce doprovází. Uvědomuje si, jak je na ostrově opuštěná, ale když lovci odjíždí, zůstane na ostrově. Zažije tam i zemětřesení i vlnu tsunami. Nakonec je po osmnácti letech nalezena a odvezena do misionářské osady v Santa Barbaře. Tam se také dozví, že loď, která odvezla její soukmenovce do misie, se krátce na to v bouři potopila, a proto se pro ni nikdo nevrátil.

Ostrov modrých delfínů (1961, Island of the Blue Doplhin) je dobrodružný román pro mládež od amerického spisovatele Scotta O'Della. Je založený na skutečném životním příběhu indiánské ženy, pojmenované Juana Maria (před 1811–1853). V románu je vylíčen osamělý život indiánské dívky Karany na rodném Ostrově modrých delfínů, opuštěném zbytkem kmene při jeho přesídlení do Kalifornie. Jde o ostrov San Nicolas (Svatý Mikuláš), jeden z tzv. Kanálových ostrovů (Channel Islands) u kalifornského pobřeží.

Island of the Blue Dolphins is a 1960 children's novel by American writer Scott O'Dell, which tells the story of a 12-year-old girl named Karana stranded alone for years on an island off the California coast. It is based on the true story of Juana Maria, a Nicoleño Native American left alone for 18 years on San Nicolas Island during the 19th century.


Život.

Narodil se do rodiny důstojníka válečného námořnictva. Jeho otec Michail Alexandrovič Voroncov se stal roku 1939 námořním atašé v Německu, mladý Julij i s matkou odcestoval k němu do Berlína následujícího roku. Pouhý měsíc před německým útokem na Sovětský svaz jej otec poslal zpět domů, jelikož znal německé úmysly. Za války studoval na námořnickém učilišti v Baku, kde se seznámil s pozdějším ruským premiérem Jevgenijem Primakovem. Po odmaturování nastoupil na Státní institut mezinárodních vztahů v Moskvě, který absolvoval roku 1952. Poté pracoval na Ministerstvu zahraničních věcí SSSR.  V roce 1954 byl poslán do Spojených států amerických. Působil jako atašé Stálé mise SSSR při OSN a pak jako poradce sovětského velvyslanectví ve Spojených státech. V letech 1963 až 1965 se jakožto poradce Stále mise účastnil ženevských rozhovorů o odzbrojení a zastavení jaderných zkoušek. V období let 1970 až 1977 byl poradcem-diplomatickým zástupcem na sovětském velvyslanectví v USA. V letech 1977 až 1978 vedl sovětskou delegaci na mezinárodní Konferenci o bezpečnosti a spolupráci v Evropě v konané v srbském Bělehradě.  Od prosince 1977 do ledna 1983 zastával post sovětského velvyslance v Indii, kde přispěl ke zlepšení vzájemných vztahů a podílel se na přípravách historické návštěvy Leonida Iljiče Brežněva v Indii a Indiry Gándhíové v Sovětském svazu. Poté byl do roku 1986 velvyslancem ve Francii. Po návratu domů se podílel na přípravě dohody mezi SSSR a USA o zničení raket středního doletu. Roku 1987 se stal prvním náměstkem ministra zahraničí SSSR. Následujícího roku se stal sovětským velvyslancem v Afghánistánu, kde měl za úkol zajistit klidné stažení sovětských vojsk a zabránit afghánskému domácímu konfliktu.  V letech 1990 až 1994 byl stálým zástupcem SSSR a později Ruska při OSN, poté do roku 1998 velvyslancem v USA. V období let 1998 až 2000 zastával post poradce prezidenta Ruské federace v otázkách zahraniční politiky. Následně se stal zástupcem Generálního tajemníka OSN, z této pozice koordinoval návrat kuvajtských vězňů a majetku z Iráku. V této době také působil jako předseda představenstva Rusko-americké investiční banky.  Za své služby obdržel několik sovětských (Leninův řád, Řád Říjnové revoluce, dva Řády rudého praporu práce, Řád znaku cti) a ruských (Řád Za zásluhy o vlast 3. třídy, Řád cti, Zasloužilý pracovník diplomatické služby Ruské federace, Čestný pracovník Ministerstva zahraničních věcí Ruské federace) vyznamenání. Mimo jiné také indický řád Padma Bhúšan.

Julij Michajlovič Voroncov (: ; 7. října 1929 – 12. prosince 2007) byl sovětský a ruský diplomat, stálý zástupce Sovětského svazu a Ruské federace při Organizaci spojených národů v letech 1990 až 1994.

Yuli Mikhailovich Vorontsov (also Yuliy Vorontsov; ) (October 7, 1929, Leningrad – December 12, 2007, Moscow) was a Russian and Soviet diplomat, President of International Centre of the Roerichs (Moscow). In the mid-1970s he was Chargé d'Affaires at the Soviet embassy in Washington under Ambassador Dobrynin. He was then Ambassador to India (1978-1983) and France (1983-1986). He returned to Moscow to be the first deputy foreign minister (1986-1990) and participated in arms reduction talks with the United States. In 1988-1989, he was simultaneously the Ambassador to Afghanistan as Soviet troops withdrew from the country. He then served as the last Soviet ambassador to United Nations between 1990 and 1991 and as the first Russian Permanent Representative to the UN from 1991 to 1994. After this he served as the Russian ambassador to the United States from 1994 to 1998. In 2000 Vorontsov was chosen as the high-level coordinator for issues related to a paragraph of United Nations Security Council Resolution 1284 which once again required Iraq to face "its obligations regarding the repatriation or return of all Kuwaiti and third country nationals or their remains, [and] the return of all Kuwaiti property [...] seized by Iraq" (during the invasion of Kuwait).