Vznik a charakteristika opery.

Nicolae Bretan prožíval na počátku 20. let 20. století úspěšné období: měla úspěšnou premiéru jeho první opera "Světlonoš", narodila se mu (jeho jediná) dcera Judit, úspěšně zpíval v maďarském divadle v Kluži a současně hostoval v rumunském divadle tamtéž. Po připojení Transylvánie k Rumunsku Trianonskou smlouvou cítil Bretan jako vlasteneckou povinnost nabídnout své služby rumunské opeře, kam v roce 1922 i přestoupil. Ředitelem rumunského divadla v Kluži se však stal Constantin Pavel, Bretanův dlouholetý odpůrce, a skladatelova situace se měla brzy zhoršit.  Mezitím však v říjnu 1922 zhlédl Bretan v maďarské činohře hru Illése Kaczéra "Golem se chce stát člověkem" ("Gólem ember akar lenni"). Začal přemýšlet o jejím zhudebnění, vyžádal si spisovatelovo svolení a v červnu 1923 přistoupil k její kompozici; nejen že ji napsal za velmi krátkou dobu devíti dnů (od 29. června do 8. července 1923), ale navíc vytvořil libreto simultánně v rumunštině, maďarštině a němčině (všechny tyto jazyky ovládal na literární úrovni).  Zatímco námět je převzat ze známé pražské pověsti o Golemovi, tématem je lidská touha zanechat po sobě na světě stopu. Pro rabbiho Löwa ztělesňují výsledek tuto touhu tři další postavy opery: vnučka Anna je jeho potomkem, Golem jeho vlastnoručním výtvorem, učedník Baruch jeho intelektuálním dědicem. Vedle toho je zde téma snahy člověka vyrovnat se Stvořiteli, které končí uznáním porážky. Nejde však jen o intelektuální dilema rabbiho Löwa, psychologicky a emočně nejpropracovanější a nejrozmanitější postavou je překvapivě Golem, „belcantový rebel“, jehož touze po lásce a po životě, který by pokračoval i dalšími generacemi, odpovídá i hudba zacházející do extrémů od brutality do něhy. Sám Bretan řekl: „Golem je lidštější než mnohé lidské bytosti.“ Jako motto opery zvolil skladatel biblický citát „De profundis ad te clamavi, Domine!“  Podobně jako v jiných Bretanových operách je samotný děj bez dramatických okamžiků. Až na moment, kdy rabbi vytrhne Golemovi z úst šém, sestává akce jen z rozhovoru. Vlastní konflikt se odehrává v nitru postav. Hlavními hrdiny opery jsou rabbi Löw a Golem; Löwova dcera Anna a učedník Baruch jsou významní svou přítomností, jejich vokální part je však velmi krátký. Podobně jako ve "Světlonošovi" používá Bretan v "Golemovi" sbor, avšak jen ze zákulisí (jako hlas nebes) a na jediném, poměrně krátkém místě. V klíčovém místě – když Golem spatří Anninu nahotu a konsternovaně se zastaví, čímž dá rabbimu příležitost ho zničit – se ozve citát ze "Světlonoše" spojený se sestoupením božstva na zem mezi smrtelníky.  Bretan plánoval uvést svou operu již v sezóně 1923/1924, ale ještě před jejím začátkem byla rumunská vláda nucena zrušit veškeré dotace na operu. V případě klužského rumunského divadla byla jednou z prvních obětí právě inscenace Bretanova "Golema". Díky svým dobrým stykům s klužskou maďarskou operou nakonec Bretan dosáhl toho, že "Golem" byl poprvé uveden na této scéně v maďarské verzi 23. prosince 1924.  Díky známému námětu i inscenační nenáročnosti je "Golem" světově nejhranější Bretanovou operou. Roku 2008 byl například uveden v Marseille v rámci festivalu Festival des Musiques Interdites Marseille Terezin 2008. Roku 2015 jej uvádí Neuköllner Oper (v Berlíně–Neuköllnu).  Opera trvá asi 50 minut.

Děj opery.

Odehrává se v Židovském městě pražském. Velká, goticky klenutá místnost v domě rabbiho Löwa.  Rabbi Löw čte ve velké knize, tiše prozpěvuje modlitby. V posteli v rohu místnosti leží jeho šestnáctiletá vnučka Anna, těžce nemocná.  Po rabbiho pravici stojí Golem. Rabbiho jeho blízkost znervózňnuje, posílá ho hlídat oheň a sám horečně hledá v knihách příčinu Anniny choroby a lék na ni. Ale Golem rabbiho neposlouchá a nechce jít spát. Löwův učedník Baruch mlčky přináší knihu a při odchodu pohlédne k Anninu lůžku. Golem ho sleduje s nenávistí. Pak Löwovi prozradí, co způsobilo Anninu nemoc: Golem ji objal a políbil. Přesvědčuje sám sebe, že po něm Anna touží, ale nemůže popřít, že se ho dívka děsí. A je to právě fyzický kontakt s neživým Golemem, který Anně sebral životní síly.  Golema trápí, že není člověkem, a proto nemůže být Anně partnerem. Naléhá na rabbiho, aby mu dal skutečnou lidskou podobu, tělo z masa a kostí. Rabbi odmítá a tvrdí Golemovi, že to neumí. Přikazuje mu jako svému stvoření, aby na Annu zapomněl. Ale stejně jako lidé ani Golem si mnoho nedělá z příkazů svého stvořitele a holedbá se svou silou: celou Prahu by unesl na ramenou a nebojí se ani císaře.  To, co Golemovi způsobuje největší bolest, je jeho neplodnost. Polykal semena ovoce a procházel se v dešti, aby v něm vzklíčila k životu, ale marně: není uhněten z úrodné prsti, ale z jalového jílu. Cítí se vyrván z koloběhu stvoření a sní o Anně jako o své matce, dítěti i matce svého dítěte. Proč není Anna golemem – nebo on člověkem?  Anna blouzní. Když se k ní Golem s něžnými slovy přiblíží, odhání ho dívka jako anděla smrti, hrozí se jeho doteku a tiskne se k dědovi. Löw i Anna se modlí k Bohu za uzdravení.  Na Golemovu opakovanou žádost Löw vysvětluje, že jej nemůže učinit člověkem a dát mu schopnost plození. Golem nevěří a hrozí mu: nemůže-li jej rabbi učinit skutečně živým, může Golem rabbiho zabít. Löwův výkřik vzbudí učedníka Barucha. Golem ho vábí – prý aby jej mohl zabít společně s Löwem – ale Löw posílá Barucha pryč. I pomyšlení na to, že Anna umře a promění se v hlínu, Golema nejprve potěší, brzy však převládne lítost a soucit: Anna si přece tolik přeje žít.  Löw vysvětluje Golemovi, že jej oživil tím, že mu pod jazyk vsunul lístek s napsaným pravým Božím jménem. Nábádá ho, aby svému utrpení z nedosažitelných slastí života učinil konec tím, že si lístek vytrhne z úst. Golem nejprve hodlá uposlechnout, ale pak – k Löwovu zoufalství – trvá na své touze žít. Nechť rabbi napíše další pergameny, které z něj učiní pohledného muže z lidských tkání, aby se mohl stát Anniným ženichem. Sní o jejich společné budoucnosti, o tom, jak jí koupí všechny šperky Prahy a on sám se stane císařským maršálem.  Löw však takovou bohaprázdnou proměnu učinit neumí a nechce. Raději Golema zničí. Ale položivý Golem nemá ze smrti strach. Má-li být mrtvou hlínou, vezme Annu s sebou – stačí ji jen obejmout. Blíží se k lůžku a ani Löwovo zaklínání jej nezastaví. Probudí však Annu, která se vyděšeně vztyčí v posteli a noční košile se jí sveze z ramen a prsou. Golem nad tímto pohledem zůstává stát s otevřnými ústy; toho rabbi využije a vytrhne mu pergamen zpod jazyka. Golem se skácí jako neživá socha; je mrtev.  Rabbi je nešťasten, že musel svého „zázračného hliněného muže“ zabít, aby mohla Anna žít. Podzimní vítr zpívá Golemovi píseň věčného odpočinku (sbor "Dormi tu în pace, al omului vis"). Anna vstává zdráva z postele, do pokoje padají sluneční paprsky. Anna i Löw vzdávají Bohu díky za dívčino uzdravení (duet "Inima mea îndurerată"). Anna nařizuje, aby byl Golem pohřben jako člověk, protože tolik miloval, a lituje ho. Löw ji objímá: Golemova smrt jí vrátila život.

Instrumentace.

3 flétny (1 pikola), 2 hoboje, 1 anglický roh, 2 klarinety, basklarinet, 2 fagoty, 4 lesní rohy, 3 trubky, 3 pozouny, 1 tuba, 3 tympány, bicí souprava, smyčcové nástroje (1. a 2. housle, violy, violoncella, kontrabasy).

Golem, původním autorským názvem "Člověk z hlíny" nebo "Golemova vzpoura" (v rumunském originále'nebo ', maďarsky ', německy '), je opera o jednom dějství rumunského skladatele Nicolae Bretana na jeho vlastní libreto podle divadelní hry Illése Kaczéra (1887–1980) "Golem se chce stát člověkem". Měla premiéru 23. prosince 1924 v Maďarské opeře v Kluži.

Golem is a one-act opera by Nicolae Bretan to his own libretto, based on the legend of the Golem as expressed in a drama by Illés Kaczér. It was written over a brief period in 1923, and was first performed in Cluj on 23 December 1924.


Kariéra piráta.

Raný život Hornigolda není zmapován. Místo jeho narození v anglickém Norfolku je odvozeno od příjmení, které bylo v této oblasti rozšířené. Stál u zrodu Pirátské republiky, v jejímž čele stál společně s Henrym Jegginsem. Hornigold byl učitelem pro mnoho pirátů, především ale pro Edwarda Teache, známého jako Černovous. O jeho aktivitě pochází dokumenty z let 1713 - 1714, kdy Hornigold najal bojové lodě, aby přepadaly obchodní lodě vyslané Anglií a Španělskem do oblasti Baham. V roce 1717 ovládal Hornigold loď "Ranger", která byla nejozbrojenější lodí v karibském regionu, a kterou později ovládal Charles Vane.  V květnu 1717 zaútočil Hornigold na ozbrojenou obchodní loď, která byla do Baham vyslána právě za účelem lovit piráty. Kapitán této lodi však uprchl a později nahlásil velikost Hornigoldovy flotily, tedy pěti lodí a více než 350 mužů.  V tomtéž roce Hornigold vyplul společně se svoji posádkou přes Karibské moře a americký kontinent a snadno okradl spoustu obchodních lodí. Na jeho cestě zpět se mu povedlo zmocnit se bohaté a obrovské francouzské lodě jménem Dutch Flute, která měla 26 děl, což byla nejlepší Hornigoldova akce jako piráta, ale také jeho poslední. Poté přijal královský pardon.

Královský pardon a smrt.

Hornigold si počínal opatrně a během války o španělské dědictví neútočil na britské lodě, ale na španělské. Jeho pirátská kariéra pokračovala až do prosince 1717. Poté přišel další královský pardon a Hornigold se v lednu 1717 vydal do Kingstonu pro pardon. Byl zproštěn viny. Po příchodu Woodose Rogerse, který se stal guvernérem, tak spousta pirátů královský pardon odmítla či porušila. Hornigold, který pardon přijal, byl pověřen úkolem, aby lovil piráty kteří královský pardon porušili či odmítli. Jeho hlavním cílem byl Charles Vane, nikdy se mu ho však nepodařilo polapit, ačkoli zajal a nechal popravit například Steda Bonneta nebo Jacka Rackhama. V roce 1719 byl na obchodní plavbě do Mexika, za hurikánu se jeho loď rozbila o útes daleko od pevniny a utopil se s celou svojí posádkou.

Benjamin Hornigold (* 1680 Norfolk – 1719 Mexiko) také známý jako Ben Hornigold, byl anglický pirát v 18. století. Pirátem byl v letech 1715 až 1717, kdy přijal od krále Jiřího I. královský pardon za účelem aby lovil ostatní piráty, kteří pardon odmítli. Benjamin Hornigold zemřel v roce 1719 při hurikánu mezi Bahamami a Mexikem, když narazil na útes.

Captain Benjamin Hornigold (1680–1719) was an English pirate who operated during the tail end of the Golden Age of Piracy.


Život.

Vystudovala právo na Právnické fakultě Masarykovy univerzity (promovala v roce 2001 a získala titul Mgr.). Na téže fakultě získala i doktorát v oboru správní právo, titul Ph.D. jí byl udělen v roce 2007. V letech 2006 až 2014 na Právnické fakultě MU externě vyučovala, konkrétně na Katedře správní vědy a správního práva. Specializovala se na teorii práva a na ústavní a správní právo.  Pracovní kariéru začínala v letech 2001 až 2002 jako právnička na Magistrátu města Brna. Později přešla do Kanceláře Veřejného ochránce práv, kde byla v letech 2003 až 2004 vedoucí analytického oddělení a v letech 2004 až 2012 vedoucí právního odboru za ombudsmanů Otakara Motejla a Pavla Varvařovského. Mezi roky 2013 a 2014 působila jako ředitelka legislativního odboru Kanceláře Senátu PČR.  Deset let (2004–2014) se angažovala jako členka Výboru Rady vlády pro lidská práva. Mluví anglicky a německy. Je vdaná, má dvě dcery Kateřinu a Petru.

Politické působení.

V únoru 2014 se stala náměstkyní ministra pro lidská práva, rovné příležitosti a legislativu ČR Jiřího Dienstbiera, od 1. března 2014 pak byla jmenována místopředsedkyní Legislativní rady vlády ČR. Jako náměstkyně se podílela na přípravě zákona o státní službě, byla i členkou komise pro výběr náměstka pro státní službu.  Po odvolání Marcela Chládka ji jako bezpartijní dne 5. června 2015 navrhl premiér Bohuslav Sobotka na post ministryně školství, mládeže a tělovýchovy ČR. Dne 11. června 2015 ji na Pražském hradě přijal prezident Miloš Zeman a do funkce ji jmenoval vzápětí 17. června 2015. V září 2015 pak vstoupila do ČSSD.  Dne 9. května 2017 oznámila, že podá ke konci měsíce demisi na post ministryně školství, mládeže a tělovýchovy ČR. Reagovala tak na vyšetřování její bývalé náměstkyně Simony Kratochvílové kvůli kauze rozdělování dotací okolo Fotbalové asociace ČR. Dne 31. května 2017 však Senát PČR vrátil do Sněmovny PČR k projednání kariérní řád učitelů. Právě s prosazením této normy spojila Valachová svůj odchod z postu ministryně. Rozhodla se proto pro odložení dříve oznámeného termínu s tím, že chce hájit kariérní řád ve Sněmovně. Prezident Miloš Zeman jí dal čas do 10. června 2017, ani po tomto datu ji však zatím neodvolal. Dne 19. června 2017 došlo k setkání Zemana s Valachovou. Ministryně na svém odvolání i nadále trvala, a proto byl o dva dny později dne 21. června 2017 jmenován novým ministrem školství, mládeže a tělovýchovy ČR její dosavadní náměstek Stanislav Štech.  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2017 figurovala na druhém místě kandidátky ČSSD ve Středočeském kraji. Získala 3 848 preferenčních hlasů, skončila na 2. místě a stala se poslankyní. Veřejné dění komentuje v blogu, na kterém v červnu 2020 zveřejnila i svůj pohled na kauzu dotací jí vedeného ministerstva do sportu.

Kateřina Valachová (* 15. září 1976 Brno) je česká právnička a politička, od června 2015 do června 2017 ministryně školství, mládeže a tělovýchovy ČR v Sobotkově vládě. V letech 2014 až 2015 byla náměstkyní ministra pro lidská práva, rovné příležitosti a legislativu ČR, od října 2017 je poslankyní Poslanecké sněmovny PČR.

Kateřina Valachová (born 15 September 1976) is a Czech politician and lawyer who served as Minister of Education, Youth and Sports of the Czech Republic in the Cabinet of Bohuslav Sobotka from 2015 to 2017. Valachová has also been a member of the Chamber of Deputies since October 2017.


Koncept SOA.

Servisně orientovaný svět se od toho objektového podstatně liší. Zatímco objekty mají metody, které popisují jejich chování a mohou měnit stav objektu, servisně orientované programování pracuje s konceptem služeb. Tyto služby nemají, na rozdíl od objektů, vnitřní stav, pouze poskytují určitou funkcionalitu – operace, která nějakým způsobem zpracovává data a vrací výsledek z pracování (lze přirovnat ke klasické funkci v programování). Aplikace SOA v jazyku Jolie Podstata jazyka Jolie spočívá v tom, že ke všemu přistupuje jako ke službám, jejichž operace využívá pro zpracování programu. Příklad „Hello World“ jednoduše znázorňuje princip tohoto konceptu v Jolie. Zatímco v objektově orientovaném jazyce typu např. Java voláme při výpisu na konzolu statickou metodu println() (System.out.println()), v Jolie voláme operaci println na službě Console. Stejně tak, jako má Java ve svém jádru již naprogramované třídy připravené k použití, i Jolie má připravené služby, které může programátor kdykoliv využít. V prvním řádku je vidět obdoba klíčového slova „import“ v Javě – „include“, která do programu zahrne právě službu Console ze své standardní knihovny.

Behaviour.

Autoři popisují pojem „Behaviour“ v souvisloti s Jolie jako tu část programu, kde probíhá samotná logika programu. V části „behaviour“ se definuje logická podstata programu, přičemž nás nezajímá, jak jsou jednotlivé služby definovány či dokonce přes jaký protokol komunikují. Je to podobné, jako když programátor využívá naimplementované funkce nějaké knihovny. Využívá pouze jejich funkčnost a nic jiného jej nemusí zajímat, pokud je vše naimplementované správně.  "Jolie podporuje základní orchestrační vzory jako je paralelní a sekvenční zpracování aktivit. Sekvence se označuje středníkem, kdy v případě, že má být v nějaké proceduře několik aktivit jsoucích po sobě, dělí je právě tento středník. To je podstatná změna například oproti jazyku Java, kde středník slouží k ukončení příkazu. Naopak paralelní zpracování je vyjádřeno svislicí, s níž se pracuje stejně jako se středníkem."

Deployment.

Část označovaná jako „deployment“ se naopak zabývá definováním služeb samotných. Jolie nepodporuje jen klasické webové služby ze skupiny Web Services (WS- *), ale také řadu dalších protokolů jako např. XML-RPC či HTTP. Jolie může operace webových služeb volat, zároveň však často také sadu operací poskytuje. Tato komunikace probíhá přes komunikační porty. Výstupní porty k vystavení služby, zatímco vstupní porty umožňují službu zavolat. Komunikace se službami probíhá pomocí rozhraní, jehož implementace se pro jednotlivé služby může lišit v závislosti na použitém protokolu. In our example the TwiceInterface interface declares the operation twice as a request-response operation. A request-response operation receives a request and sends back a response. Both input and output messages of twice are typed as int (denoting integers): Oficiální dokumentace uvádí jako příklad rozhraní TwiceInterface, které deklaruje operaci „twice“ jako operaci požadavek-odpověď. Oprace obdrží požadavek a pošle zpět odpověď. Vstupní i výstupní zprávy operace „twice“ jsou typu int (integer).  Následující ukázky představují „deployment“ kód pro klienta i pro server.

Reprezentace dat.

Jolie pro práci s daty používá vlastní stromovou reprezentaci dat, která se mírně podobá JSONu. Veškeré zprávy přijaté službou implementovanou v Jolie se automaticky převádějí do této reprezentace, takže v kódu není nutné zpracovávat různými nástroji XML zprávu, ale lze rychle programově přistupovat přímo k hodnotám, které chceme v aplikaci použít. Pokud chceme světu vystavit webovou službu typu SOAP, je samozřejmě nutné mít odpovídající WSDL. Jolie se snaží usnadnit programátorům práci, a tak vývojáři představili jednoduchý nástroj, který umí nekonvertovat službu popsanou v Jolie do WSDL a obráceně.

Ukázka reprezentace dat v Jolie.

main

Ekvivalent v XML.

<animals>

Volání Javy z Jolie.

Jelikož Jolie běží na platformě Java, je s tímto jazykem úzce spjata. V ukázce Hello World byl uveden příklad výpisu na konzolu, z čehož vyplývá, že v Jolie musí existovat služba, který tento výpis umožňuje. Toho lze dosáhnout právě například voláním javovského kódu. Třída, jejíž kód chceme z Jolie volat, musí dědit z abstraktní třídy jolie.runtime.JavaService. Zároveň musí být třída zkompilována jako JAR a umístěna do složky JavaServices v instalačním adresáři Jolie.

Příklad.

package example;  Jakmile je javovská knihovna dostupná a tedy je i samotná služba dostupná, můžeme tuto službu použít následujícím způsobem.  Podobně lze v Jolie využívat i JavaScript, pro detailnější informace navštivte dokumentaci.

Webový server Leonardo.

Leonardo je webový server vyvinutý čistě v jazyce Jolie, který je velmi flexibilní a podporuje od poskytování klasického statického obsahu až po mocný dynamický web. V dokumentaci je podrobněji popsán způsob zacházení s webovým serverem včetně využití GWT modulu s názvem JolieGWT, který je součástí instalace Jolie a umožňuje snadnější vývoj webových aplikací.

Jolie je open source programovací jazyk zaměřený na orchestraci webových služeb a tvorbu distribuovaných aplikací. Umožňuje jednoduše a efektivně namodelovat business proces zahrnující volání webových služeb. Na rozdíl od jazyku BPEL, který je spjat s WSDL a SOAP zprávami, Jolie umožňuje i volání služeb, které jsou založeny na jiném než SOAP protokolu, například XML/RPC, JSON/RPC atd.

Jolie (Java Orchestration Language Interpreter Engine) is an open-source programming language for developing distributed applications based on microservices. In the programming paradigm proposed with Jolie, each program is a service that can communicate with other programs by sending and receiving messages over a network. Jolie supports an abstraction layer that allows services to communicate using different mediums, ranging from TCP/IP sockets to local in-memory communications between processes.


Popis.

Délka hlavy a těla je 46 až 55 mm a rozpětí křídel dosahuje 220–250 mm. Předloktí je dlouhé 32 až 40 mm a celkem váží 6 až 15 g. Jeho srst je polotmavé červenohnědé barvy, často s bledými konečky a s světle hnědým spodkem. Srst je delší a méně rovnoměrně zbarvená než u netopýra hvízdavého. Zároveň je od něj větší a má širší křídla. Tvář, uši, křídla a ocas jsou tmavé.

Rozšíření.

Je rozšířen od Západní Evropy východně k Uralu, Turecku a Kavkazu. Je migrujícím druhem, jedinci ze severní a východní oblasti migrují během zimy na jihozápad. Preferované stanoviště jsou parky a lesy, často v blízkosti vody.  Hojně je rozšířen v střední a východní Evropě. Na západě je jeho zimní výskyt vzácnější, ale nedávno byli na více územích objeveny nové kolonie. Na Britských ostrovech, byl v minulosti jeho výskyt považován za vzácný, pouze na pár jedinců např. na ropných plošinách v Severním moři. V současnosti je známo několik výskytů v Británii i v Irsku.  Tento druh je ohrožen ztrátou přirozeného prostředí jako jsou duté stromy a je ohrožen toxickými látkami, kterými se konzervuje dřevo. V několika zemích je chráněným druhem a rozmnožuje se v budkách na hnízdění.

Potrava a rozmnožování.

Loví v časných hodinách, létá rovnou s rychlými a hlubokými údery křídel cca 3 až 15 m nad zemí. Loví malý až středně velký hmyz, zejména komáry.  Rozmnožovací kolonie se nacházejí v dutých stromech, budkách na hnízdění a někdy i v budovách. Páření probíhá od července do časného září. Samci mají ve svém teritoriu harém samic. Na jaře samice rodí jedno až dvě mláďata.

Echolokace.

Používá frekvenci od 36 do 62 kHz s největší energií na 41 kHz as nejdelším trváním 6,9 ms.

Netopýr parkový ("Pipistrellus nathusii") je malý netopýr z čeledi netopýrovitých. Podobá se netopýru hvízdavému ("Pipistrellus pipistrellus"). Je široce rozšířený po celé Evropě.

Nathusius' pipistrelle ("Pipistrellus nathusii") is a small bat in the genus "Pipistrellus". It is very similar to the common pipistrelle and has been overlooked in many areas until recently but it is widely distributed across Europe.


Kariéra.

První roky 1999-2007.

Bingham se dostal v roce 1999 do čtvrtfinále Welsh Open, kde prohrál s Joe Swailem 5-1.  V sezóně 1999/2000 se probojoval do last 16 na China International. S Brianem Morganem prohrál 2-5. Velkým překvapením bylo, když vyřadil Stephena Hendryho 10-7 v last 32 na mistrovství světa. V last 16 Bingham prohrál s Jimmy Whiteem 9-13.  Bingham se v roce 2002 kvalifikoval pro mistrovství světa. V zápase s Kenem Dohertym v last 32 mohl udělat maximální náběh, ale minul růžovou. Zápas skončil 10-8 pro Dohertyho.  V sezóně 2004/2005 se dostal dvakrát mezi last 16. Na British Open 2004 prohrál s Barry Hawkinsem 5-4 a na China Open 2005 s Dingem Junhui 5-4.  Větší úspěchy se dostavily v sezóně 2005/2006, když se Bingham dostal do čtvrtfinále Grand Prix, kde ho porazil John Higgins 5-1. Také postoupil z kvalifikací na Masters, kde zvítězil v postupovém kole nad Ali Carterem 6-3. Ve čtvrtfinále kvalifikací proti Marcusu Campbellovi se mu podařila první break 147. Byl ve čtvrtfinále UK Championship 2005, které prohrál s Joem Perrym 9-8. Na Masters v last 16 prohrál s Peterem Ebdonem 6-4 a na Malta Cupu skončil také mezi last 16 po prohře 5-4 s Kenem Dohertym.  Sezóna 2006/2007 Binghamovi tak dobře nevyšla. Kvalifikoval se pro Masters, když porazil v závěrečném kole Marka Selbyho 6-2, ale nepostoupil dál z kola “wild card” s Ali Carterem 5-6. Nekvalifikoval se ani pro mistrovství světa.

Sezóna 2007/2008.

Bingham se dostal do čtvrtfinále Shanghai Masters, kde prohrál s Markem Selbym 0-5. Na UK Championship došel do last 16, kde prohrál se Shaunem Murphym 3-9. Dosáhl ještě last 16 na Welsh Open, kde prohrál s Joem Perrym 2-5 a na mistrovství světa, kde měl opět za soupeře Joe Perryho, který nad ním zvítězil 13-9.

Sezóna 2008/2009.

V této sezóně Bingham dosáhl nejlepšího výsledku na Championship League v Essexu, kde dosáhl na semifinále. Na mistrovství světa zvítězil v prvním kole nad Alanem McManusem 10-6, ale v druhém prohrál s Ronniem O'Sullivanem 5-10.

Sezóna 2009/2010.

Na UK Championship došel do last 16, kde prohrál se Stephenem Maguirem 3-9. Bingham v této sezóně vyšel naprázdno i na mistrovství světa, které opustil v last 48 po porážce od Stuarta Pettmana 2-10.

Sezóna 2010/2011.

Pro Binghama zaznamenala tato sezóna čtyři čtvrtfinále na malých bodovaných turnajích Players Tour Championship – EPTC 1 ve Fürthu, PTC 2 a PTC 6 v Sheffieldu a EPTC 6 v Praze. Další čtvrtfinále přišlo na UK Championship. Bingham porazil v prvním kole Petera Linese 9-4, ve druhém Ronnieho O'Sullivana 9-6, v last 16 Marca Fua 9-2 a pak ve čtvrtfinále prohrál s Markem Allenem 9-7. Na mistrovství světa došel do last 16, kde ho vyřadil Ding Junhui 13-12. Ding se podařil dobrý návrat ve hře za stavu 9-12. Kdyby Bingham tento zápas dotáhl do vítězství, dostal by se mezi 16 nejlepších hráčů.

Sezóna 2011/2012.

Binghamovi se podařil po šestnácti letech své profi kariéry vyhrát první bodovaný turnaj Australian Goldfields Open. Porazil v prvním kole Michaela Holta 54-2, v druhém Dinga Junhuie 5-2, v last 16 Toma Forda 5-0, ve čtvrtfinále zdolal Marka Allena 5-3 a v semifinále Shauna Murphyho 6-2. Ve finále se střetl s Markem Williamsem a ze stavu 5-2 pro Williamse se dokázal vrátit do zápasu a vyhrát 9-8. Dosáhl ještě dvou čtvrtfinále na PTC 1 v Sheffiledu, kdy prohrál s Ronniem O'Sullivanem 4-2 a na PTC v Killarney (Irsko), kde prohrál s Markem Selbym 4-3. Na mistrovství světa vypadl v prvním kole se Stephenem Hendrym 10-4. Na konci sezóny vstoupil poprvé do top 16 a usadil se na 16. místě světového žebřičku.

Sezóna 2012/2013.

Bingham vyhrál hned první Asian Tour v Zhangjiagangu, když ve finále porazil Stephena Leeho 4-3. Hned na to byl ve finále Wuxi Classic, kde prohrál s Ricky Waldenem 10-4, ale podařil se mu druhý maximální break 147 v tomto zápase. Další turnajem, který vyhrál, byla Premier League, když ve finále zvítězil nad Juddem Trumpem 7-2. Byl ve čtvrtfinále Shanghai Masters se Shaunem Murphym. Na Asian Tour 3 v Zhengzhou přidal další trofej z malých bodovaných turnajů vítězstvím nad domácím Li Hangem 4-3. Na UK Championship došel do čtvrtfinále přes Jacka Lisowského 6-2 a Stephena Maguireho 6-4. Dostal se tak mezi nejlepších osm, ale prohrál s Ali Carterem 4-6. Po novém roce na Masters vypadl v prvním kole s Markem Selbym 6-5.  Binghamův další úspěch bylo finále Welsh Open, kde prohrál se Stephenem Maguirem 8-9. Na China Open se probojoval do čtvrtfinále, měl za soupeře opět Maguireho. Ten vyhrál 5-1. Na mistrovství světa, měl proti sobě v prvním kole Sama Bairda, v druhém porazil Marka Davise 13-10 a ve čtvrtfinále prohrál s Ronniem O'Sullivanem 4-13. Sezónu ukončila jako světová šestka.

Sezóna 2013/2014.

Sezóna začala ve Wuxi, kde se dostal do last 32 Wuxi Classic s Anthony Hamiltonem. Na Australian Open dosáhl last 16, když ho Joe Perry vyřadil 5-3. Na European Tour v Rotterdamu a ve Fürthu na Paul Hunter Classic měl dvě čtvrtfinále. V září se probojoval do semifinále 6-red World Championship v Thajsku, ale prohrál 4-7 s Neilem Robertsonem. Na Shanghai Masters vypadl v prvním kole s Kyren Wilsonem 5-1. Po něm následovala další European Tour v Belgii, kde v last 16 prohrál s Lucou Brecelem 4-1. Na Indian Open došel do last 16, kde prohrál s Pankajem Advanim 4-3.  Na International Championship v listopadu se dostal do last 16 s Markem Selbym. V tomto zápase prohrál 6-1. Stuart jel na další dvě European Tour v Gloucesteru a Antverpách. V Gloucesteru prohrál v last 32 s Alanem Morisem a v Antverpách v last 16 s Ronniem O'Sullivanem 4-3.  Na pozvánkovém turnaji Champion of Champions v Barnsley porazil v první kole Ricky Waldena 4-0, Judda Trumpa 6-2, v semifinále Marka Selbyho 6-4 a dostal se do finále s Ronniem O'Sullivanem, kde prohrál 10-8. Další úspěšným turnajem byl UK Championship, kdy postoupil do semifinále, ve kterém prohrál s Neilem Robertsonem 9-8 poté, co vyřadil ve čtvrtfinále O'Sullivanna 6-4. Na Masters byl vyřazen v prvním kole Johnem Higginsem 2-6. Účastnil se také pozvánkového turnaje Shoot-out, kde skončil ve finále s Dominicem Daleem, který získal titul. Vyhrál tři zápasy na Welsh Open, ale prohrál last 16 s Joem Perrym 4-3.  Na Asian Tour v Dongguanu porazil ve finále Lianga Wenba 4-1. Bez větších úspěchů byl také na Players Tour Championship Grand Final a China Open. Na mistrovství světa skončil v last 32 s Kenem Dohertym 5-10. Sezónu ukončil na osmém místě světového žebříčku.

Sezóna 2014/2015.

Nejúspěšnější sezóna pro Stuarta Binghama začala. Zúčastnil se Asian Tour 1 a následoval Wuxi Classic, kde ho vyřadil v last 16 Marco Fu. Na Australian Goldfields Open dosáhl čtvrtfinále s Markem Davisem, které prohrál 3-4. Velký úspěch v podobě výhry titulu se dostavil na Shanghai Masters. Stuart vyřadil Li Hanga 5-3, Dominica Dalea 5-1, Alana McManuse 5-1, v semifinále Dinga Junhuie 6-4 a Marka Allena ve finále 10-3. Byla to pro něho druhá výhra bodovaného turnaje. V říjnu se stal vítězem malého turnaje v Asian Tour Haining Open, kde ve finále porazil Olivera Linese 4-0.  Na International Championship postoupil až do last 16 s Markem Allenem, kde prohrál 6-4. Stejně tak skončil na European Tour v Mannheimu se Stephenem Maguirem 4-1.  Bingham pokračoval v dobré formě na UK Championship, kde se probojoval do semifinále s Ronniem O'Sullivanem, které prohrál 6-5, když O'Sullivan si pojistil poslední frame breakem 94. Zapojil se do dalšího European Tour v Portugalsku, kde prohrál v last 16 s Craigem Steadmanem. Svou formu potvrdil výhrou nebodovaného turnaje Championship League, když porazil Marka Davise 3-2.  Na Masters došel do last 16 s Marcem Fu, který vyhrál 3-6. Následoval German Masters, ve kterém skončil Bingham v last 16 prohrou s Marcem Fuem 4-5. Následovalo další umístění v last 16 na Welsh Open po prohře s Ricky Waldenem 2-4. Na pozvánkovém turnaji World Grand Prix ho O'Sullivan vyřadil jasným vítězstvím 6-0. Bingham na Players Tour Championship Grand Final vybojoval semifinále, které prohrál s Joem Perrym 4-1. China Open opustil v last 32 po prohře s Michaelem Whiteem.  Bingham přijel na mistrovství světa v Sheffieldu. V prvním kole vyřadil Robbieho Williamse 10-7, v druhém Graeme Dotta 13-5. Ve čtvrtfinále se střetl opět s Ronniem O'Sullivanem. V tomto zápase udělal 145, což byl nejvyšší náběh turnaje. S náskokem 6-3 pak O'Sullivan přešel do vedení 9-8. Závěr zápasu však patři Binghamovi, který zmobilizoval síly a vyhrál pět framů v řadě, aby zápas ukončil 13-9 a postoupil do semifinále s Juddem Trumpem, kterého zdolal 17-16. Bingham se probojoval do svého prvního finále World Championship se Shaunem Murphym, který zde získal titul mistra světa před deseti lety. Hráč z Basildonu však dokázal z 0-3 a 4-8 dojít na konečného vítězství 18-15. Stal se tak po Rayi Reardonovi, který vyhrál titul mistra světa v roce 1978 ve svých 45 letech, nejstarším vítězem mistrovského titulu. Bingham skončil na konci sezóny na druhém místě světového žebříčku.

Sezóna 2015/2016.

Úřadující mistr světa Stuart Bingham a světová jednička Mark Selby se zúčastnili pozvánkového turnaje World Cup ve Wuxi za tým Anglie, který skončil ve skupině D jako třetí a tak nepostoupil do čtvrtfinále vyřazovacího pavouka. Na Australian Goldfields Open prohrál Bingham v prvním kole s Fergalem O'Brienem 5-4.

Život mimo snooker.

Na snooker se zaměřil až před svými čtrnáctými narozeninami. Do té doby hrál na dobré úrovni tenis, fotbal, golf a všechny míčové hry. Začal hrát snooker, až když měl problémy s kolenem. Ve fotbalu je fanouškem Liverpoolu.  Stuart Bingham se oženil s Michelle v květnu 2013 na Kypru. Bingham má s Michelle syna Shae, který se narodil v roce 2011 a stará se také o nevlastní dceru Tiegan.

Úspěchy.

Amatér Profesionál

Stuart Bingham (* 21. červen 1976, Basildon, Essex, Anglie) je anglický profesionální hráč snookeru a úřadující mistr světa. Jako amatér vyhrál v roce 1996 IBSF World Snooker Championship, ale pak čekal mnoho let, než se prosadil. V sezóně 2006/2007 vstoupil mezi nejlepších 32 hráčů a v sezóně 2011/2012 se dostal mezi 16 nejlepších na světě. Bingham vyhrál první bodovaný titul na Australian Goldfields Open v roce 2011, druhý pak na Shanghai Masters v roce 2014. O rok později se stal mistrem světa.

Stuart Bingham (born 21 May 1976) is an English professional snooker player. He is a former World Snooker Champion and the reigning Masters champion.


Etymologie.

Název města Nemea má dva výklady:

Nemejské hry.

Nemejské hry - nejmladší ze všehelénských svátků - se konaly každého druhého roku v Nemeji k poctě Dia Nemejského. První hry se zde konaly již v roce 1251 př. n. l., historicky jsou však doložené až od roku 573 př. n. l. Ve 2 stol. př. n. l. byly přeneseny do města Argos. O jejich původu kolovaly dvě pověsti: Tyto pověsti se odrážely i v odměně vítězům, kteří dostávali věnec miříkový nebo břečťanový. Miřík byl rostlinou pohřební a přičítala se jí kouzelná moc vzkřísit mrtvého, pokud se mu položí na čelo.

Památky.

Ruiny starověké Nemeje (Archea Nemea) leží nedaleko obce Iraklio. Střediskem posvátného okrsku byl Diův chrám, který byl zbudován v dórském slohu v letech 340 - 320 př. n. l. Dodnes z něj zbyly tři z daleka viditelné sloupy, které stojí uprostřed rozsáhlého areálu trosek. Zachovaly se i zbytky obětního oltáře a základy domu pro hosty. V 5. století n. l. na nich byla vybudována křesťanská bazilika. Nedaleko od zbytků lázní z helenistického období se nachází malé muzeum.  Stadión, na němž se závodilo, leží asi 500 m odsud ve stinném valu. Sportovci k němu přicházeli klenutým průchodem a mohlo je sledovat až 40.000 diváků, kteří stáli na holé zemi.

Vinařská oblast Nemea.

Nemea je jednou z nejznámějších vinařských oblastí Řecka. Klimatické podmínky jsou zde zvláště vhodné pro ušlechtilou odrůdu Agiorgitiko (Svatý Jiří), ze které se vyrábějí svěží růžová, lehká červená, ale i hutná vína se zráním 10 let. Na pláních kolem městečka se pěstuje proslavené víno AOC tmavě červené barvy, s komplexním aroma a sametovou chutí.  Víno se zde produkuje v nejméně 30 vinařstvích, kolem kterých vedou vinařské turistické stezky (Dromi tou Krasiou, řecky ).

Nemea (řecky ) je město s 6 483 obyvateli ležící v jihozápadní Korinthii (320 m nad mořem) nedaleko od Korintu. Z mytologie je známé jako místo, kde Héraklés zabil lva. Z historie je známé jako dějiště proslulých řeckých her. V současnosti je to především vinařství, které městečko proslavilo. Víno tmavě červené barvy AOC je jedním z nejznámějších řeckých vín.

Nemea () is a town in Corinthia, Greece, and the seat of municipality with the same name (Δήμος Νεμέας). It is located a few kilometres west of ancient Nemea, with a population of under four thousand people. The municipality has an area of 204.708 km.


Biografie.

Základní a střední vzdělání nabyl v Dubrovníku a Livornu. V letech 1849–1853 studoval na Padovské univerzitě, kde v roce 1853 získal doktorát z architektury (podle jiného zdroje z matematiky). Roku 1854 složil ve Vídni učitelské zkoušky pro výuku fyziky a matematiky. Nastoupil jako učitel na vyšší státní gymnázium v Zadaru. Od roku 1855 byl suplentem, od roku 1857 profesorem. Trvalý úvazek mu ale byl roku 1860 zamítnut z politických důvodů a v roce 1863 byl z učitelských služeb propuštěn. Do pedagogické služby se vrátil roku 1865, v mezidobí se podílel na vzniku divadla v Zadaru. V roce 1866 se (za Richarda Belcrediho) stal zemským školním inspektorem. Roku 1869 se přestěhoval do Koperu. V roce 1871 odešel na vlastní žádost do penze. V této době se totiž moci v Předlitavsku opět ujali němečtí liberálové, s jejichž centralistickou vizí státu Klaić nesouhlasil. Byl dlouhodobě politicky aktivní a patřil mezi předáky dalmatské Národní strany, která se hlásila k chorvatskému národnímu hnutí a podporovala spojení Dalmácie s Chorvatskem a Slavonií. V roce 1863, když odešel ze Zadaru Juraj Pulić, se Klaić stal i předsedou strany. Od prvních voleb v roce 1861 až do své smrti zasedal jako poslanec Dalmatského zemského sněmu. V roce 1870 se po vítězství Národní strany v zemských volbách stal i členem zemského výboru. V roce 1895 byl zvolen za předsedu zemského sněmu, tedy za zemského hejtmana, nejvyššího představitele zemské samosprávy Dalmácie.  Kromě toho byl v letech 1865–1866 i poslancem sněmu Chorvatského království a v roce 1868 se podílel jako odborník na vyjednávání mezi Chorvatskem a Uherskem o tzv. uhersko-chorvatském vyrovnání.  Zasedal rovněž coby poslanec Říšské rady (celostátního parlamentu Předlitavska), kam poprvé usedl v prvních přímých volbách roku 1873. Zastupoval kurii venkovských obcí v Dalmácii, obvod Zadar, Pag, Rab, Benkovac atd. Nesložil slib a jeho volba byla na schůzi 10. prosince 1873 anulována. Po znovuzvolení 21. března 1874 složil slib. V roce 1873 se uvádí jako Dr. Michael Klaić, penzionovaný školní inspektor a člen zemského výboru, bytem Zadar. V parlamentu zastupoval opoziční slovanský blok. V roce 1878 byl členem poslaneckého klubu pravého středu. Mandát obhájil ve volbách roku 1879, nyní za kurii venkovských obcí, obvod Sinj, Imotski, Makarska atd. Znovu byl zvolen i ve volbách roku 1885 (kurie venkovských obcí, obvod Zadar, Pag atd.) a volbách roku 1891 (kurie venkovských obcí, obvod Dubrovník, Korčula atd.). V parlamentu zasedal až do své smrti. Po jistou dobu byl místopředsedou parlamentní frakce Hohenwartův klub, kterou vedl bývalý předlitavský předseda vlády Karl Sigmund von Hohenwart a která sdružovala především německorakouské a federalisticky orientované konzervativce. Z tohoto klubu vystoupil spolu s dalšími devíti jihoslovanskými poslanci v roce 1893, když vznikla centralisticky orientovaná vláda Alfreda Windischgrätze a předsedal pak nově utvořenému Chorvatsko-slovinskému klubu, který ovšem koncem roku 1895 zvažoval návrat do Hohenwartova klubu. Klaić zastupoval Říšskou radu dlouhodobě v rakousko-uherských delegacích (delegace zákonodárců z obou částí Rakouska-Uherska utvořené pro jednání o otázkách ve společné kompetenci) a měl v nich na starosti referát záležitostí Bosny a Hercegoviny. Kromě toho byl trvale členem rozpočtového výboru Říšské rady.  V roce 1862 se podílel na založení liberálně-demokratického listu "Il Nazionale" a po mnoho let vedl jeho redakci. Byl aktivní v národních spolcích. Od roku 1863 byl místopředsedou organizace Matica dalmatinska, v roce 1875 se stal jejím předsedou. Podílel se na opakovaných snahách Chorvatů o ovládnutí místních samospráv v Dalmácii. Takto například stál za úspěchem v roce 1882, kdy Chorvati získali kontrolu nad radnicí ve Splitu. Usiloval o zachování spojenectví mezi dalmatskými Chorvaty a Srby, které se ovšem rozpadlo koncem 70. let.  Zemřel náhle v lednu 1896. Ještě před vánoci 1895 odjel z Vídně do svého domova. Při cestě si ale drobně poranil nehet a to se stalo příčinou jeho pozdější smrti.

Miho Klaić, též Mihovil Klaić (19. srpna 1829 Dubrovník – 3. ledna 1896 Zadar), byl pedagog a rakouský politik chorvatské národnosti z Dalmácie, v 2. polovině 19. století poslanec Říšské rady.

Miho Klaić (Dubrovnik, August 19, 1829 – Zadar, January 3, 1896) was a Croatian politician and a leader of the Croatian revival in Dalmatia.


Historie.

Tento druh pohonu se historicky používá nejdéle. Zpočátku kvůli jeho nízkým nárokům na konstrukci podvozku a náprav a pro jednodušší zástavbu velkých motorů. Později kvůli možnosti vytvořit auto s odolným podvozkem a lepší trakcí zadních kol při akceleraci. Výhodou zůstává, při adekvátním designu, lepší rozložení hmotnosti na obě nápravy (např. BMW 50:50) a lepší odezva a citlivost v řízení, protože není ovlivněno pohonem. Při konstrukci běžných aut se od něj ustoupilo zejména kvůli horšímu využití zastavěného prostoru oproti koncepci "vše vpředu", také kvůli většímu vnitřnímu hluku od hnacího hřídele pod kabinou, větší hmotnosti apod.  Tento druh náhonu byl tradičně velmi oblíbený u amerických konstruktérů automobilů do 80. let 20. století a u některých druhů aut se tam používá dodnes (tzv. Muscle cars). Na evropském kontinentu se běžně používal do 60. let, kdy byl nahrazen koncepcí předního náhonu nebo koncepcí zadního náhonu.  Hlavní využití této koncepce je dnes u nákladních automobilů, tahačů a off-roadových vozů a to zejména pro vyšší nosnost, celkovou robustnost, výdrž, větší úhel křížení náprav apod.

Uspořádání.

U charakteristického rysu motoru vpředu a poháněné zadní nápravy je možné používat několik uspořádání, které se snaží odstranit některé nevýhody koncepce za cenu více nebo méně komplikovaného konstrukčního řešení:

Vlastnosti.

Vzhledem k uložení motoru v přední části automobilu působí na přední nápravu větší tlak, což způsobuje velkou míru adheze a tím pádem výbornou odezvu nápravy na řízení při všech úrovních zatížení automobilu, bez jeho ovlivňování tahem motoru. Není třeba konstruovat komplikovanou přední nápravu, avšak kvůli hmotnosti motoru musí být náprava masivní, jinak hrozí při brzdění její poškození. Jelikož těžký motor táhne automobil, při průjezdu zatáček je automobil jako celek díky nižší hmotnosti zadní části stabilnější. Hmotnost motoru také zvyšuje odolnost přední části vůči bočnímu větru.  Toto uspořádání umožňuje využití náporového chlazení bez nutnosti využívat dlouhou chladicí soustavu spolu s účinným závislým vytápěním kabiny. Je nutný dlouhý výfukový systém, který účinně tlumí hluk motoru. Při plném zatížení automobilu má tento rovnoměrné rozložení hmotnosti a proto vykazuje dobré trakční vlastnosti, avšak nezatížený vůz má zejména na kluzkém povrchu velmi špatné trakční vlastnosti a může se chovat nepředvídatelně a přetáčivě. Zadní část automobilu díky tomu, že není řízena, není tak citlivá na boční vítr.  Jelikož je motor uložen v přední části automobilu, je možné vytvořit několik variant zadní části vozidla, včetně užitkových aplikací (nástaveb) a téměř vždy lze dosáhnout dobré variability rozměrného zavazadlového prostoru. Realizace tohoto druhu pohonu vyžaduje využití spojovacího hřídele, který prochází středovým tunelem pod kabinou. To zvyšuje úroveň hluku v kabině, hmotnost automobilu a částečně zmenšuje vnitřní prostor kabiny. Kvůli uložení motoru je vhodné ke snížení potřebné ovládací síly použít posilovač řízení.

Klasická koncepce pohonu u vozidel znamená takové uspořádání, při kterém je hnací agregát umístěn v přední části vozu a poháněná je zadní náprava. Toto uspořádání bylo dominantní v počátcích automobilismu, kdy ještě nebyla vyvinuta technologie pohonu řízené-přední nápravy a navíc by bylo komplikované pohánět přední nápravu kvůli tomu, že rozměrný motor a převodovka měly výstup hnací síly na opačném konci než byla umístěna náprava. Přední náprava se tedy využila jen k řízení automobilu a pohon obstarávala zadní náprava.

In automotive design, an FR, or front-engine, rear-wheel-drive layout is one where the engine is located at the front of the vehicle and driven wheels are located at the rear. This was the traditional automobile layout for most of the 20th century. Modern designs commonly use the front-engine, front-wheel-drive layout (FF).


Bitterfeld.

Město má asi 15 000 obyvatel, bylo založeno roku 1224. Ve druhé polovině 19. století se stalo významnou železniční křižovatkou a průmyslovým centrem. Zdejší životní prostředí bylo vážně narušeno, zdravotním dopadům zamoření těžkými kovy se v německy mluvícím prostředí začalo říkat "Bitterfeldský syndrom". Během východoněmeckého povstání v červnu 1953 proběhly v Bitterfeldu velké protivládní demonstrace, kterých se zúčastnilo až padesát tisíc lidí a protestující nakrátko obsadili místní radnici. V roce 1959 se zde konala Bitterfeldská konference, která vytýčila hlavní zásady kulturní politiky NDR. V místní chemické továrně došlo 11. července 1968 k výbuchu, při kterém zahynulo 42 osob, šlo o nejvážnější průmyslovou havárii v dějinách NDR. Ve městě se nachází novogotická radnice, evangelický kostel sv. Antonína z roku 1910 a novorenesanční vila továrníka Biermanna na jezeře Bernsteinsee, sloužící jako hotel. Nad městem se nachází "Bitterfeldský oblouk", 28 metrů vysoká rozhledna, kterou navrhl roku 2005 architekt Claus Bury. Východně od města leží jezero Großer Goitzschesee s vyhlídkovou věží "Pegelturm". Od roku 1997 se v Bitterfeldu koná festival extrémního metalu "United Metal Maniacs".

Wolfen.

První písemná zmínka o Wolfenu pochází z roku 1400. Roku 1846 byla objevena uhelná ložiska, roku 1909 zde založila firma Agfa továrnu na celulózu a započala výstava nových obytných čtvrtí na sever od původního centra. Za druhé světové války bylo ve Wolfenu totálně nasazeno asi pět tisíc lidí ze zemí okupovaných Německem. V roce 1946 byl na hřbitově odhalen pomník obětem války, z nichž většina zahynula při bombardování továrny. Po válce přesídlila Agfa do Západního Německa. Zdejší továrna vyráběla filmovou a fotografickou techniku pod názvem ORWO ("Original Wolfen"). 7. října 1958 byl Wolfen povýšen na město. Po zániku NDR a krachu průmyslu odešla téměř polovina obyvatel na Západ, ve městě zůstalo něco před dvacet tisíc lidí. Tovární správní budova 041 byla přebudována na radnici. Ve městě se také nachází muzeum filmového průmyslu, akvapark Woliday, kulturní dům z roku 1927 a venkovní amfiteátr v lokalitě Fuhneaue.

Bitterfeld-Wolfen je město v německé spolkové zemi Sasko-Anhaltsko. Nachází se 25 km severovýchodně od Halle na soutoku řek Fuhne a Muldy. Vzniklo 1. července 2007 spojením měst Bitterfeldu a Wolfenu a vesnic Greppin, Holzweißig a Thalheim, v roce 2009 se připojila další obec Bobbau. Oblast byla důležitým centrem chemického průmyslu a těžby hnědého uhlí. Po sjednocení Německa došlo k zániku mnoha pracovních příležitostí, počet obyvatel se snížil z více než šedesáti tisíc na současných zhruba čtyřicet tisíc. Hlavním zaměstnavatelem se v 21. století stala firma Q-Cells, výrobce fotovoltaických článků.

Bitterfeld-Wolfen is a town in the district Anhalt-Bitterfeld, Saxony-Anhalt, Germany. It is situated in south-eastern Saxony-Anhalt, west of the river Mulde, in an area that is dominated by heavy industry and lignite mining. The town was formed by merger of the towns Bitterfeld and Wolfen and the municipalities Greppin, Holzweißig and Thalheim on 1 July 2007.


Život.

Narodil se v rodině lékárníka z Polska, matčina rodina mluvila německy a Greenberg vzpomínal, že otcovi příbuzní mluvili jidiš. Zprvu se chtěl věnovat hudbě (byl nadějný klavírista), pak se rozhodl pro antropologii. Studoval u Franze Boase na Columbia University (bakalářský titul roku 1936), Ph.D. v oboru antropologie získal roku 1940 na Northwestern University v Evanstonu, Illinois, kde ho vedl Melville Herskovits. V letech 1940–1945 sloužil v americké armádě jako překladatel. Po válce učil na univerzitě v Minnesotě (1946–1948) a na Columbia University (1948–1962). Zde spolupracoval mj. s Romanem Jacobsonem, který ho uvedl do studií Pražského lingvistického kroužku, jehož učení ho velmi ovlivnilo. Nakonec se stal profesorem antropologie na Stanfordově univerzitě (1962–1985).  Roku 1955 publikoval studii o lingvistickém třídění afrických jazyků (rozšířené a revidované vydání 1963), která dodnes vyvolává velké diskuse. Někteří lingvisté ji považují za originální a průlomovou studii, jiní soudí, že je to pouze modifikace staršího klasifikačního systému Diedricha Westermanna.  Původně Greenberg navrhl 16 rodin afrických jazyků; v revidovaném vydání však hovoří již pouze o čtyřech: Nigero-konžské, afro-asiatické, nilo-saharské a koisanské, které se dále dělí. Vyvinul srovnávací metodu, která využívá podobností ve slovnících jednotlivých jazyků, které mají ukázat genetický vztah těchto jazyků. Metoda je sice často kritizována, ale řada odborníků ji přijímá.  Méně kontroverzní jsou jeho studie o jazykových univerzáliích. První vydal v roce 1966 pod názvem "Some Universals of Grammar with Particular Reference to the Order of Meaningful Elements". Na základě údajů z asi 30 jazyků definoval 45 univerzálií, které spojují všechny známé jazyky, a roku 1978 vydal čtyřsvazkovou práci "Universals of Human Language".

Joseph Harold Greenberg (28. květen 1915, Brooklyn – 7. květen 2001, Stanford) byl americký antropolog a lingvista, specialista na africké jazyky. Navrhl jednotnou klasifikaci 1500 afrických jazyků do 4 skupin a publikoval knihy o jazykových univerzáliích. Dle amerického lingvisty Paula Newmana z Indiana University byl vedle Noama Chomského (MIT) nejdůležitější americký lingvista druhé poloviny 20. století, co se kvality a kvantity práce týče.

Joseph Harold Greenberg (May 28, 1915 – May 7, 2001) was an American linguist, known mainly for his work concerning linguistic typology and the genetic classification of languages.


Život.

Agésilaos se stal králem Sparty po svém nevlastním bratrovi Agidovi II., neboť Agidova syna Leótychida neuznali za legitimního následníka pro podezření, že byl nemanželským synem. Sparta byla na začátku kralování Agésilaa hegemonem v Řecku, ale v letech jeho vlády pro události, které sám nemohl zvrátit tuto pozici ztratila. Ještě před nástupem Agésilaa na trůn se Sparta zamíchala do vnitřních záležitostí Persie. Když v roce 404 př. n. l. zemřel perský král Dareios II. a jeho synové Artaxerxes a Kýros se dostali do sporu o trůn, Sparťané vojenskou pomocí o počtu 13 000 žoldáků podpořili Kýra, ale tento strategický tah jim nevyšel, neboť Kýros v roce 401 př. n. l. v bitvě u Kunax padl a dlouhou strastiplnou cestu domů nepřátelskou krajinou přežilo jen 6000 Sparťanů. Trest Peršanů nenechal na sebe dlouho čekat a vítězný Artaxerxés se Spartě pomstil válkou trvající od roku 399 do roku 394 př. n. l., která skončila prohrou Sparty v námořní bitvě u Knidu, kde Sparta přišla o téměř celé své loďstvo a tím o nadvládu v Egejském moři.  Na začátku války se i díky vojenským schopnostem krále Agésilaa Spartě ve válce dařilo. Agésilaos v bojích s Peršany osvobodil celou řadu maloasijských iónských měst a po významné bitvě u Sard, kde zvítězil proti Peršanům vedeným satrapou Tissafernem, hodlal proniknout hluboko do vnitrozemí Perské říše, ale tento úmysl mu zmařil rozkaz na návrat do Sparty pro vojenský konflikt, který propukl na Peloponésu.  V roce 395 př. n. l. vypukla tzv. Korintská válka a to přimělo Spartu odvolat z perské fronty krále Agésilaa. Bezprostřední příčinou této války byl lokální konflikt na Peloponésu mezi Spartou a spojenci z koalice Théb, Atén, Korintu a Argu ve kterém se angažovali hlavně Sparta a Théby, ale hlubší příčinou byla expanzivní politika Sparty. Válka se vedla na dvou frontách na souši a na moři. Na souši Sparta sice zvítězila ve více významných bitvách, ale tato vítězství nedovedla využít důsledně ve svůj prospěch a proto se válka na pevnině vyvíjela nerozhodně. Na moři dominovaly s podporou Peršanů Atény, neboť Sparta v bitvě u Knidy ztratila významnou část svého loďstva. Do války se Agésilaos zapojil vítězstvím v Bitva u Koronei, kde se mu 14. srpna v roce 394 př. n. l. pokusili spojené síly Théb a Arga blokovat přechod na Peloponés. Podle historika Xenofóna to byla bitva nesmírně krvavá, ve které padlo mnoho vojáků na obou stranách a Agésilaos byl v bitvě zraněn. V další fázi korintské války navzdory vynikajícím vojenským schopnostem Agésilaa Sparta ne vždy dokázala odolávat nepříteli, protože obě strany v bojích využívaly žoldáků v čem byly řečtí soupeři Sparty zvýhodněni, protože byly podporováni zlatem z Persie. To se ale později změnilo. Jelikož Athény po vítězství u Knidy opět vyrostly na námořní velmoc a postupně vzrostla i moc Théb, příliš velký vzrůst thébské a aténské moci nebyl v zájmu Peršanů. Tuto obavu Persie využila Sparta, která v roce 387 př. n. l. poměrně snadno přesvědčila prostřednictvím svého zmocněnce Antalkida perského krále Artaxerxa uzavřít tzv. "Královský mír". Podle společné dohody si perský král ponechal maloasijská města a Kypr. Athénám přiznaly ostrovy Lémnos, Skyros, Imbros a Sparta byla pověřena funkcí jakéhosi dozorce nad perskými zájmy v Řecku.  V dalších letech však vypukly v Persii nepokoje, které překročily rámec obvyklých palácových spiknutí. Proti ústřední moci vystoupili sami královští místodržící a proto byl vliv na dění v Řecku perskému králi omezený. Toho využily Athény a Théby, které mohly rozšířit svou moc. Athéňané v roce 378 př. n. l. začali organizovat svůj druhý námořní spolek a uzavřeli spojeneckou smlouvu s 32 státy a zanedlouho tento počet ještě vzrostl. Sparťané se rostoucí vliv Athén snažili zastavit, ale to jim nevyšlo, neboť v roce 376 př. n. l. námořní bitvě u ostrova Naxos utrpěli porážku. Také v Thébách obnovili Bojótský spolek, který spartský král Agésilaos neuznal a po neúspěšných jednáních za zrušení spolku vpadlo spartské vojsko v roce 371 př. n. l. pod velením Agésilaova spolukrále Kleombrota do Bojótie. Pod svým velením měl 10 000 těžkooděnců a 1000 jezdců. Thébané postavili vojsko o počtu 6500 mužů. V červenci tohoto roku se pak vojska srazila na pláni nedaleko vesnice Leuktry. Thébský velitel vojsk Epameinóndas menší počet svého vojska vykompenzoval novou taktikou boje a s bojovou formací tzv. "Kosý šik" dosáhl ohromujícího vítězství. Sparťané ztratili v boji 4000 mužů a mezi mrtvými ležel i jejich král Kleombrotos.  Následky této porážky byly pro Spartu přímo fatální. Peloponéský spolek se jim rozpadl a proti Spartě povstali Messéňané i Arkaďané a na následující rok Epameinóndas s armádou z celé Bojótie osvobodil nejprve Messénii po téměř 350leté porobě a později Arkadii. Navzdory převaze se jim však nepodařilo dobýt Spartu, kterou ubránilo vojsko vedené Agésilaem. Hegemonie Théb však trvala krátce. Zazářila rychle jako meteor, ale tak rychle i zhasla.  V roce 362 př. n. l. se spojila proti Thébám vojska tradičních nepřátel Sparty a Athén a jejich rozhodující boj se odehrál Bitva u Mantinei. I když bitva skončila nerozhodně, obě strany utrpěly velké ztráty na životech. Epameinóndas zahynul v boji a tím krátké období thébského hegemonie v Řecku skončilo. Ale i Sparta (jakož i Athény) ve svých následujících dějinách nedosáhla slávy z počátku panování Agésilaa. Agésilaos se se svým synem Archidamem ještě pokusili tento nepříznivý stav zvrátit, ale to se jim už nepodařilo. Když král Agésilaos jako 84letý ve Spartě zemřel, Sparta ho pohřbila velkolepě se všemi královskými poctami.  Úpadek Sparty nelze připsat pouze na vrub spartského krále Agésilaa. Pravomoci krále byly ve Spartě v jeho době omezené. Skutečnou moc měla Gerúsia a hlavně Eforové, kteří mohli odsoudit i samotného krále v případě porušení zákona i k trestu smrti. K úpadku Sparty přispěl i Epitadeův pozemkový zákon přijatý v těchto letech. Zákon otevřel cestu ke koncentraci pozemkového vlastnictví, což mělo pro Spartu dalekosáhlé negativní následky. Během dalších dvou generaci se počet vlastníků půdy snížil z původních 9000 na 1500. Půdy zbavení Sparťané se dali najímat jako žoldáci a jejich odchodem se snížil vojenský potenciál Sparty. Během prvních let panování Agésilaa došlo také k prvnímu známému spiknutí proti spartskému státu. Vůdce spiknutí Kinadón měl za cíl zlomit moc oligarchie a dát práva chudším Sparťanům. Pokus o převrat byl ale rychle potlačen a Kinadón po mučení popraven.  I přesto všemu antičtí historici popsali Agésilaa jako panovníka výjimečných kvalit, který žil svůj život jako skutečný "Sparťan". Známý je jeho výrok zaznamenán Plutarchem: ""Pokud jsem provedl jakýkoli čin, který si zasluhuje vzpomínku, tento skutek bude mým pomníkem. Pokud ne, žádný pomník nemůže zachovat mou památku."

Agésilaos II. nebo Agésiláos II. nebo Agesilaos II. () byl spartský král z královského rodu Eurypontovců. Na trůn nastoupil v roce 398 př. n. l. a vládl do roku 360 př. n. l. Byl synem Archidama II. a jeho druhé manželky Eupolie. Patřil mezi nejvýznamnější krále v dějinách Sparty. Jeho spolukrálem z dynastie Agiovců byl v letech 398–394 př. n. l. Pausaniás, v letech 394–380 př. n. l. Agésipolis I., v letech 380–371 př. n. l. Kleombrotos I., v letech 371–369 př. n. l. Agésipolis II. a v letech 369–360 př. n. l. Kleomenes II.

Agesilaus II (; "Agesilaos"; c. 444/443 – c. 360 BC), was a king ("basileus") of the ancient Greek city-state of Sparta and a member of the Eurypontid dynasty ruling from 398 to about 360 BC, during most of which time he was, in Plutarch's words, "as good as though commander and king of all Greece", and was for the whole of it greatly identified with his country's deeds and fortunes. Small in stature and lame from birth, Agesilaus became ruler somewhat unexpectedly in his mid-forties. His reign saw successful military incursions into various states in Asia Minor, as well as successes in the Corinthian War; however, several diplomatic decisions resulted in Sparta becoming increasingly isolated prior to his death at the age of 84 in Cyrenaica.


Použití.

Protokolové datové jednotky (TPDU) GSM 03.40 se používají pro přenos zpráv mezi mobilní stanicí (MS) a Mobile Switching Centre (MSC) pomocí Short Message Relay Protocol (SM-RP),; mezi MSC a střediskem krátkých textových zpráv (SMS centrum) jsou přenášeny jako parametr Mobile Application Part (MAP) zpráv.  V nastupujících sítích, které používají IP Multimedia Subsystem (IMS), jsou textové zprávy přenášeny v MESSAGE příkazu protokolu Session Initiation Protocol (SIP). I v těchto sítích založených na protokolu IP existuje možnost, při které se (z důvodu kompatibility) přenášejí krátké textové zprávy v GSM 03.40 formátu vloženém v 3GPP 24.011 jako Content-Type: application/vnd.3gpp.sms.

Typy zpráv.

GSM 03.40 definuje 6 typů zpráv, které jsou rozlišeny 2 nejméně významnými bity v prvním oktetu zprávy SM-TP (v poli TP-MTI) a směrem přenosu zprávy:  SMS-SUBMIT slouží k odeslání () zprávy z mobilního telefonu () na středisko krátkých textových zpráv (SMS centrum, SMSC, SC, MC).  SMS-COMMAND lze použít pro dotaz na zprávy uložené v SMS centru, pro změnu jejich parametrů nebo pro jejich smazání.  SMS-DELIVER se používá pro doručení zprávy z SMS centra na mobilní telefon. Potvrzení vrácené mobilním telefonem může obsahovat SMS-DELIVER-REPORT. Je-li použit SMS home routing, používá se SMS-DELIVER i pro přenos zprávy z jednoho SMS centra na jiné.  Na každý požadavek na přenos zprávy posílá příjemce potvrzení. Toto potvrzení však nemusí vždy obsahovat GSM 03.40 TPDU.  SMS-SUBMIT-REPORT je potvrzení zprávy SMS-SUBMIT; úspěch znamená, že zpráva byla uložena v SMS centru, selhání znamená, že SMS centrum zprávu zamítlo.  SMS centrum může poslat SMS-STATUS-REPORT pro informování mobilního telefonu odesilatele o výsledku doručení zprávy nebo jako odpověď na SMS-COMMAND.

Struktura TPDU.

Pole SM-TP zprávy včetně jejich pořadí a velikosti jsou shrnuta v následující tabulce, kde M znamená povinné pole, O nepovinné pole, E se používá pro pole, která jsou povinná v záporných odezvách (RP-ERR) a nepřítomná v kladných odezvách (RP-ACK), x je pole přítomné na jiném místě (v různých typech zpráv jsou pole v různém pořadí):  První oktet TPDU obsahuje různé příznaky včetně pole TP-MTI popsaného výše:  Nastavením bitu TP-More-Messages-to-Send (TP-MMS) na 0 (obrácená logika), SMS centrum signalizuje, že má pro tohoto příjemce více zpráv (často to jsou další segmenty sřetězené zprávy). V tomto případě MSC obvykle nezavře spojení na mobilní telefon a neukončí MAP dialog s SMS centrem, což umožňuje rychlejší doručení dalších zpráv nebo segmentů. Pokud by mezitím došlo k odstranění těchto zpráv z SMS centra (pokud jsou například smazány), SMS centrum ukončí MAP dialog zprávou MAP Abort.  Bit TP-Loop-Prevention (TP-LP) má zabránit zacyklení zpráv SMS-DELIVER nebo SMS-STATUS-REPORT směrovaných na jiné adresy, než je cílová adresa původní zprávy nebo generované aplikací. Takovou zprávu lze poslat, pouze pokud původní zpráva měla tento příznak vynulovaný. Nová zpráva musí být poslána s nastaveným příznakem.  Nastavením bitu TP-Status-Report-Indication (TP-SRI) na 1 SMS centrum vyžaduje vrácení status report na SME.  Nastavením bitu TP-Status-Report-Požadavek (TP-SRR) na 1 v SMS-SUBMIT nebo SMS-COMMAND vyžaduje mobilní telefon, aby SMS centrum vrátilo status report.  Když TP-SRQ má ve zprávě SMS-STATUS-REPORT hodnotu 1, je zpráva výsledkem SMS-COMMAND; jinak je výsledkem SMS-SUBMIT.  Když má TP-UDHI hodnotu 1, pole TP-UD začíná hlavičkou User Data Header.  Nastavením bitu TP-RP se žádá o vytvoření spojení pro poslání odpovědi stejnou cestou, jakou přišla původní zpráva. Pokud domovská síť odesilatele a příjemce není stejná, odpovědi by procházely jiným SMS centrem. Mobilní operátor musí věnovat zvláštní pozornost účtování takových zpráv.  Na každý přenos zprávy odpovídá protistrana potvrzením (). Potvrzení nemusí vždy obsahovat GSM 03.40 TPDU, protože protokoly SM-RP i MAP, pomocí kterých se TPDU přenášejí, obsahují dostatek informací pro informování o výsledku požadavku. Potvrzení může Nicméně GSM 03.40 TPDU může být obsažený v potvrzení na přenášejí dokonce více informace. GSM 03.40 prošlo následujícím vývojem:  Ačkoli tyto změny jsou poměrně staré (verze 6.1.0 byla vydána v červenci 1998), staré formáty MAP zpráv se v některých sítích stále používají.

Obsah zprávy.

Obsah zprávy (její text, pokud zpráva není binární) je přenášen v poli TP-UD. Jeho velikost může být až 160 x 7 = 140 x 8 = 1120 bitů. Delší zprávy mohou být rozloženy na více částí a poslány jako zřetězená zpráva (). Délka obsahu zprávy je uvedena v poli TP-UDL. Když zpráva používá sedmibitovou implicitní abecedu GSM (závisí na poli TP-DCS), udává pole TP-UDL délku pole TP-UD v 7-bitových jednotkách; jinak TP-UDL udává délku pole TP-UD v oktetech.  Když TP-UDHI je 1, TP-UD začíná User Data Header (UDH); v tomto případě první oktet TP-UD obsahuje UDHL - délku UDH v oktetech bez samotného UDHL. UDH ubírá prostor z pole TP-UD. Je-li UDH přítomné ve zprávě v sedmibitové implicitní abecedě GSM, vloží se za UDH výplňkové bity, které zarovnávají začátek prvního znaku textu za UDH na hranici septetu. Díky tomu bylo možné uspokojivě zobrazovat zprávy s UDH i na starších telefonech; takové telefony zobrazí UDH jako změť divných znaků následovanou textem zprávy; pokud první znak po UDH je Carriage Return (CR), telefon by měl tuto změť přepsat textem zprávy.

Adresy.

GSM 03.40 zpráva obsahuje nejvýše jednu adresu: adresu příjemce (TP-DA) v SMS-SUBMIT a SMS-COMMAND, adresu odesilatele (TP-OA) v SMS-DELIVER a adresu příjemce (TP-RA) v SMS-STATUS-REPORT. Ostatní adresy jsou přenášeny nižších vrstvách.  Formát GSM 03.40 adres shrnuje následující tabulka:  Typ čísla ():  Pokud odesilatel vloží telefonní číslo začínající znakem `+', znak `+' bude odstraněn a adresa dostane TON=1 (mezinárodní číslo), NPI=1. V tomto případě musí číslo vždy začínat kódem země a musí být zformátovaná přesně podle standardu E.164.  Pokud odesilatel vloží telefonní číslo bez úvodního znaku `+', adresa dostane TON=0 (neznámé), NPI=1. V tomto případě číslo musí odpovídat číslovacímu plánu mobilního operátora, což znamená, že mezinárodní čísla musí mít mezinárodní prefix (v většině zemí 00, v USA 011) před kódem země a čísla pro meziměstské volání musí začínat meziměstským prefixem ((, ve většině zemí 0, v USA 1, v ČR bylo zrušeno při přečíslování v roce 2001) následovaným kódem oblasti ().  Identifikace číslovacího plánu ():  Telefonní čísla musí mít NPI=1. Aplikační servery mohou používat alfanumerické adresy, které mají kombinaci TON=5, NPI=0.  Bit EXT má hodnotu vždy 1 - "žádné rozšíření".

Příklady adres.

Americké číslo +1 555 123 4567 bude zakódováno jako 0B 91 51 55 21 43 65 F7 (F v horních čtyřech bitech posledního oktetu je výplňková hodnota, která se používán, když číslo obsahuje lichý počet číslic).  Alfanumerická adresa je vyjádřena v sedmibitové implicitní abecedě GSM a je zakódována stejným způsobem jako text zprávy v poli TP-UD (což znamená, že je 7bitově zpakována), před adresou je oktet s délkou (ve čtveřicích bitů) a oktetem s hodnotami TON a NPI.  Například alfanumerická adresa "Design@Home" se zkonvertuje do sedmibitové implicitní abecedy GSM, což dává 11 bytů s hexadecimálními hodnotami 44 65 73 69 67 6E 00 48 6F 6D 65, 7bitové pakování převede tuto hodnotu na 77 bitů uložených v 10 oktetech jako C4 F2 3C 7D 76 03 90 EF 76 19; 77 bitů je 20 nibblů (14 hex), což bude hodnota prvního oktetu adresy. Druhý oktet bude obsahovat TON (5) a NPI (0), což dává D0 hex. Úplná adresa v GSM formátu je 14 D0 C4 F2 3C 7D 76 03 90 EF 76 19.

Message Reference.

Pole Message Reference (TP-MR) se používá ve zprávách odesílaných z mobilního zařízení (SMS-SUBMIT, SMS-COMMAND) a v SMS-SUBMIT-REPORT. Je jednobytová hodnota, které se zvyšuje o jedničku při odeslání každé nové zprávy nebo poslání nového SMS-COMMAND. Jestliže odeslání zprávy selže, mobilní telefon musí při opakovaném odeslání téže zprávy použít stejnou hodnotu TP-MR a zároveň nastavit bit TP-RD na hodnotu 1.

Formát času.

Datum a čas používaný v polích TP-SCTS, TP-DT a jako absolutní formát pole TP-VP se skládá ze 7 oktetů:  Ve všech oktetech jsou hodnoty uloženy v BCD formátu s přehozenými číslicemi (číslo 35 je uloženo jako 53 hex).  Časová zóna je zadána ve čtvrtinách hodin. Na západní polokouli je hodnota v časové zóně záporná, což je signalizováno nastavením bitu 3 posledního oktetu na hodnotu 1.  Časový údaj 25. března 2013 23:01:56 PST (GMT-7) bude zakódovaný jako 31 30 52 32 10 65 8A.

Doba platnosti.

SMS-SUBMIT TPDU může obsahovat parametr TP-VP, který omezuje časový interval, v němž se SMS centrum bude snažit zprávu doručit. Tento časový interval obvykle nemůže přesáhnout globální konfigurační parametr SMS centra, který bývá 48 nebo 72 hodin. Formát pole Validity Period určuje pole Validity Period Format (TP-VPF):

Absolutní formát.

Absolutní formát je shodný s formátem časových údajů v jiných polích čas formáty v GSM 03.40 TPDU.

Vylepšený formát.

Vylepšený formát () pole TP-VP se používá zřídka. Má vždy 7 oktetů, ale některé z nich nejsou používány. První oktet je TP-VP Funkcionality Indicator. Jeho 3 nejméně významné bity mají následující význam:  Hodnota 1 v bitu 6 prvního oktetu znamená, že zpráva je Single-shot. Hodnota 1 v bitu 7 prvního oktet indikuje, že TP-VP Funktionality Indicator pokračuje v dalším oktetu. Žádné takové rozšíření však není definované.

Identifikátor protokolu.

Identifikátor protokolu () buď udává, jaký protokol vyšší vrstvy je použit, indikuje interworking s určitým typem telematického zařízení (jako fax, telex, pager, teletex, e-mail), stanovuje, že zpráva má přepsat předchozí zprávu z téže skupiny, nebo umožňuje přenést konfigurační parametry do SIM karty. Obyčejné zprávy z mobilního telefonu na mobilní telefon () mají TP-PID=0.  Pro TP-PID = 63 SMS centrum konvertuje zprávu z přijatého Data Coding Scheme do libovolného kódování podporované tímto MS (například do implicitní).  Short Message Type 0 je známý jako silent SMS. Jakýkoli telefon musí být schopen takovéto krátké zprávy přijímat, bez ohledu na to, zda je paměť pro příjem zpráv v (U)SIM nebo telefonu volná, musí potvrdit její doručení, ale její obsah musí být zahozen a její přijetí nesmí být uživateli indikováno.

Kódování zprávy.

Pro SMS v GSM bylo navrženo speciální 7bitové kódování nazývané "sedmibitová implicitní abeceda GSM" (). Abeceda obsahuje nejpoužívanější symboly západoevropských jazyků (a některé velká písmena řecké abecedy). Některé ASCII znaky a Euro sign se nevcházejí do sedmibitové implicitní abecedy GSM a musí být zakódovány pomocí dvou septetů. Tyto znaky tvoří "rozšiřující tabulku" sedmibitové implicitní abecedy GSM. Pro mobilní telefony a síťové prvky GSM je podpora GSM 7-bitové abeceda povinná.  Jazyky, které používají latinku a používající znaky, které nejsou přítomné v sedmibitové implicitní abecedě GSM, často nahrazují chybějící znaky s diakritikou odpovídajícími znaky bez diakritiky, což je pro mnoho uživatelů přijatelné. Pro dosažení lepšího vzhledu zprávy je třeba používat 16-bitové kódování UTF-16 (v GSM nazývané UCS-2); tím se však sníží maximální délka (nesegmentované) zprávy ze 160 na 70 znaků.  Zprávy v čínštině, korejštině nebo japonštině jazyky musí být zakódovány pomocí znakového kódu UTF-16. To platí také pro jiné jazyky používající jiné písmo než latinku, jako je ruština, arabština, hebrejština a různé indické jazyky. Od verze 3GPP TS 23.038 8.0.0 publikované v roce 2008 existuje možnost používání národních tabulek, které ve verze 11.0.0 publikované v roce 2012 pokrývá turečtinu, španělštinu, portugalštinu, bengálštinu, hindštinu, malajštinu, paňdžábštinu, tamilštinu, urdštinu, telugštinu, gudžarátštinu, kannadštinu a orijštinu. Mechanismus národních tabulek nahrazuje kódovou tabulku sedmibitové implicitní abecedy GSM a/nebo rozšířenou tabulku za národní tabulku nebo tabulky podle hodnoty speciálních informačních prvků v User Data Header. Nesegmentované zprávy používající národní tabulky mohou přenášet až 155 (nebo 153) 7bitových znaků.  Pole Data Coding Scheme (TP-DCS) obsahuje primárně informace o kódování zprávy. GSM definuje pouze 2 kódování pro textové zprávy a 1 kódování pro binární zprávy:  TP-DCS oktet má složitou strukturu a obsahuje i další informace než o kódování zprávy; nejvýznamnější je třída zprávy:  Flash zprávy jsou přijaté mobilním telefonem, i když má plnou paměť zpráv. Nejsou ukládány v telefonu, ale jsou pouze zobrazeny na displeji.  Další vlastnost dostupná pomocí TP-DCS je automatické smazání: zpráva je po přečtení automaticky vymazána z telefonu.  Skupina DCS hodnot Message Waiting Indication Group slouží k nastavování nebo nulování příznaků indikujících přítomnost nepřečtené voicemail, faxové, e-mailové nebo jiné zprávy.  Speciální DCS hodnoty také umožňují zkrácení zprávy díky kompresi; tato vlastnost však pravděpodobně není používána žádným operátorem.  Hodnoty TP-DCS jsou definovány v GSM doporučení 03.38. GSM zprávy mohou používat kódování GSM 7-bit implicitní abeceda, UTF-16 (nazývané UCS-2) a nebo se může jedna o 8bitová data.

Čas poslední transakce.

Pole TP-DT indikuje čas a datum poslední transakce provedené se zprávou:

Parameter Indicator.

Pole TP-PI indikuje přítomnost dalších polí v SUBMIT-REPORT, DELIVER-REPORT nebo SMS-STATUS-REPORT TPDU.  Protože i v 3GPP TS 23.040 V15.2.0 vydané v září 2018 jsou v poli TP-PI stále 4 volné bity, lze očekávat, že bit indikující rozšíření bude nulový i v budoucnosti, což lze použít pro rozlišení pole TP-PI od pole TP-FCS, když není dostupná informace z nižší vrstvy, zda TPDU je částí kladné nebo záporné odezvy; jestliže nejvýznamnější bit druhého oktetu TPDU je 1, je druhý oktet TP-FCS (v záporné odezvě), jinak je TP-PI (v kladné odezvě).

GSM 03.40 nebo 3GPP TS 23.040 je standard popisující formát protokolových datových jednotek () protokolu Short Message Transfer Protocol (SM-TP) používaného v GSM sítích pro přenos krátkých (textových) zpráv. GSM 03.40 se používá především pro přenos zpráv mobilní sítí GSM; aplikační servery používají pro přenos zpráv jiné protokoly, jako Short Message Peer to Peer nebo Universal Computer Protocol.

GSM 03.40 or 3GPP TS 23.040 is a mobile telephony standard describing the format of the Transfer Protocol Data Units (TPDU) of the Short Message Transfer Protocol (SM-TP) used in the GSM networks to carry Short Messages. This format is used throughout the whole transfer of the message in the GSM mobile network. In contrast, application servers use different protocols, like Short Message Peer-to-Peer or Universal Computer Protocol, to exchange messages between them and the Short Message Service Center (SMSC).


Motivační příklad.

Obvyklý příklad, který se uvádí jako úvod do problematiky Ramseyho teorie, je tento: Uvažujme hospodu, kde daný den popíjí právě 6 lidí. Někteří lidé se znají a někteří lidé se neznají (ovšem znají se navzájem, není možné, že by Petr znal Adama, ale Adam Petra ne). Potom můžeme zaručit, že na takovém večírku existuje trojice lidí, kteří se navzájem znají (každý z trojice zná každého z trojice), nebo trojice lidí, kteří se navzájem vůbec neznají (nikdo z trojice nezná nikoho z trojice). Pravdivost tohoto tvrzení není zřejmá, lze dokázat takto:  Vyberme libovolného štamgasta, nazvěme ho Honza. Ostatní zúčastněné rozdělme na skupiny "K","N", kde skupinu "K" tvoří kamarádi Honzy a skupinu "N" tvoří lidé, které Honza nezná. Celkem tyto skupiny obsahují pět lidí, tedy alespoň jedna z těchto skupin obsahuje alespoň tři návštěvníky. Rozdělme si možné případy (jeden z nich musí nastat):  Tedy v obou možných případech najdeme trojici a tím je tvrzení dokázáno.

Přeformulování.

Nyní zavrhněme hospody a přesuňme se do o něco formálnějších podmínek. Tedy do teorie grafů (ideální kombinací je pak teorie grafů nad pivem v hospodě). Situace v pivnici se dá modelovat jako jednoduchý graf na 6 vrcholech reprezentujících hospodské povaleče, kde hrana mezi dvěma vrcholy je právě tehdy, když se pivaři znají. Takže věta se dá přeformulovat takto:  Prvním zobecněním, které na výše uvedeném tvrzení provedeme, bude, že nebudeme hledat pouze trojice, ale obecně formula_3-tice. Tedy formula_3-prvkovou podmnožinu vrcholů, které tvoří kliku nebo nezávislou množinu jako indukovaný podgraf.

Ramseyho věta pro grafy.

Důkaz.

Důkaz bude pouze zobecnění původní verze. Provedeme ho indukcí podle formula_11:

Definice Ramseyho čísla.

Co vlastně "R(k,l)" znamená, lze vyčíst z výše uvedené věty, ale stejně si toto číslo formálně definujme pro jasnost. Také se nám bude hodit znát explicitní definici až budeme dokazovat dolní odhad.  formula_32

Vícebarevná Ramseyho věta pro grafy.

Tato verze je zjevně silnější než původní verze, ačkoli zkoumáme pouze úplné grafy -- jednobarevný graf lze modelovat na úplném grafu tak, že hrany obarvíme jednou barvou a nehrany jinou barvou.

Důkaz.

Důkaz provedeme za použití jednobarevné verze. Budeme postupovat indukcí podle formula_36:

Dolní odhad "R(k,k)".

Dokázali jsme, že pro každé "k,l" existují velmi velké grafy s požadovanou vlastností, ale neznáme, jak velké tyto grafy vlastně musí být. Budeme nyní hledat dolní odhad "R(k,k)". Použijeme slavný Erdosův důkaz pravděpodobnostní metodou.  Nechť "n=R(k,k)", dokážeme, že nutně formula_55. "G=(V,E)" je graf na "n" vrcholech, kde každá hrana je v "E" s pravděpodobností 1/2. Tedy konstrukci tohoto grafu si můžeme představit tak, že pro každou dvojici vrcholů hodíme mincí, pokud padne hlava, tuto hranu zahrneme, pokud orel, nezahrneme ji do "E".  Pro libovolnou "k"-prvkovou podmnožinu vrcholů platí, že je klikou s pravděpodobností formula_56. Pravděpodobnost, že graf obsahuje "k"-kliku je tedy formula_57. Zřejmě graf obsahuje nezávislou množinu se stejnou pravděpodobností. Tedy pro "G" platí, že pravděpodobnost, že obsahuje kliku nebo nezávislou množinu na "k" vrcholech, je menší, než formula_58. Pokud ukážeme, že tato pravděpodobnost je menší, než 1, určitě bude existovat nějaký graf ve kterém "k"-klika ani "k"-prvková nezávisla množina nejsou (protože kdyby neexistoval, pravděpodobnost by musela být rovna 1). Tedy nyní již jen vyjádříme "n" z nerovnice formula_59, použijeme odhad formula_60:  formula_61, z toho plyne formula_62. Tedy pokud zvolíme formula_63, nerovnost bude platit a tedy bude existovat graf bez požadovaných podgrafů a tedy Ramseyovo číslo musí být větší než tato hodnota "n".

Ramseyho teorie je soubor výsledků a vět z extremální kombinatoriky. Objektem zkoumání jsou velké množiny a jaké vlastnosti těchto množin můžeme zaručit pouze na základě jejich velikosti. Teorie je pojmenována po britském matematikovi F. P. Ramseyovi.

Ramsey theory, named after the British mathematician and philosopher Frank P. Ramsey, is a branch of mathematics that studies the conditions under which order must appear in relation to disorder. Problems in Ramsey theory typically ask a question of the form: "how many elements of some structure must there be to guarantee that a particular property will hold?" More specifically, Ron Graham describes Ramsey theory as a "branch of combinatorics".


Život.

Antonio Cartellieri se narodil roku 1772 v Gdaňsku (tehdy se nazýval Danzig). Byl synem italského tenoristy Antonia Maria Gaetana Cartellieriho a německé sopranistky. Matka byla sólistkou Královské opery v Berlíně. Základní hudební vzdělání tak Antonio získal v rodině. Manželství rodičů však brzy zkrachovalo.  Již v devatenácti letech se stal hudebním ředitelem u polského hraběte Oborského. V hraběcím doprovodu navštívil v roce 1792 Berlín a podařilo se mu uvést své dvě zpěvohry v Královské opeře. Dvůr hraběte se poté odebral do Vídně, což poskytlo Cartellierimu příležitost prohloubit své hudební vzdělání studiem u takových mistrů jako byli Johann Georg Albrechtsberger, Ignaz von Seyfried a Antonio Salieri.  Ve Vídni se Cartellieri setkal s úspěchem jak jako dirigent, tak i jako skladatel. Po úspěšné premiéře "Symfonie c-moll" a oratoria "Gioas, Re di Giuda (Jóaš, král judský"), mu kníže Josef František Maxmilián z Lobkovic, vévoda roudnický, nabídl místo dvorního kapelníka. Od roku 1796 se tak stal dirigentem, skladatelem, prvním houslistou i učitelem hudby v rodině Lobkoviců. Lobkovický dvůr trávil léto na zámku Jezeří u Litvínova a zbývající část roku v Roudnici a ve Vídni. Cartellieri díky tomu neztrácel kontakt s vídeňskou hudební kulturou. Císařská dechová harmonie hrála jeho divertimenta, přední vídeňští hráči jeho instrumentální koncerty. U lobkovické kapely se setkal Antonínem Vranickým, který byl rovněž kapelníkem ve službách knížete. Jejich vztahy však nebyly zcela idylické.  V roce 1800 se oženil s Češkou Františkou Kraftovou, dcerou violoncellisty roudnické kapely Antonína Krafta. Měl tři syny. Nejstarší Josef pokračoval po smrti Antonína Vranického jako lobkovický kapelník, avšak po rakouském státním bankrotu v důsledku napoleonských válek zámecká kapela zanikla. Prostřední syn Antonín se stal ekonomem a Pavel byl lékárníkem a průkopníkem západočeského lázeňství. Je po něm pojmenován jeden z léčivých pramenů ve Františkových Lázních.  Na podzim roku 1807, při cestě z Jezeří do Roudnice, postihl Cartellieriho náhle infarkt. Lékař se k němu nedostal včas. Zemřel 2. září 1807 v Libčevsi (Liebshausen), necelých 30 kilometrů od Jezeří, v čtyřiatřiceti letech.

Dílo.

Ve své době patřil Antonio Cartellieri k mezinárodně známým skladatelům. Opisy jeho skladeb se nacházejí v archivech celé Evropy. Později zůstal ve stínu svých slavnějších současníků. Teprve dvě stě let po jeho smrti je jeho hudba znovuobjevována a je, zejména v Německu, znovu na programech koncertů a nahrávacích studií.  Komponoval hudbu i na české náměty. O tom svědčí opery "Rübezahl" (Rýbrcoul, Krakonoš) a "Amgarda, královna česká".

Antonio Casimir Cartellieri (27. září 1772 Gdaňsk – 2. září 1807 Libčeves) byl hudební skladatel, houslista a kapelník ve službách rodu Lobkoviců v Čechách.

Antonio Casimir Cartellieri (27 September 1772 – 2 September 1807) was a Polish-Austrian composer, violinist, conductor, and voice teacher. His reputation dissipated after his death, not to be resurrected until the late 20th century. One son was the spa physician Paul Cartellieri. Another, Josef Cartellieri, compiled some largely second-hand biographical notes about the father he scarcely knew.


Historie.

Město je poprvé zmíněno v historických pramenech v roce 1449 pod jménem Малы Лулін. Od roku 1540 známý jako Luniněc patřil polockému guvernéru Stanislavu Dovojnému. V roce 1588 měla obec 484 obyvatel, 74 domů a lihovar. V roce 1622 jeho majitel Constantine Dolmat daroval obec s klášterem Dzjatlavickému mužskému klášteru.  V roce 1793 se v důsledku druhého rozdělení Polska obec stala součástí Pinského újezdu Ruského impéria. Podle údajů z roku 1795 žilo v obci 624 obyvatel a bylo zde 75 domů. V roce 1842 byl majetek a pozemky převedeny do státní pokladny kláštera, obyvatelé se stali státními rolníky. V souvislosti s výstavbou Poleských železnic se počet obyvatel zvýšil — v roce 1897 zde žilo 3 167 obyvatel a stálo tady 855 dvorů. V provozu byly dva mlýny, veřejná škola a farní škola.  V únoru 1918 byla obec okupována Němci, v letech 1919—1939 bylo město součástí druhé Polské republiky a bylo centrem Luniněckého povětu Poleského vojvodství. V té době ve městě žilo něco málo přes 8 000 obyvatel. Byla dokončena stavba pravoslavného kostela svatého kříže, který působí dodnes. Také tu byl postaven kostel svatého Josefa.  V roce 1939 se v důsledku Sovětské invaze do Polska město stalo součástí Běloruské SSR. V té době zde žilo asi 8 300 obyvatel. Od 10. července 1941 do 10. července 1944 bylo město pod německou okupací. Bylo osvobozeno 23. a 55. oddílem Rudé armády.

Znak.

Ve středověku město nemělo znak ani vlajku, heraldické symboly získalo až v naší době. V modrém poli znaku jsou tři stříbrné symboly. Na vrchu se nachází koruna, která symbolizuje příslušnost ke knížecímu panství v období Litevského velkoknížectví. Uprostřed jsou umístěny dva protínajících se šípy, které znázorňují důležitost města jako železničního uzlu. Ve spodní části se nachází lilie, která připomíná přírodní bohatství Luniněckého rajónu, zejména Bílého jezera.

Doprava.

Na konci 19. století a na počátku století dvacátého se město stalo důležitým železničním uzlem. V letech 1884—1886 byly zavedeny vlakové spoje Homelu, Rivna, Vilna a Brestu. Nedaleko obce byl postaven velký železniční uzel se sklady, dílnami a ostatními budovami a byla postavena stanice.

Ekonomika.

Významnou roli v ekonomice města hraje železnice. Ve městě jsou tyto továrny: «Полесьеэлектромаш», РУВП «Лунінецкі рамонтна-механічны завод», «Лунинецкий молочный завод», ААТ «Лунінецлес», dřevozpracující závod a luniněcké RPO.

Sport.

V roce 2011 město otevřelo ledový palác (podobné arény byly dříve postaveny v Pružanech a Kobrynu). K dispozici je bazén, který byl otevřen v roce 2012. Město má sportovní klub «Лунинец» zaměřující se na motoball, který opakovaně zvítězil v mistrovství Evropy.

Luniněc (bělorusky "Лунінец", rusky "Лунинец", polsky "Łuniniec") je město v Brestské oblasti v Bělorusku a administrativní centrum Luniněckého rajónu. Nachází se 240 km východně od Brestu a 250 km jižně od Minsku. Je železničním uzlem na linkách směřujících na Baranavičy, Homel, Rivne a Brest.

Luninets (,,,, BGN/PCGN romanization: "Luninyets") is a town and administrative centre for the Luninets district in Brest Region, Belarus, before which it was in Poland (1540–1793, 1920–1939) and Russia and the Soviet Union (1793–1920, 1939–1941, 1944–1991). It has a population of some 24,000, and is immediately east of the Pinsk district within Brest. It was home to Luninets air base during the Cold War.


Rozšíření.

Je rozšířen převážně v západní Evropě s výraznou atlantskou až subatlantskou tendencí, která okrajově zasahuje do Evropy střední. Jeho východní hranice prochází Estonském, Polskem a Slovenskem, izolované nálezy jsou hlášeny z oblasti Kavkazu, Íránu a severní Afriky.  V Čechách se tento druh nejčastěji objevuje na Českolipsku, ve východním Polabí a na Třeboňsku, ve všech lokalitách je vzácný. Na Moravě je jeho výskyt pravděpodobně již historií.

Ekologie.

Roste na zaplavovaných územích, na vlhkých až bažinatých stanovištích. Bývají to hlavně mokřady, rákosiny, rašelinné louky, příkopy se stojatou vodou i břehy rybníků a jezer. Požaduje vysokou hladinu spodní vody, neškodí mu občasné zaplavení vodou. Vyskytuje se od nížin až do podhůří na kyselých půdách s malým obsahem živin, preferuje stanoviště s minimální konkurenci okolních rostlin.

Popis.

Z asi 1 mm silného, rozvětveného oddenku vyrůstají plazivé, niťovité lodyhy až 60 cm dlouhé, které v uzlinách koření. Lodyhy jsou porostlé listy na vztyčených řapících až 15 cm dlouhých. Listy jsou štítovité, řapíky přirůstají ke středu spodní strany čepelí které jsou téměř okrouhlé a hrubě vroubkované. Čepele jsou uprostřed konkávní, mají šest až deset žil a mívají v průměru 2 až 4 cm (1,1 × širší než delší).  Z úžlabí listů (z lodyžních uzlin) vyrůstají směrem vzhůru asi 8 cm dlouhá květenství (kratší než řapíky), obvykle jsou skrytá pod listy. Na vřetenu květenství je v jednom až třech přeslenech po několika oboupohlavných, krátce stopkatých aktinomorfních květech, velkých asi 2 mm v průměru. Mají nezřetelný kalich, pět korunních, bílých nebo světle růžových lístků a pět drobných tyčinek nesoucích prašníky, ty se nacházejí v blízkosti blizen. Ploidie druhu 2n = 96.  Bylina kvetou od června do srpna, květy se opylují pravděpodobně autogamně. Plody vyrůstají na krátkých stopkách, jsou to silně zploštělé dvounažky elipsovitého tvaru (širší než delší), asi 2 mm velké a hrubě bradavčité. Semena (nažky) jsou schopná vyklíčit i za více než pět let.

Význam.

Rostliny mají malý ekonomický význam, někdy se vysazují jako ozdobné vodní rostliny v okrasných jezírkách nebo akváriích. Obsahují obdobně jako ostatní druhy pupečníku látku vellarin, která v malém množství působí jako stimulans a ve větším způsobuje bolesti hlavy, závratě, otupělost a vnitřní krvácení.

Ohrožení.

Pupečník obecný vyrůstá na stále menších počtech stanovišť. Na podporu jeho záchrany je v „Červeném seznamu cévnatých rostlin ČR“ i ve „Vyhlášce MŽP ČR č. 395/1992 Sb.“ zařazen mezi ohrožené druhy (C3), (§3).

Externí odkazy.

Pupečník obecný ("Hydrocotyle vulgaris") je vlhkomilná, vytrvalá, hemikryptofytická rostlina. Tento původní druh české flory je jediným druhem rodu pupečník který v České republice roste.

Hydrocotyle vulgaris, also known as marsh pennywort, common pennywort, water naval, money plant, lucky plant or copper coin, is a small creeping perennial aquatic herb native to N. Africa, Europe, the Caucasus and parts of the Levant.


Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

Juniorskou kariéru strávil v OHL v týmu Sault Ste. Marie, kde odehrál 4 sezony. Nejlepší byla jeho poslední sezona v OHL 2006-07, ve které si vytvořil osobní maximum v počtu bodů (42), když v 65 zápasech měl bilanci 16+26 a k tomu přidal i 96 trestných minut. Celkem v OHL nasbíral 113 bodů (48+65) a 264 TM v 254 zápasech.

Profesionální kariéra.

Po konci juniorské kariéry si našel působiště v týmu Laredo v Central Hockey League. Za tým ze státu Texas odehrál 1 sezonu a pak se dohodl na spolupráci s farmou San Jose Worcesterem, kde odehrál 3 sezony.  Před sezonou 2009-10 byl na zkoušku pozván na přípravný kemp San Jose, místo sice v týmu nevybojoval, ale dál pokračoval ve Worcesteru a jeho výkony mu nakonec 2. března 2010 vynesly smlouvu se San Jose. Do NHL ale poprvé zasáhl až 3. ledna 2011 proti Vancouveru. Svůj první bod a gól v NHL zaznamenal 23. března 2011 proti Calgary, když překonal Kiprusoffa. Celkem v základní části NHL nastoupil k 17 zápasům, ve kterých si připsal 3 bod (1+2) a 4 TM. V playoff nastoupil za Sharks ke 3 zápasům ve finále Západní konference proti Vancouveru, které Sharks prohráli 1:4 na zápasy.  Sezona 2011-2012 byla jeho první celá, kterou strávil v NHL. Odehrál v ní 76 zápasů a nasbíral 17 bodů (4+13) a 47 TM. Další 2 celé sezony strávil rovněž v dresu Sharks. V sezoně 2013-2014 si vytvořil osobní maxima v počtu zápasů (81), asistencí (14) a trestných minut (86) a vyrovnal osobní maximum v počtu bodů (17). Byl nejtrestanějším hráčem San Jose.  Sezonu 2014-2015 zahájil opět v San Jose, kde do začátku března odehrál 56 zápasů. Pak byl 2. března 2015 vyměněn do Chicaga za útočníka Bena Smitha a podmínečné 7. kolo draftu 2017. Do konce základní části pak stihl za Blackhawks odehrát 13 zápasů se 2 asistencemi a 7 TM. Celkem si tak v základní části připsal 10 bodů (5+5) a 57 TM v 69 zápasech. Kromě prvních 2 zápasů 1. kola playoff odehrál všechna zbylá utkání vyřazovacích bojů a podílel se tak na zisku Stanley Cupu. Po sezoně se stal volným hráčem, ale 3. července 2015 podepsal 2letou smlouvu s Blackhawks s cap hitem 800 tisíc dolarů.

Andrew Desjardins (* 27. července 1986, Lively, Ontario, Kanada) je kanadský hokejový útočník hrající v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize (NHL). Byl součástí týmu, který dokázal v roce 2015 vyhrát Stanley Cup.

Andrew Desjardins (born July 27, 1986) is a Canadian professional ice hockey centreman who is currently playing with the Adler Mannheim of the German DEL. Earlier in his career, he played for the Chicago Blackhawks and the San Jose Sharks of the National Hockey League (NHL).


Život.

Vystudoval sociologii a filosofii na univerzitách v Mnichově a Heidelbergu (1906–07). V roce 1910 odešel do Berlína, kde vystudoval Školu dramatického umění Maxe Reinhardta a poté pracoval v divadle. Společně s Johannem R. Becherem a Erichem Mühsamem začal roku 1913 vydávat časopis "Revoluce". Zároveň začal chodit do berlínského "Café des Westens", kde se scházela skupina básníků, která ho přivedla k zájmu o literaturu. Krátce po vypuknutí první světové války se svou ženou Emmy Henningsovou uprchl jako pacifista do Švýcarska. V Curychu pracoval jako pianista v jednom varieté v curyšské dělnické čtvrti Niederdorf.  5. února 1916 otevřeli Ball se svou ženou na Spiegel Gasse 1 literární kavárnu nazvanou Kabaret Voltaire (v bývalé hospodě "Meierei"). Slavnostního otevření se tehdy účastnili Tristan Tzara, Hans Arp a jeho žena Sophie Taueberová-Arpová, Viking Eggeling, Marcel Slodki, Christian Schad, Hans Richter, Augusto Giacometti a další. Kabaret Voltaire se stal centrem protinacionalisticky a pacifisticky smýšlejících umělců. Jméno Voltaire mělo symbolizovat svobodu ducha. Právě v Kabaretu Voltaire bylo hnutí Dada na jaře roku 1916 založeno, když jednou večer umělci otevřeli malý Laroussův slovník na náhodné stránce a poté jeden z přítomných vzal kapátko s vodou a kapka dopadla na slovo "dada", načež se umělci rozhodli založit směr právě pod tímto názvem.  I Ball začal tvořit v duchu dadaismu. Napsal román "Tenderenda, der Phantast", napsal i množství fonetických básní, mezi nimiž nejznámější je "Gadji beri bimba" a "Karawane". Roku 1917 se však přestal s dadaisty stýkat, když se stal redaktorem liberálně kritických bernských novin "Freie Zeitung". Po válce se stáhl do ústraní a žil v Ticinu, kde se velmi sblížil s Hermannem Hesse. Roku 1919 vydal sžíravou knihu "Kritik der deutschen Intelligenz" a konvertoval ke katolickému křes'ťanství. Těsně před smrtí se ohlásil kritickým životopisem spisovatele Hermanna Hesseho "Hermann Hesse, sein Leben und sein Werk" (1927). Po jeho smrti byl vydán jeho deník "Die Flucht aus der Zeit" ("Únik z doby").

Hugo Ball (22. únor 1886, Pirmasens – 14. září 1927, Sant'Abbondio u Lugana) byl německý filosof, spisovatel a básník, jeden ze zakladatelů dadaistického hnutí.

Hugo Ball (; 22 February 1886 – 14 September 1927) was a German author, poet, and essentially the founder of the Dada movement in European art in Zürich in 1916. Among other accomplishments, he was a pioneer in the development of sound poetry.


Taxonomie.

Druh astrild pestrý poprvé popsal švédský biolog Carl Linné v desátém vydání své publikace "Systema naturae" (1758). Taxonomicky je zařazen se do rodu "Pytilia", do kterého patří další čtyři druhy: astrild Wienerův ("Pytilia afra"), rudočelý ("Pytilia hypogrammica") a rudokřídlý ("Pytilia phoenicoptera)" a méně známý "Pytilia lineata", který bývá často zaměňován s astrildem Wienerovým"." Právě astrild pestrý má ale nejširší oblast výskytu a je nejhojnější.  Nejblíže příbuzný tomuto druhu je astrild rudokřídlý. Oba druhy jsou též geneticky podobné jiným zástupcům čeledi astrildovitých, což znamená, že se od sebe oddělily v relativně nedávném čase.  Rozlišujeme několik poddruhů:

Popis.

Astrildové pestří jsou drobní, ale robustně vyhlížející ptáci s krátkými a zaoblenými křídly. Tělo dospělých měří 120–140 mm a má krátký ocas. Nohy jsou neopeřené, se středně dlouhými běháky; zobák je taktéž středně dlouhý. Samice jsou snadno odlišitelné od samců díky výrazným rozdílům ve zbarvení. Samec má tváře, bradu, čelo a hrdlo červené (některé poddruhy mají i uzdičku). Ostatní části hlavy, strany krku a záhlaví šedé. Hřbet olivově zelený. Vole a horní prsa žlutá (žlutá až červenooranžová – podle poddruhu). Břicho bíle zbarvené, příčně hnědo-černé pruhování. Vrch ocasu je jasně červený, spodek ocasu bílý. Zobák má červenou barvu.  Naopak samice má hlavu šedou, krk bílý, vole a prsa světle šedá, příčně tmavě pruhovaná. Barvy jsou u samic mírně matnější. Mláďata jsou podobná samici, rozlišit pohlaví je možné až v době prvního přepeřování. Nejsnáze se pohlaví určuje podle hustoty a barvy pruhů na břiše.  U dospělých probíhá přepeřování prakticky celoročně, záleží ale i na poddruhu.

Výskyt.

Astrild pestrý je hojně rozšířený na celém jihu Afriky a jeho populace jsou velké. Výjimečně, spíše jen sezónně, jej můžeme najít v Senegalu, Mali, Guineji, Togu. Některé poddruhy je možné najít i na severu Kamerunu. Obývá mírně zalesněné a převážně suché oblasti.. Potřebují ale pravidelný přísun vody, kvůli čemuž se vyhýbají extrémně suchým místům, jako je poušť Kalahari.  Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody se jedná o nedotčený druh.

Chování.

Astrildové pestří jsou aktivní převážně ve dne.

Hnízdění.

Hnízdění většiny astrildů začíná během druhé poloviny období dešťů. Partneři společně postaví hnízdo, které je z trávy. Bývá umístěné ve vysoké trávě nebo v keřích. Samice poté naklade do hnízda 4 až 6 bílých vajíček. V inkubování vajec se střídají samec i samice a zatímco jeden zahřívá, druhý hledá potravu. Ptáčata se vylíhnou asi za 12 dní. Astrild pestrý je poměrně dobrý rodič, který se o svá mláďata stará dobře. Vylíhnutá ptáčata jsou krmena výhradně hmyzem, až ve vyšším věku jim rodiče začnou nosit i semena trav.

Predátoři a parazité.

Astrild pestrý nemá přirozené predátory, ale na jeho hnízdech často parazituje vdovka rajská. Vdovka rajská je hnízdní parazit typický pro většinu jižní Afriky a Súdán. Naklade svá vajíčka do cizího hnízda, ale na rozdíl od kukačky obecné se liší tím, že hostitelova vejce nevyhazuje.

Chov v zajetí.

Chov astrildů pestrých není náročný, ale vyžadují velkou voliéru, přičemž v jedné může být pouze jeden samec. Dva samci v jedné voliéře vůči sobě budou agresivní a budou bojovat o samičky. Jinak je možné chovat je i s jinými drobnými exotickými ptáky. Nicméně v době hnízdění je nutné jednotlivé páry rozdělit do vlastních voliér, samička astrilda pestrého se může klidně spářit i se samečkem astrilda rudokřídlého, přičemž ptáčata pak budou mít nežádoucí vzhled. Je vhodné podávat krmné směsi pro drobné exoty, popř. malý hmyz nebo larvy.

Astrild pestrý ("Pytilia melba") je drobný pták z čeledi astrildovitých, z rodu "Pytilia". Obývá jižní Afriku, výjimečně (spíše jen sezónně) od Senegalu po Ghanu. Živí se semeny trav, bobulemi a hmyzem, např. termity a mravenci (hlavně v období hnízdění). Jedná se o denní ptáky, kteří přes den hledají potravu ve vysoké trávě a v noci spí převážně v keřích. Sdružují se do skupin, po období hnízdění je možné pozorovat i menší rodinné skupinky.

The green-winged pytilia ("Pytilia melba") is a common species of estrildid finch found in Africa. It has an estimated global extent of occurrence of.


Vznik.

Radiolarity vznikají usazováním odolných mikroskopických schránek prvoků kmene "radiolaria" nejčastěji pod karbonátovou kompenzační hladinou. V této hloubce dochází k úplnému rozpouštění mikroskopických schránek tvořených CaCO, takže usazovat se mohou pouze schránky tvořené z SiO. Opálový materiál schránek postupně rekrystalizuje na stabilnější vláknitý chalcedon a křemen.. Někdy přechází do radiolariových vápenců.

Vlastnosti.

Jsou to většinou zvrstvené horniny, často pestrobarevné. Jsou poměrně tvrdé, rýpou do skla. Tenké pravidelné vrstvičky mohou dosahovat tloušťku kolem 5 - 15 cm (obvykle desky) a v případě, pokud vznikaly v hlubokovodním prostředí se často střídají s jílovitými břidlicemi, případně relikty ofiolitů. Mají vysoký obsah SiO, nešumí v HCl. Příměs CaCO může způsobit, že hornina může s HCl reagovat prudčeji a slabě šumět.  Radiolarity jsou často považovány za hlubokovodní oceánské sedimenty a jsou proto často používány jako důležitý palegoegrafický indikátor. V geologické minulosti ale některé radiolarity vznikaly i v mělkovodním prostředí. Červenou až hnědou barvu hornině dodávají ionty Fe, zelenkavou Fe. Schránky radiolarií jsou zachovány v mikroskopické struktuře, jsou jinak chudé na makrofosílie. Někdy se v nich vyskytují aptychy (víčka) amonitů.

Výskyt.

Nejstarší známé radiolarity jsou kambrického stáří, pochází z Kazachstánu. Středněordovické radiolarity se vyskytují u Ballantrae ve Skotsku. Silurské/devonské radiolarity, nazývané "lydity", se nachází v Franckém lese a v oblasti Vogtland v Německu. Velký význam mají novaculity z Arkansasu, Oklahomy a Texasu, které vznikly na konci devonu. V oblasti Západních Karpat se radiolarity vyskytují v několika tektonických jednotkách.. Nejstarší z nich jsou radiolarity v meliatiku, kde však vystupují pouze v sekundární pozici v subdukční melanži.  Tzv. držkovské a čoltovské radiolarity jsou střednětriasového stáří a řazeny jsou do hačavského souvrství. Všechny ostatní radiolarity jsou mladší. V Centrálních Západních Karpatech jsou hlavně střednějurské. Známy jsou i ze šipruňské pánve tatrika a zliechovské pánve krížňanského příkrovu (fatrikum), kde jsou označovány jako "ždiarske souvrství". Ve fatriku mají velmi často charakter radioláriových vápenců. Vystupují také v manínské a kysucké jednotce bradlového pásma jako tzv. "czajakowské" resp. "čajakovské radiolarity". Pro analogické souvrství se v alpské literatuře používá název ruhpoldinské radiolarity, v Polsku jsou pro stejné souvrství používány termíny "sokolické" a "czajakowské radiolarity". V nadloží tethydních radiolaritů často leží červené hlíznaté vápence.  Na Slovensku je lze nalézt v Nízkých a Vysokých Tatrách, Malých Karpatech, Malé a Velké Fatře, pohořích Vtáčnik, Tribeč, Štiavnické vrchy, Povážském Inovci (hornobelická skupina), Spišská Magura, Starohorské vrchy, Strážovské vrchy.  Vyskytují se i v jiných oblastech alpsko-himálajské soustavy, například v pohoří Medvednica v Chorvatsku nebo v severních Vápencových Alpách.

Použití.

Radiolarity byly v mladším paleolitu používány k výrobě štípaných nástrojů. Čepele z tohoto materiálu byly nalezeny např. u Kálnici na Pováží.

Radiolarit nebo radiolariový rohovec je usazená hornina tvořena z rekrystalizovaných mikroskopických schránek prvoků "radiolaria". Většinou je indikátorem hlubokovodního oceánského prostředí. Složením je blízká opuce, spongilitům a silicitům (jaspilitům), případně nezpevněným křemelinám.

Radiolarite is a siliceous, comparatively hard, fine-grained, chert-like, and homogeneous sedimentary rock that is composed predominantly of the microscopic remains of radiolarians. This term is also used for indurated radiolarian oozes and sometimes as a synonym of radiolarian earth. However, radiolarian earth is typically regarded by Earth scientists to be the unconsolidated equivalent of a radiolarite. A radiolarian chert is well-bedded, microcrystalline radiolarite that has a well-developed siliceous cement or groundmass.