Historie.

V roce 1964 zažádala prezidentská rada státu Washington o další státní vysokou školu, aby se geograficky vyrovnalo rozdělení státních institucí vyššího vzdělání. V roce 1965 byla tedy vytvořena dočasná rada, která se zabývala zjišťováním potřeby a nejlepšího umístění nové školy. Radě pomáhala společnost Nelson Associates z New Yorku.  Ještě ve stejném školním roce rada vydala oznámení, že by měla být nová vysoká škola otevřena v co nejrychlejším čase a měla by se vyskytovat na předměstích v okresu Thurston, zhruba do 16 kilometrů od města Olympia.  Bylo rozhodnuto, že kampus nové školy musí mít alespoň 240 hektarů, tudíž se jednalo o největší kampus ve státě. Navíc byla vysoká škola první ve státě, která vznikla ve 20. století jako čtyřletá vzdělávací instituce.  V lednu 1968 bylo ze 31 možností vylosováno jméno "The Evergreen State College". V listopadu téhož roku se prvním prezidentem školy stal Charles J. McCann, který společně se zakládacím učitelským sborem odstartoval výuku 4. října 1971 s celkovým počtem 1 178 studentů. McCann zůstal ve své pozici až do června 1977, kdy ho nahradil bývalý guvernér Daniel J. Evans, který, když byl v čele státu, schválil založení nové vysoké školy. Evans náhle opustil své místo v roce 1983, kdy byl jmenován do amerického senátu jako náhrada za zesnulého senátora Henryho M. Jacksona. Největší budova na kampusu, Knihovna Daniela J. Evanse, byla pojmenována po bývalém guvernérovi a senátorovi. Vstup na kampus zase nese jméno McCanna, jmenuje se Charles J. McCann Plaza. V roce 2004 byla dokončena 16 000 m2 rozlehlá budova Seminar II a nyní je dokončena i významná renovace Evansovy knihovny.  V roce 1999 byl usvědčený zločinec Mumia Abu-Jamal pozván k doručení a nahrání projevu pro absolventskou třídu, za což bylo vedení školy velice kritizováno.  Na kampusu se rovněž nachází velká plocha nezastavěné půdy na břehu Pugetova zálivu. Velká část plochy je druhotný stálezelený les, který slouží studentům a učitelskému sboru jako výzkumné přírodní území. Celý kampus má výměru 408 hektarů, z čehož většina je zalesněná. Do kampusu patří rovněž 11 hektarů wattových pobřeží jižního Pugetova zálivu. Mimo hlavní kampus se v Tacomě nachází městský kampus a organická farma.  V roce 2008 se škola stala jednou ze zhruba třiceti amerických vysokých škol a univerzit, kde při ubytování nezáleží na pohlaví. Znamená to také, že je zde příznivé prostředí i pro homosexuální, bisexuální, transgenderové i heterosexuální jedince a páry.

Hodnocení.

Vysoká škola nasbírala už mnoho akademických vyznamenání. Podle magazínu "U.S. News & World Report" se ve školním roce 09/10 umístila na prvním místě na západě USA v oboru pregraduální výuky a na pátém místě mezi všemi státními vysokými školami na západě USA, čímž je myšleno území od Texasu po Pacifik. Celkově se umístila na 29. místě na západě, tedy výše než Central Washington University nebo Eastern Washington University, i výše než některé státní školy v okolních státech. Co se týče prvního roku vzdělávání, patří škola mezi nejlepší v celé zemi. Spisovatel a bývalý redaktor v oboru vzdělávání pro "The New York Times", Loren Pope, zařadil školu do své publikace "Colleges That Change Lives" (vysoké školy, které mění životy), kam se dostala jako jedna ze dvou státních škol v zemi. Společnost The Princeton Review rovněž zařadila školu mezi nejlepší na západě země pro školní rok 09/10.

Sporty.

Škola soutěží v lize NAIA, konkrétně v její Kaskádové konferenci. Týmy nesou jméno Geoducks, po druhu mlžů, který žije ve vodách Pugetova zálivu.  Pravděpodobně nejúspěšnějším sportovcem, který navštěvoval univerzitu, je fotbalista Joey Gjertsen, jenž poté odešel do North American Soccer League a nyní hraje za San Jose Earthquakes v Major League Soccer.

Centra veřejných služeb.

Škola je domovem Vzdělávacího a kulturního centra Longhouse, které poskytuje služby a stravování studentům a okolním indiánským komunitám. Design centra odpovídá indiánské filozofii pohostinství a hlavním účelem je poskytování shromažďovacího místa pro kulturní ceremoniály, přednášky, konference, vystoupení, umělecké výstavy a komunitní události. Centrum rovněž nabízí porozumění mezi místními indiány a návštěvníky z různých kultur. Cílem centra je propagace indiánského umění a kultury, ochrana kultury a ekonomický rozvoj.  Škola je rovněž domovem Centra indiánského aplikovaného výzkumu (NIARI). Také má osvědčenou historii co se týče vzdělávání okolních indiánských kmenů. Skrz rozvoj NIARI se škola dostala ve službách indiánským kmenům v Západním Washingtonu o krok dále. Instituce zvyšuje počet služeb, které škola může kmenům poskytnout, například jim pomoci dosáhnout ekonomických, správních a prostředkových cílů. Mezitím také nabízí studentům školy přídavné vzdělávací možnosti.  Ve škole sídlí správa Státního institutu veřejné politiky, jehož snahou je praktický, nestranný výzkum důležitých záležitostí státu Washington. Institut má své vlastní politické a ekonomické analytiky, používá rovněž specialisty z univerzit a konzultanty. Zaměstnanci institutu pracují se státním zákonodárným sborem a dalšími orgány, dále také s experty, kteří mají na starost ověřit relevanci výzkumů.  Dalšími významnými centry veřejných služeb na kampusu jsou Washingtonské centrum pro zlepšení pregraduálních studií a Centrum komunitního vzdělávání.

Organická farma.

Každoročně obdělávané území má rozlohu 3 500 m2, víceleté rostliny se však pěstují jinde. Plodiny se pak prodávají společnosti Aramark, ve stáních na Rudém náměstí každé úterý a čtvrtek mezi jedenáctou a patnáctou hodinou, avšak pouze ve vegetační době. Všechen přebytek pak putuje do Potravinové banky okresu Thurston a místních charit, nebo do kompostu.  Výdělek z prodeje plodin se používá k financování farmářských projektů a koupi semen a vybavení. Mezi projekty, které byly zaplaceny z těchto výdělků patří dva skleníky, chladírna, sklad kompostu, oplocení farmy a sad. Dalším využitím výdělků je zaplacení studentských projektů, které ve většině případů zkoumají zahradnické aspekty různých potravinových plodin.  Farma je rozdělena tak, aby byly od sebe odděleny různé typy úrody. Farma praktikuje přísnou pětiletou rotaci úrody, která vytváří časovou různorodost místo místní. Rotace obsahuje čtyři kategorie, z nichž každá má svůj prostor pro jednu vegetační dobu.  Rotace je pouze jednou metodou, kterou farma využívá k zachování diverzity. Další používanou metodou je užití zasetých krytů půdy a obdělávání několika typů zeleniny dohromady. Diverzita pole je jedním ze základních kamenů pevného zemědělství a poskytuje netoxickou a trvalou ochranu úrody proti nemocím a škodlivému hmyzu.  Na farmě se rovněž nachází velký kompost, který kompostuje vše, co jde zkompostovat z kampusu. Dále se zde nachází výrobna biodieselu, komunitní zahrada a velký statek, který byl postaven především studenty.

Rezervace a pláž.

Škola má území 400 hektarů, z nichž většinu pokrývá druhotný porost. Celý kampus je tak využíván jako přírodní laboratoř pro vědecké výzkumy a také poskytuje inspiraci pro tvůrčí práce. Na kampusu se nachází množství stezek, které vedou na různá místa a také na Vždyzelenou pláž. Pobřežní prostředí charakterizují příkré útesy, štěrkové pláže s množstvím vyplavených klád a mořskou příbřežní zónu, která je při odlivu dlouhá až 46 metrů k Eldově zátoce. Částí kampusu je až kilometr netknuté pláže, kterou studenti používají k vědeckým výzkumům a k odpočinku. K pláži vede několik stezek a malá cesta rovněž vede k jediné budově na pláži a k malé lodní rampě. Útesy mají výšku 5 až 20 metrů.

Knihovna Daniela J. Evanse.

Knihovna Daniela J. Evanse je hlavní knihovnou na kampusu a jméno nese po bývalém guvernérovi, který schválil založení školy a později se stal jejím druhým prezidentem. V knihovně se nachází více než 750 tisíc tištěných i mediálních položek a rovněž také žurnály. Dále knihovna udržuje kolekci vzácných knih, archivního materiálu a vládních dokumentů. Také se zde nachází několik malých promítacích síní a v přízemí se nachází centrum věd zvané Centrum kvantitativního a symbolického uvažování. Knihovna samotná se nachází v křídle informační technologie budovy, kde rovněž sídlí mediální služby a velké akademické počítačové centrum.

Pregraduální programy.

Škola má unikátní systém, kde si každý student vybere jeden 16kreditový program na jedno čtvrtletí místo několika programů najednou. Studenti navíc mají svobodu vybírání programů po celou dobu studia. Škola má tedy zavedený tzv. čtvrtletní systém. Programy mohou trvat jedno, dvě nebo tři čtvrtletí, s tím, že tři čtvrtletí trvají od září do června.  Na konci programu profesor napíše jednostránkovou reportáž o studentově aktivitě místo zapsání známky a s každým studentem má malou vyhodnocovací konferenci. Profesor rovněž rozhoduje o tom, kolik kreditů student za čtvrtletí dostane, nebo o kolik přijde.  Aby student dostal titul bakaláře umění, musí získat 180 kreditů. Pro titul bakaláře věd je to rovněž 180 kreditů, z nichž však 72 musí pocházet z vědeckých programů, z nichž 48 musí pocházet z programů vyšší vědy. Toho může student dosáhnout jednoletým studiem vyšších věd.  Obory studií jsou estetika, afroamerická studia, zemědělství, americká studia, antropologie, architektura, historie umění, astronomie, biochemie, biologie, botanika, podnikání a management, chemie, komunikace, komunitní studia, informatika, studia vědomí, kulturní studia, tanec, ekologie, ekonomika, vzdělávání, environmentální studia, polní studia, genderová studia, geografie, geologie, vláda, zdraví, historie, hydrologie, mezinárodní studia, jazyková studia, právní a vládní politika, právní a veřejná politika, vedoucí studia, lingvistika, literatura, námořní věda, námořní studia, matematika, mediální studia, film, hudba, indiánská studia, přírodní historie, venkovní vedení a vzdělávání, filozofie, vědecká filozofie, fyzika, fyziologie, politologie, psychologie, homosexuální studia, náboženská studia, sociologie, somatická studia, studia udržitelnosti, divadlo, vizuální umění, psaní a zoologie.

Postgraduální programy.

Na rozdíl od pregraduálních programů je u postgraduálních nutno, aby student měl za sebou určitý pokus pregraduálních kurzů. Škola nabízí postgraduální programy na magistra environmentálních studií, magistra vyučování a magistra veřejné správy.

The Evergreen State College je státní škola svobodných umění v Olympii, ve státě Washington. Byla založena v roce 1967 jako experimentální a netradiční vysoká škola. V roce 2009 ji navštěvovalo více než 4,5 tisíce studentů. Škola má velký vliv na kulturu a ekonomiku hlavního města státu, Olympie.

The Evergreen State College is a public liberal arts college in Olympia, Washington. Founded in 1967, it offers a non-traditional undergraduate curriculum in which students have the option to design their own study toward a degree or follow a pre-determined path of study. Full-time students can enroll in interdisciplinary academic programs, in addition to stand-alone classes. Programs typically offer students the opportunity to study several disciplines in a coordinated manner. Faculty write substantive narrative evaluations of students' work in place of issuing simple grades.


Krystalické modifikace.

Uhličitan barnatý krystalizuje ve 3 rozdílných krystalických modifikacích, které se označují jako modifikace α, modifikace β a modifikace γ. Modifikace α je nejstabilnější a za vyšší teploty na ni přechází zbývající 2. Má krychlovou ("kubickou") strukturu. Modifikace β je méně stabilní než α, ale stabilnější než γ. Krystaly v ní mají šesterečné ("hexagonální") uspořádání. Modifikace γ krystalizuje v kosočtverečném ("orthorhombickém") systému. Krystaly jsou neměnně zdvojeny do skupin po třech, takže tvoří pseudošestistěn, který trochu připomíná bipyramidální krystaly křemene. Čela jsou obvykle hrubá a vodorovně brázděná. V této modifikaci krystaluje minerál witherit a je nejméně stabilní.

Výskyt v přírodě.

Minerál witherit je pojmenován po Williamu Witheringovi, který ho v roce 1784 chemicky odlišil od barytů. Vyskytuje se v žilách olověné rudy u Hexhamu v Northumberlandu, Alstonu v Cumbrii, Anglezarku, poblíž Chorley v Lancashire a na několika dalších místech. Witherit lze snadno převést na síran barnatý působením vody s obsahem síranu vápenatého, proto jsou krystaly witheritu často pokryty krustou barytu. Witherit je hlavním zdrojem barnatých solí a ve významnějších množstvích se těží v Northumberlandu.

Příprava.

Uhličitan barnatý se komerčně vyrábí ze sulfidu barnatého, buď pomocí uhličitanu sodného při 60 až 70 °C nebo průchodem oxidu uhličitého při 40 až 90 °C.  V prvním procesu (sodném) se tuhý nebo rozpuštěný uhličitan sodný přidává do roztoku, sraženina uhličitanu barnatého se odfiltruje, propere a vysuší.

Reakce.

Uhličitan barnatý reaguje s kyselinami, například kyselinou chlorovodíkovou, za vzniku oxidu uhličitého, vody a rozpustných solí barya, například chloridu barnatého:  Reakce s kyselinou sírovou je však slabá, protože síran barnatý je prakticky nerozpustný.

Použití.

Uhličitan barnatý se široce používá v keramickém průmyslu jako součást glazur. Působí jako tavidlo, zmatňující a krystalizační činidlo, s některými barevnými oxidy také tvoří unikátní barvy, které nelze snadno získat jiným způsobem. Takové použití je poněkud kontroverzní, protože existují názory, že se může z glazur vyplavovat do jídel a nápojů. Pro bezpečnější použití se často využívá fritovaná forma BaO.  U cihel, dlaždic a v průmyslu kameniny a keramiky se uhličitan barnatý přidává do hlíny s cílem vysrážet rozpustné soli (síran vápenatý a hořečnatý) a způsobit eflorescenci.  Uhličitan barnatý se používá jako rodenticid, při výrobě skla a porcelánu, dříve také při rafinaci cukru. Využívá se i pro ovládání poměru chromanu k síranu v lázních pro elektrochemické chromování.

Uhličitan barnatý je anorganická sloučenina se vzorcem BaCO, barnatá sůl kyseliny uhličité. V přírodě se vyskytuje v podobě nerostu witheritu. Používá se jako rodenticid, do cihel, keramických glazur a cementů.

Barium carbonate (BaCO), also known as witherite, is a chemical compound used in rat poison, bricks, ceramic glazes and cement.


Metody.

Segmentace.

Segmentace paměti spočívá v rozdělování paměti počítače do částí. Odkaz na místo v paměti pak tedy obsahuje hodnotu, která určuje konkrétní segment a odsazení v rámci tohoto segmentu.  Architektura x86 má vícero vlastností, které usnadňují práci se segmentovanou pamětí. Mezi tyto vlastnosti se řadí přítomnost tabulek Global Descriptor Table a Local Descriptor Table, které lze použít k odkazování na segmenty v paměti. Dále je možné uložení odkazů přímo do segmentových registrů procesoru.

Stránkovaná virtuální paměť.

Při stránkování je paměťový adresní prostor rozdělen na malé, stejně velké, části, nazývané stránky. Následným zapojením mechanismu virtuální paměti je pak možné umístit každou stránku do kteréhokoliv místa ve fyzické paměti, či stránku označit jako chráněnou. Libovolné umístění stránek tak umožňuje zachovat lineární adresní prostor v rámci bloku, který je ve fyzické paměti složen z fragmentů.  Většina počítačových architektur založených na stránkování používá stránkování jako způsob ochrany paměti.  Tabulka stránek je použita k mapování virtuální paměti do fyzické. Tato tabulka je pro proces obvykle neviditelná. Tabulka stránek ulehčuje alokování nové paměti, protože každá nová stránka může být alokována z libovolného místa ve fyzické paměti.  Tímto způsobem je tak pro aplikaci nemožné přistoupit na stránku, která pro ni nebyla explicitně alokována a to proto, že žádná paměťová adresa, dokonce ani kompletně náhodná, kterou se aplikace pokusí použít, buď odkáže na stránku alokovanou pro tuto aplikaci, nebo dojde k vygenerování stavu page fault (PF). Nealokované stránky a stránky alokované pro jiné aplikace jednoduše nemají z pohledu dané aplikace žádnou adresu.  Jako poznámku na okraj lze doplnit, že PF nemusí končit jako fatální chyba. Operační systém může tuto událost zachytit a pokusit se načíst paměťovou stránku, která byla dříve swapována na disk a následně obnovit chod aplikace, která způsobila vyvolání poruchy stránky. Tímto způsobem aplikace obdrží paměťové stránky jak vyžaduje. Toto schéma, známé jako swapování, umožňuje, aby data v paměti, která nejsou aktuálně používána, bylo možné přesouvat na disk a zpět, aniž by o tom aplikace věděly, a zvýšit tak celkovou kapacitu paměti.  Na některých systémech je PF mechanismus použit také pro ochranu spustitelné oblasti.

Ochranné klíče.

Mechanismus ochranných klíčů rozděluje fyzickou paměť do bloků specifické velikosti (např. 4 KiB), kde každý z těchto bloků má přidělenou číselnou hodnotu nazývanou ochranný klíč. Stejně tak je každému procesu přiřazena hodnota ochranného klíče. Při vstupu do paměti pak hardware kontroluje, zda ochranný klíč přistupujícího procesu je shodný s hodnotou klíče pro tento paměťový blok; pokud se hodnoty klíčů neshodují, nastane výjimka. Tento mechanismus byl poprvé použit v architektuře mainframů IBM (System/360).  Systém ochranných klíčů pro System/360 popsaný výše pracuje s fyzickými adresami. Tím se odlišuje od systému použitém u řad procesorů jako Intel Itanium či Hewlett-Packard Precision Architecture, kde se pracuje s virtuálními adresami a kde je umožněno asociovat proces s více klíči.  V procesorových architekturách Itanium a PA, mají překlady v TLB k sobě asociovány klíče (Itanium) či přístupová id (PA). Běžící proces má několik registrů s ochrannými klíči (16 v případě Itanium, 4 u PA). Klíč překladu vybraného virtuální adresou je porovnán s každým záznamem v registrech ochranných klíčů. Pokud je daná hodnota klíče nalezena v jednom z registrů (plus další možná ověření), přístup je povolen. Pokud daná hodnota klíče nalezena není, dojde k vygenerování chyby či výjimky. Softwarový obsluhovač chyb může, pokud je to vyžadováno, zkontrolovat přítomnost nenalezeného klíče ve větším seznamu klíčů spravovaném softwarově; čímž lze s registry ochranných klíčů uvnitř procesoru zacházet jako se softwarově řízenou cache obsahující klíče asociované s procesem.  V PA má klíč 15–18 bitů; Itanium vyžaduje nejméně 18. Klíče jsou většinou asociovány s tzv. "ochrannými doménami", jako například knihovny, moduly, apod.

Simulovaná segmentace.

Simulace je používání monitorovacího programu k interpretaci strojového kódu počítače. Takový simulátor může poskytovat ochranu paměti použitím schéma segmentovaného charakteru, kdy se v reálném čase ověřuje cílová adresa a délka instrukce před tím, než dojde k jejímu vykonání. Simulátor musí přepočítat cílovou adresu a délku a porovnat tyto hodnoty se seznamem platných adresových rozsahů, které si udržuje v rámci kontextu vlákna a kam patří například dynamické bloky paměti získané v průběhu života vlákna či jakékoliv validní sdílené statické paměťové sloty. Význam slova „validní“ se může v průběhu života vlákna měnit v závislosti na situaci. Občas může být umožněno měnit statický blok úložného prostoru a občas ne, což se odvíjí od aktuálního módu spouštění, který může a nemusí záviset na klíči úložného prostoru či stavu kontroléru.  Všeobecně není vhodné používat tuto metodu ochrany paměti tam, kde jsou přítomné na procesoru jiné, avšak kvalitou adekvátní, metody, protože je tento způsob výpočetně náročný. Metoda nachází uplatnění zejména v kontextu vývoje a testování, kde poskytuje lepší informace v případech, kdy dochází k porušování přístupu k úložnému prostoru.

Adresace založená na způsobilosti.

V této metodě ochrany paměti jsou ukazatele nahrazené chráněnými objekty (nazývanými "způsobilosti"), které mohou být vytvořené pouze za použití privilegovaných instrukcí, které může vykonávat pouze jádro, případně proces k tomu autorizovaný. Toto efektivně umožňuje jádru řídit, které procesy mohou přistupovat k jakým objektům v paměti, aniž by k tomu bylo nutné použít oddělený adresní prostor či přepínání kontextu. Způsobilosti nejsou v komerčním hardwaru takřka používané, avšak jsou velmi rozšířené ve vědeckých systémech jako KeyKOS. Koncept způsobilostí je také základem pro některé virtuální stroje, například Smalltalk či Java.

Určení úrovně ochrany.

Úroveň ochrany konkrétní implementace lze určit dle toho, do jaké míry dodržuje princip nejnižších privilegií.

Ochrana paměti v rozličných operačních systémech.

Způsoby rozdělování a ochrany paměti se napříč operačními systémy liší. Skutečné rozdělování paměti bylo v domácích počítačích používáno až od vydání OS/2 v roce 1987. Na starších systémech byla tato vlastnost nechráněné paměti využívána jako forma komunikace mezi procesy. V rodině systémů Windows 9x je možné povolení přístupu procesům do systémové paměti.  Některé systémy, které implementují ochranu paměti:  V unixových systémech se k řízení ochrany paměti používá systémové volání mprotect.

Ochrana paměti je v informatice způsob řízení práv přístupu k paměti počítače a je součástí většiny moderních operačních systémů. Hlavním účelem této ochrany je zabránit procesu v přístupu k paměti, která pro něj nebyla alokována. Předchází se tak scénáři, kde chyba uvnitř jednoho procesu ovlivní běh dalších procesů či samotného operačního systému. Z pohledu počítačové bezpečnosti patří k ochraně paměti také techniky jako randomizace uspořádání adresního prostoru (ASLR) a ochrana spustitelné oblasti.

Memory protection is a way to control memory access rights on a computer, and is a part of most modern instruction set architectures and operating systems. The main purpose of memory protection is to prevent a process from accessing memory that has not been allocated to it. This prevents a bug or malware within a process from affecting other processes, or the operating system itself. Protection may encompass all accesses to a specified area of memory, write accesses, or attempts to execute the contents of the area. An attempt to access unauthorized memory results in a hardware fault, e.g., a segmentation fault, storage violation exception, generally causing abnormal termination of the offending process. Memory protection for computer security includes additional techniques such as address space layout randomization and executable space protection.


Historie.

Existence letiště se počítá od 17. června 1910, kdy Společnost vzduchoplavby oznámila o souhlasu štábu Moskevského vojenského okruhu s vyčleněním Chodynského pole pro letiště. byla postavena vzletová a přistávací dráha a šest nevelkých hangárů a 3. října 1910 bylo letiště slavnostně otevřeno.  Dne 3. května 1922 byla otevřena první mezinárodní letecká linka v historii ruského letectví na trase Moskva–Königsberg–Berlín. Od 15. července 1923 z letiště fungovala i první vnitrostátní letecká linka, a to mezi Moskvou a Nižním Novgorodem. Roku 1926 dostalo Ústřední letiště jméno zemřelého Michaila Frunzeho. V letech 1920–1932 na letišti sídlil Vědecko-zkušební institut vojenského letectva (do roku 1926 vědecko-zkušební letiště vojenského letectva). V listopadu 1931 byla otevřena odbavovací hala pro cestující, roku 1936 letiště prošlo rekonstrukcí, roku 1938 bylo k letišti dovedeno metro – stanice Aeroport. Během 30. let se letecká doprava mohutně rozvíjela a v okolí Moskvy bylo postaveno několik nových letišť – Bykovo (1933), Tušino (1935) a Vnukovo (1941).  Nedaleko letiště vznikly letecké továrny – sídlily zde konstrukční kanceláře Suchoje, Mikojana, Iljušina a Jakovleva. V letech 1947–1948 byla většina letecké dopravy z Frunzeho letiště převedena do Bykova a Vnukova, od té doby bylo letiště využíváno pro zkušební lety prototypů místních leteckých závodů. Zkoušely se zde Iljušin Il-12, Il-14, Il-28, Il-18, Il-20, Il-22, Il-38. V 70. letech Il-76 a Il-86. Od konce 70. let se intenzita využívání letiště, nyní uprostřed města, snižovala, nicméně létali odtud první Il-96-300 a Il-114.  Poslední let proběhl 3. července 2003, poté bylo letiště uzavřeno. Vlastníkem plochy zůstává ministerstvo obrany. Plánuje se zde založení muzea letectví, letadla umístěná na ploše zatím chátrají.

Frunzeho ústřední letiště () je bývalé letiště v Moskvě, hlavním městě Ruska. Bylo prvním moskevským letištěm, později se využívalo se jako zkušební a vojenské letiště. Leží na Chodynském poli v severozápadní části města.

Khodynka Aerodrome (, "Khodynskiy aerodrom"), officially Frunze Central Aerodrome, often referred to as Tsentralny Aerodrome (), was an airport in Moscow, Russia located northwest of the centre of the city.


Historie.

V Evropě jsou přezky poprvé doloženy v antice. Ve středověku už běžně najdeme přezky na opascích mužů i žen. Někteří si dopřáli přezky vykládané polodrahokamy, na jiných přezkách je možné najít zdobení smaltem nebo drahými kovy. V 17. a 18. století už byly přezky používány k zapínání bot, nejrůznějších kusů oděvu i náhrdelníků a často byly bohatě zdobené. Nejčastěji byla funkční část zhotovena z železa a na ni byl připevněn ozdobný díl z cínu, stříbra nebo i zlata.  Dnes jsou přezky hlavně součástí opasků a některé obuvi, hlavně sandálů. Mimo to slouží k uzavírání tašek, batohů, různých postrojů nebo řemínků třeba náramkových hodinek. Velké množství přezek se dá najít také na výbavě pro BDSM.

Přezkář.

Osoba provozující dnes již v podstatě zaniklé řemeslo, ve kterém vyrábí tzv. přezky, což je zapínací prvek pro spojení konců řemenů, se označovala jako přezkář (někdy také přeskař, kroužkař nebo kroužkovač). Kromě výroby přezek se živili i vyráběním kroužkům k nejrůznějším účelům. Etymologicky je slovo "přezkář" odvozeno právě od slova přezka.

Přezka jako součást sportovního vybavení a ochranných pomůcek.

Součástí mnoha druhů sportovní výbavy jsou spojovací prvky, tradičně označované také jako přezky. Zčásti jde o účelově konstruované spojovací prvky, které jsou připevněny na nějaký pás, řemen, popruh. Příkladem mohou být pásky pro upevnění přileb, vyvažovací opasky potápěčů nebo úvazy horolezců. Ještě dále jsou přezky vyrobené jako součást složitějšího předmětu. Ty mají s původní přezkou společné jen to, že se do nich jako protikus zasouvá pásek. Často pásek z plastu nebo gumy. Příkladem mohou být upevňovací pásky různých ochranných brýlí (plaveckých, lyžařských), případně potápěčských nebo plynových masek.

Přezka je zapínací prvek pro spojení konců řemenů. Nejčastěji je základem třmen (oko) s pohyblivým trnem nebo více trny, upevněný na řemenu. Okem je protažen konec řemenu s otvory ať už jiného řemenu, nebo opačný konec stejného řemenu. Trn (trny) se prostrčí otvorem na konci řemenu a tahem jsou oba konce řemenu pevně spojeny. Třmen i trn jsou většinou kovové, výjimečně plastové. Z estetických důvodů bývají přezky provedené s krytem, často zdobným.

The buckle or clasp is a device used for fastening two loose ends, with one end attached to it and the other held by a catch in a secure but adjustable manner. Often taken for granted, the invention of the buckle was indispensable in securing two ends before the invention of the zipper. The basic buckle frame comes in a variety of shapes and sizes depending on the intended use and fashion of the era. Buckles are as much in use today as they have been in the past: used for much more than just securing ones belt, instead they are one of the most dependable devices in securing a range of items.


Příběh.

Hvězdného data 6063.4 federační loď USS Enterprise NCC-1701 vedená kapitánem Jamesem T. Kirkem míří k planetě Babel, kam veze velvyslance Roberta Aprila, který byl vůbec prvním kapitánem této Enterprise. Pasažérem je také Sarah Aprilová, která tehdy působila ve funkci hlavního zdravotnického důstojníka. Když loď míjí supernovu Beta-Niobe, objevuje se neznámé plavidlo letící enormní rychlostí, jež Spock odhaduje na warp 36. Loď míří přímo do středu supernovy.  Kapitán Kirk se snaží cizí loď varovat, ale když neodpovídá, rozhodne se zachytit jí tažným paprskem. Loď sice zpomalí, ale také začne táhnout Enterprise. Na obrazovce se objevuje mladá žena, která promlouvá k posádce cizím jazykem. Uhura zjišťuje, že nejde o cizí jazyk, ale že mluví pouze pozpátku. Mluví o důležité misi a žádá o zrušení paprsku, jinak bude splnění její mise znemožněno. Cizí plavidlo stále směřuje do středu smrtící supernovy a Kirk se tak rozhoduje uvolnit paprsek. Ten ale nelze zrušit a Enterprise tak překonává dokonce warp 20 a směřuje s lodí do supernovy.  Obě lodě se objevují v místě, které by šlo označit jako druhá strana. Zdejší vesmír je bílý a září v něm černé hvězdy, Enterprise couvá a vše běží pozpátku. Na obrazovce se znovu objevuje cizí žena a vysvětluje, že se potřebovala vrátit do svého vesmíru a Kirkův zásah jí to málem znemožnil. Spock dedukuje, že v tomto vesmíru běží čas pozpátku a proto i všichni členové Enterprise budou mládnout. Žena se představuje jako "Carla 5" a nabízí Enterprise, aby letěli za ní s tím, že jejich vědci by mohli pomoci.  Původní cesta zpět již není možná, protože v tomto vesmíru se Beta-Niobe stala ze supernovy normální hvězdou. Na galaktické mapě Spock ukazuje hvězdy, které mají v obou vesmírech stejnou pozici, ale žádná z nich není supernovou. April navrhuje, že jestli se zde hvězdy rodí jako vyhaslé, bylo by možné některou z nich předčasně zažehnout. Je potřeba navíc loď Carly, protože Enterprise není schopná letět takovou rychlostí, aby nebyla spálena vlivem supernovy. Vliv zdejšího vesmíru má na posádku Enterprise účinek, že mládnou mnohem rychleji a mladší členové postupně přichází o své schopnosti.  Spock, coby Vulkánec je z posádky schopen fungovat nejdéle, ale i on mládne příliš rychle. Velení se tak ujímá komodor April, který spolu se Sarah zůstal jako jediný dospělý. Když se podaří lodi projít supernovou, z funkční posádky jsou kojenci. April navrhuje použít data transportéru pro navrácení původního věku všem na lodi. Sarah napadne tento proces nepoužít na ně dva s tím, že by mohli prožít znovu své životy a April by mohl opět velet flotile. Ten to však odmítá, protože svůj život naplnil a nemá potřebu jej prožívat znovu.

V opačném čase je šestý díl druhé řady animovaného seriálu "Star Trek". Premiéra závěrečné epizody seriálu proběhla v USA 12. říjen 1974, v České republice 22. února 1998.

"The Counter-Clock Incident" is the series finale of the American animated science fiction television series "", the 22nd episode overall. This episode was the sixth and final episode of the second season. It first aired in the NBC Saturday morning lineup on October 12, 1974, and was written by Fred Bronson under the pen name "John Culver". Bronson used a pen name because he was NBC's publicist at the time and was concerned that it would look improper to get a screen credit. Bronson would eventually work on two "" episodes ("Ménage à Troi" and "").


Děj.

Z konce posledního dílu Marty zjistí, doktor Emmet je v roce 1885 uvězněn, a tak poslal Martymu zprávu, že žije v pořádku a stal se kovářem. Zároveň mu v dopise sdělí, že DeLorean je ukryt v jedné jeskyni. Ale Marty zjistí, že doktor má náhrobek a je zabit předkem Biffa Tannena pro 80 dolarů.  A tak se Marty rozhodne vrátit do roku 1885 a zachránit doktora, kde ihned po přesunu v čase (vjezdu mezi bojovníky indiánů na koních) je mu zničena nádrž, a tak musí najít možnost, jak se vrátit. Schová auto do jeskyně a dostane se k svým pra-pra-rodičům.  Zamaskuje svoji totožnost a dává si jméno Clint Eastwood, které používá, když se setká s Tannenovým gangem. Tannen se snaží oběsit Martyho, ale Martyho zachrání doktor. Spolu s doktorem začnou vymýšlet, jak se vrátít do roku 1985, a tak vymyslí, že jim pomůže lokomotiva, která DeLoreana zrychlí na potřebnou rychlost.  Při zjišťování stavu věci na železnici se doktor zamiluje do cestující v dostavníku, které se splašili koně. Její jméno je Clara Claytonová. Pro prohlížení fotky náhrobku doktora Browna zjišťuje, že jméno zmizelo a že je možné, že na náhrobku bude Marty,ne doktor.  Doktor se přizná Clare, že je z budoucnosti, ale ta mu neuvěří a rozejde se s ním. Doktor se opije jediným lokem whisky a Marty se střetne s Tannenem, ale díky tomu, že jej zachrání dvířka od kamen, která použije jako neprůstřelnou vestu, se s Tannenem popere v pěstním souboji a vyhraje a Tannen je zatčen a budoucnost je zachráněna, když je zničen i náhrobek.  Po probuzení z opilosti se Emmet s Martym rozhodnou ukrást lokomotivu, ukradnou ji. Clara zjistí, že doktora miluje, a jde za nimi, aby doktorovi přiznala, že ho opravdu miluje. Nakonec do budoucnosti odjede pouze Marty, který se vrátí do roku 1985, kde je DeLorean zničen.  Zjistí, že Jennifer, kterou nechal na verandě v předchozím dílu, stále spí. Po čase se vrátí ke troskám DeLoreana a najednou se tam objeví doktor s Clarou a jejich syny Julesem (Eratosthenesem) Brownem (* 1886) a Vernem (Newtonem) Brownem (* 28. října 1888) ve svém časo-vlaku a poví Martymu, že budoucnost není ještě napsána. To si taky Marty ověří, kdy otevře dopis z minulého dílu, že byl vyhozen. Nápis mu zmizí, protože se nenechal vyprovokovat k závodu na semaforech. Doktor Brown znovu odletí do neznámé doby a nechá Martyho v budoucnosti.

Návrat do budoucnosti III (v anglickém originále "Back to the Future III") je americká sci-fi komedie režiséra Roberta Zemeckise z roku 1990. Film je poslední částí trilogie dějově navazující na "předchozí díl", se kterým byl také současně natáčen. Děj se odehrává na divokém západě, kam doktora Browna přemístil blesk a Marty se ho vydal zachránit.

Back to the Future Part III is a 1990 American science-fiction film and the final installment of the "Back to the Future" trilogy. The film was directed by Robert Zemeckis, and stars Michael J. Fox, Christopher Lloyd, Mary Steenburgen, Thomas F. Wilson and Lea Thompson. The film continues immediately following "Back to the Future Part II" (1989); while stranded in 1955 during his time travel adventures, Marty McFly (Fox) discovers that his friend Dr. Emmett "Doc" Brown (Lloyd), trapped in 1885, was killed by Buford "Mad Dog" Tannen (Wilson), Biff's great-grandfather. Marty travels to 1885 to rescue Doc and return once again to 1985, but matters are complicated when Doc falls in love with Clara Clayton (Steenburgen).


Příčiny a důvody.

Jedná se o velmi složitý proces, který je ovlivněn mnoha faktory, především je to rostoucí bohatství střední třídy. Obyvatelé si mohou dovolit koupit vlastní dům v suburbánní zóně, tedy na předměstí. A z těchto předměstí se pak dopravují vlastními vozy či vozy městské i příměstské dopravy do měst za prací nebo za nákupy a kulturou, což má vliv na rostoucí dopravu a zhoršené životní prostředí. Také zde se nacházejí dostupnější a levnější pozemky než v centru města.  Lidé se z centra stěhují z několika důvodů. Vysoké náklady na bydlení a neustále zvyšování cen nemovitostí. Centra se stále více stávají rizikovými oblastmi, jsou zde environmentální a sociální problémy, kdežto suburbanní zóna je většinou mnohem bezpečnější a poskytuje zdravější prostředí. Je to ideální propojení bydlení na venkově a zároveň ve městě. Také je sem žene touha vymanit se z šedi panelákových sídlišť.

Výhody a nevýhody suburbanizace.

Lidé jsou často závislí na svých automobilech či příměstské veřejné dopravě, která není provozovaná v dostatečné míře jako v centru města. Také se zde vytvářejí rozdíly mezi původními obyvateli příměstských obcí a nově příchozími obyvateli. Migranti z města jsou výrazně mladší a většinou mají středoškolské a vysokoškolské vzdělání, čímž spadají obecně do skupiny s vysokým sociálním statusem. V příměstských obcích dnes proto dochází k relativně výrazné polarizaci sociálně prostorové struktury. Dále je to obrovská ekologická zátěž na území, vysoké náklady na infrastrukturu, monotónnost. Nevýhodou je i degradace a vylidnění širších městských center a vlivem degradace se odstěhovávají i ti lidé, kteří o tom původně neuvažovali. Suburbanizace částečně odlehčuje přeplněným městským centrům, vytváří iluzi soukromí a venkovského života a uvolňují se byty v centrech pro sociálně slabší, děje se tak například v USA. K dalším pozitivům suburbanizace může také patřit nárůst nových pracovních příležitostí, či zvyšovaní finančních příjmů do rozpočtů obcí.

Suburbanizace v Česku.

Suburbanizace není v Česku poměrně novým pojmem. Některé prvky suburbanizačního procesu můžeme spatřovat již v období průmyslové revoluce, v druhé polovině devatenáctého století, kdy vznikaly na našem území kolonie domků, které byly obvykle situovány za městem u hlavních komunikací. V období mezi první a druhou světovou válkou docházelo k další vlně suburbanizace a to vzhledem k bytové politice, která v té době směřovala k podpoře výstavby rodinných domů. Po změně režimu došlo k zastavení a rozvíjení suburbanizačního procesu. Výstavba domů byla nahrazena hromadnou výstavbou převážně v panelových sídlištích s vysokou hustotou bytů a obyvatel. Nejmasivnější vlnu suburbanizace můžeme sledovat od počátku devadesátých let dvacátého století.  Současný rozvoj suburbanizace je výsledkem celé řady společenských, ekonomických a územně technických podmínek.  Příklady nynější vlny suburbanizace můžeme naleznout po celé republice, hlavně kolem velkých měst. Nejvyšší nárůst obyvatel můžeme spatřovat ve Středočeském, Plzeňském, Jihomoravském a Jihočeském kraji.

Rozdíly suburbanizace mezi Českem a ostatními zeměmi.

Mezi suburbanizací u nás a v Spojených státech amerických můžeme spatřit jeden hlavní rozdíl. Na rozdíl od zámořské velmoci se v Česku téměř nedá hovořit o stavbách na „zelené louce“, nýbrž je zde určitá návaznost na dřívější vlnu osídlení. Jednou z typických českých urbanizačních charakteristik je tzv. sídelní kaše. Jedná se o nežádoucí zásah zpravidla komerčního a ekonomického, ale také sociálního rázu do krajiny.

USA.

V USA došlo k největšímu rozmachu suburbanizace v době hnutí za občanská práva, kdy skončila nucená rasová segregace. Nastal bílý útěk, který souvisí s rozsudkem nejvyššího soudu v případu Brown v. školní rada Topeky v roce 1954, kdy bylo zrušeno segregované školství a kdy se běloši přesunuli do bezpečnějších předměstí s lepší kvalitou vzdělání. Černošští obyvatelé a další skupiny se naopak přesunuli do center měst a vytvořili v nich ghetta (tzv. inner cities). Tento trend pokračuje dodnes, či spíše je ještě posílen čím dál větším rozšiřováním gated communities. V amerických městech je proto nutné počítat s dlouhými dojížděcími časy, které jsou výrazně delší než je zvykem v Evropě.

Suburbanizace je termín používaný k popisu růstu oblastí, tzv. suburbií, na okrajích velkých měst. Jde o jednu z mnoha příčin nárůstu měst. Město se geograficky rozšiřuje a z příměstských obcí se stávají nové geografické části města. Počátek silné suburbanizační fáze se datuje do 20. let 20. století.

Suburbanization is a population shift from central urban areas into suburbs, resulting in the formation of (sub)urban sprawl. As a consequence of the movement of households and businesses out of the city centers, low-density, peripheral urban areas grow. (Sub-urbanization is inversely related to urbanization, which denotes a population shift from rural areas into urban centres.)


Životopis.

Narodila se v Pembroke Pines na Floridě. Je dcerou Tamary a Delancey Reinaldo Thorne. Má tři sourozence (sestry Kali a Dani a bratra Remyho). Její otec má kubánské kořeny a Bella prozradila, že má také italské a irské předky. Kariéru zahájila jako dětská modelka. Její otec zemřel v roce 2007 při nehodě na motorce.

Kariéra.

2003-2009: "Dirty Sexy Money" a "My Own Worst Enemy".

První filmová role přišla v roce 2003 ve filmu "Bratři jak se patří", kde si zahrála fanynku"." Dále se objevila v projektech jako "Vincentův svět" nebo "The O.C.".V roce 2007 získala vedlejší roli v druhé řadě seriálu "Dirty Sexy Money", která se stala její první velkou rolí v televizi. V roce 2008 se objevila po boku Taylora Lautnera v dramatickém seriálu "My Own Worst Enemy," za roli získala cenu Young Artist Award. Jako Wendy se objevila o rok později v internetovém seriálu "Little Mon"k"." V roce 2009 si také zahrála v hororovém filmu "Forget Me Not", vedlejší roli v rodinném dramatu "Kouzelné maliny."

2010-13: "Velká láska" a "Na parket!".

V roce 2010 nahradila Jolean Wejbe v roli Tancy Henrickson v seriálu stanice HBO "Velká láska". Zlom v kariéře nastal se získáním hlavní role v seriálu stanice Disney Channel "Na parket!". Bella hraje CeCe Jones, tanečnici s velkými ambicemi, která touží po kariéře v záři reflektorů, přesto že má dyslexii. Po jejím boku hraje Zendaya. Produkce seriálu začala v červenci 2010 a premiérová epizoda se vysílala 7. listopadu 2010. Před tím, než byla do role obsazena neměla žádné zkušenosti s tancem, až poté co byla obsazena do role v říjnu 2009 začala docházet každý večer na taneční lekce.  Její první singl „Watch Me“ byl vydán 21. června 2011 a umístil se na 86. místě žebříčku Billboard Hot 100. V roce 2012 se objevila v originálním filmu stanice Disney Channel "Ne/přátelé" jako Avalon Greene. Další singl „TTYLXOX“ byl vydán 6. března 2012 a umístil se 97. místě žebříčku Billboard Hot 100. K květnu 2013 Bella potvrdila, že podepsala nahrávací smlouvu s Hollywood Records. V červenci stanice Disney oznámila zrušení seriálu "Na parket!" po třech řadách.

2014–dosud: Filmy a "Vzhůru ke hvězdám".

V roce 2014 si zahrála v komediálním filmu "Dovolená za trest", po boku Adama Sandlera a Drew Barrymore. Také si zahrála ve filmu "Alexandr a jeho opravdu hodně špatný a příšerně blbý den". O rok později se objevila ve filmu "The Duff".  30. července byla obsazena do patnácté řady seriálu Kriminálka Las Vegas. Díl „The Book of Shadows“, ve které si zahrála měla premiéru 19. října 2014. Objevila se v sequelu filmu "Mostly Ghostly 2: Have You Met My Ghoulfriend" jako Cammy Cahill. Film byl vysílaný jako Halloweenský speciál v říjnu 2014. 17. listopadu vydala EP "Jersey".  Bylo oznámeno, že získala smlouvu na napsání série knih, začínající s první novelou "Autumn Falls". S Kyrou Sedgwick podepsala smlouvu na hlavní role thrilleru "Big Sky". V prosinci 2014 byla obsazena do seriálu stanice MTV "Scream". V roce 2015 propůjčila hlas pro film "The Frog Kingdom". 1. června byla oznámeno, že si zahraje roli Kate ve filmu "Showel Buddies". Bella podepsala smlouvu, že se objeví v americké adaptaci filmu "Midnight Sun," inspirováném japonským filmem Midnight Sun z roku 2006. Roli Ashley si zahrála ve filmu "". V roce 2016 získala hlavní roli v seriálu stanice Freeform "Vzhůru ke hvězdám". V roce 2017 si zahrála v netflixovém filmu "You Get Me".

Osobní život.

Během let 2015–2016 chodila s hercem Greggem Sulkinem. 23. srpna 2016 na svém twitterovém účtu zveřejnila, že je bisexuálka. Později ovšem pro média uvedla, že její sexualita se spíše blíží k pansexualitě.

Annabella Avery Thorne (* 8. října 1997, Pembroke Pines, Florida, USA) je americká herečka, zpěvačka a modelka. Nejvíce se proslavila rolemi jako Ruthy Spivey v seriálu "My Own Worst Enemy", Tacky Henrickson ve čtvrté sérii ""Velká láska"", Cece Jones v seriálu stanice Disney Channel "Na parket!". Také se objevila jako Hilary ve filmu "Dovolená za trest", jako Celia v "Alexandr a jeho opravdu hodně špatný a příšerně blbý den". V roce 2015 si zahrála Madison ve filmu "The Duff" a Amandu ve filmu "Perfect High". V roce 2016 získala hlavní roli v seriálu stanice Freeform "Vzhůru ke hvězdám".

Annabella Avery Thorne (born October 8, 1997) is an American actress, director, singer, and model. She played Ruthy Spivey in the television series "My Own Worst Enemy" (2008) and Tancy Henrickson in the fourth season of "Big Love" (2010), before gaining prominence for her role as CeCe Jones on the Disney Channel series "Shake It Up" (2010–2013). She also portrayed Paige Townsen in the Freeform drama series "Famous in Love" (2017–2018) and has appeared in several films, including "Blended" (2014), "The DUFF" (2015), "" (2015), "You Get Me" (2017), "" (2017), "The Babysitter" (2017), "Midnight Sun" (2018), "Assassination Nation" (2018), and "Infamous" (2020).


Dětství.

Narodila se v hotelu dell'Angelo v obci Bellagio na břehu Komského jezera ("Lago di Como") v dnešní Itálii, a to jako druhá nemanželská dcera francouzské hraběnky Marie d'Agoult a Franze Liszta. Narodila se 24. prosince (jak prokazuje křestní záznam v archivech Comské katedrály), ale narozeniny zpravidla oslavovala 25. prosince, což vedlo k mnoha omylům u jejích životopisců. Pojmenována byla po patronovi města sv. Kosmovi, na jehož svátek (26. září) slavívala i jmeniny.  Cosimini rodiče spolu nežili již od roku 1839 a definitivně se rozešli v květnu 1844. Cosima se sestrou Blandine a bratrem Danielem byli ponecháni v Paříži v péči Lisztovy matky Anny. Když však Liszt začal roku 1847 žít s kněžnou Carolyne zu Sayn-Wittgenstein, předala kněžna děti do péče své vlastní 72leté guvernantky, Madame Patersi de Fossombroni. Cosima pak svou matku Marii d'Agoult, která zahájila literární kariéru pod pseudonymem Daniel Stern, vídala jen zřídka, zatímco Liszt neustále cestoval po Evropě jako uctívaný klavírní virtuóz. Cosima a její sourozenci tak byli vychováni téměř jako sirotci: jednu dobu Liszt neviděl své děti po celých devět let. Uvažuje se o tom, že kněžna zu Sayn-Wittgenstein a Madame de Fossombroni značně ovlivnily vývoj Cosiminy osobnosti a vtiskly jí kázeň, poddajnost, zdrženlivost a představu života jako oběti. V říjnu 1853 – tehdy jí bylo necelých 16 let – se Cosima při jedné z Lisztových zastávek v Paříži poprvé setkala s Richardem Wagnerem. Marie von Hohenlohe, dcera kněžny Sayn-Wittgensteinové v Cosimině věku, ji tehdy popsala takto: "„Nebohá Cosima [...] byla v nejhorším stadiu dospívání - vysoká a hranatá, bledá, se širokými ústy a dlouhým nosem, věrný obraz svého otce. Jen její dlouhé zlaté vlasy měly vzácný lesk a neobyčejnou krásu. A její ubohé dětské srdce překypovalo vší zuřivostí sopky. Temná vášeň a bezmezná marnivost jí proudily žilami.“"

Manželství s Hansem Bülowem.

V roce 1855 Liszt rozhodl o povolání Cosimy z Paříže do Berlína, kde Cosima bydlela u rodiny von Bülow a začala mít hodiny hry na klavír s klavírním virtuózem, učitelem a dirigentem Hansem von Bülow, který byl jedním z Lisztových žáků od roku 1851. Když von Bülow omdlel po dirigování předehry k opeře "Tannhäuser" před nepřátelsky naladěným publikem v říjnu 1855, byla to Cosima, která jej ošetřovala. Po tomto zážitku oznámili své zasnoubení. Dne 18. srpna 1857 se Cosima vdala za Hanse Bülowa: jí bylo 20 let, jemu 27. Během svatební cesty po Evropě se zastavili v Curychu u Wagnera, který právě pracoval na "Tristanovi a Isoldě". Wagner byl o 24 starší než Cosima a v té době dosud ženat s Minnou Planerovou. Tehdy se stali von Bülowovi svědky zhoršujících se vztahů Wagnera s jeho první ženou v důsledku skladatelova poměru s Mathildou Wesendonckovou.  V začátcích svého manželství s Hansem, v letech 1858 až 1862, si Cosima doma zřídila písárnu a přispívala do pařížské "Revue germanique", což dokládá její literární ctižádost a poukazuje na její pozdější úlohu Wagnerovy písařky. Stala se také součástí berlínské vyšší společnosti, když organizovala večírky pro novináře, umělce a politiky, zatímco Hans byl po většinu roku na turné po Evropě.  Cosimino manželství nebylo šťastné. Hans byl uzavřená osobnost, oddanější jejímu otci Lisztovi než manželce samotné. Navíc musela Cosima řešit Hansovy deprese, úzkosti a chabé zdraví. V srpnu 1858 požádala syna jednoho z Wagnerových mecenášů, Karla Rittera (který byl sám uvězněn v manželství bez lásky), aby jí pomohl spáchat sebevraždu. Vyjeli na loďce na Ženevské jezero, kde Cosima prohlásila úmysl utopit se a ustoupila od něho, až když Ritter pohrozil, že ji bude následovat. Cosima byla také velmi zdrcena, když její mladší bratr Daniel zemřel na tuberkulózu v roce 1859 ve věku dvaceti let: ošetřovala ho během poslední fáze jeho nemoci, když se Cosimě brzy poté narodilo první dítě, pojmenovala je na jeho památku Daniela. Podobně i své druhé dítě, narozené roku 1863, pojmenovala po své nedlouho předtím zemřelé sestře Blandine.

Richard Wagner.

V listopadu 1863 navštívil Wagner Bülowa a Cosimu v Berlíně, kde měl Hans koncert. Zatímco byl von Bülow na zkoušce, Wagner a Cosima se vydali na projížďku Berlínem. Podle Wagnerovy autobiografie "Mein Leben" (kterou později nadiktoval Cosimě) si přitom vyznali lásku: "„Ztichli jsme a žerty ustaly. Hleděli jsme si mlčky do očí a naléhavá touha po plném doznání pravdy nás donutila k vyznání, jež si nežádalo slov, nezměrného neštětí, jež nás drtilo. Slzami a vzdechy jsem zpečetili slib patřit pouze jeden druhému.“"  Znovu se však setkali až v červnu 1864, kdy král Ludvík II. urovnal všechny Wagnerovy dluhy a přislíbil mu sponzorovat jeho další díla. Wagner vymohl pro von Bülowa angažmá v Mnichově a pozval jej i s rodinou k sobě (tehdy bydlel v Pelletově vile poblíž Starnberského jezera). Nejprve přijela Cosima s dětmi. Když o týden později přijel Hans, byli Wagner s Cosimou milenci. Cosima téměř okamžitě otěhotněla a její první dítě s Wagnerem, dcera Isolde, se narodila 10. dubna 1865 (pojmenována byla po hrdince Wagnerovy opery "Tristan a Isolda", které měla premiéru téhož roku). Když se Wagner v říjnu 1864 odstěhoval do Mnichova, stala se Cosima jeho „sekretářkou“. Von Bülow a děti se ubytovali v blízkém domě, ale ona trávila většinu času u Wagnera. To vyvolalo skandál, který spolu s Wagnerovými neobratnými pokusy o zásahy do bavorské politiky vedly k Wagnerovu nedobrovolnému odjezdu z Mnichova.  V roce 1866 se Wagner usídlil ve vile v osadě Tribschen ve Švýcarsku na pobřeží Lucernského jezera, financované králem Ludvíkem. Wagnerova první žena Minna, se kterou skladatel již roky nežil, zemřela na srdeční nemoc v lednu 1866. Cosima následovala Wagnera do Tribschenu v dubnu téhož roku, což vyvolalo v mnichovském tisku obnovené spekulace o povaze jejich vztahu, zvláště když Cosima v létě znovu otěhotněla. Wagner a Cosima dokonce přiměli Ludvíka, aby v tisku uveřejnil prohlášení vyvracející pověsti o jejich vztahu jako pomluvy. Cosimina další dcera Eva (podle postavy z tehdy dokončených "Mistrů pěvců norimberských") se narodila v únoru 1867 a v dubnu téhož roku se Cosima vrátila do Mnichova k von Bülowovi. Po premiéře "Mistrů pěvců norimberských" v červnu 1868, dirigovaných von Bülowem, odjeli Wagner a Cosima v září z Mnichova na dovolenou do Itálie. Během italského pobytu požádala Cosima von Bülowa o rozvod. Byla nyní znovu těhotná a Wagnerovým třetím dítětem a jediným synem, Siegfriedem Wagnerem. (Jeho jméno je i jménem hrdiny z "Prstenu Nibelungova", na kterém tehdy Wagner pracoval.) Siegfried byl jediné dítě, které Wagner úředně uznal za své; Isolde a Eva zůstaly oficiálně dětmi Hanse von Bülow. V listopadu 1868 se Cosima s Wagnerem trvale přestěhovali do Tribschenu i se svými dětmi, Isoldou a Evou. Ačkoli měla často výčitky svědomí kvůli tomu, co Hansi Bülowovi učinila, nikdy se k němu nevrátila a zůstala Wagnerovou družkou až do jeho smrti roku 1883.  V červnu 1869 Cosima porodila Siegfrieda a von Bülow už nemohl předstírat, že jeho manželství může být zachráněno. Napsal Wagnerovi "„Tak tomu musí být.“" Avšak Cosimino příslušenství k římskokatolické církvi bylo závažnou překážkou rozvodu a nového manželství. Její otec Franz Liszt, který v této době přijal nižší kněžské svěcení, byl nyní v církvi velmi angažován. Teprve poté, co Cosima konvertovala k protestantismu, mohlo být její manželství s Bülowem rozvedeno dne 18. července 1870. Cosima a Wagner byly konečně oddáni 25. srpna 1870 v Lucernu.  Dne 25. prosince 1870, kdy slavila své narozeniny, Cosimu probudila hudba. Zapsala si tuto událost do deníku: "„Když jsem procitla, slyšela jsem zvuk, čím dále hlasitější, už jsem se nemohla domnívat, že sním, hrála hudba, a jaká hudba! Poté, co utichla, přišel ke mně Richard se všemi pěti dětmi a položil mi do rukou partituru své „symfonické narozeninové zdravice“." Tonula jsem v slzách, ale nejen já, ale celá domácnost; Richard rozestavil orchestr na schodech a tím vysvětili náš Tribschen navždy! "Tribschenská idyla" - tak se ta skladba jmenuje!“ To bylo památné první provedení komorní skladby později nazvané "Siegfried-Idyll".  V letech 1869 až 1883 vedla Cosima podrobný deník každodenního života s Wagnerem. Nebyl určen k tisku, ale nebyl ani ryze osobní; měl sloužit jako památka a také jako výchovný vzor Cosiminým dětem. Zveřejněn byl až v letech 1976-77. Vedle toho pomáhala Cosima Wagnerovi napsat jeho vlastní životopis "Mein Leben" (Můj život), který jí skladatel nadiktoval. Cosimin deník často odhaluje míru oddanosti, kterou pociťovala k Wagnerovi, a odstup, se kterým se dívala na své rodiče. Také ale ukazují, že sdílela, a to v koncentrované podobě, antisemitismus svého manžela.  Po Wagnerově boku zažila výstavbu Festivalového divadla v Bayreuthu i jejich společného domova, vily Wahnfried, založení Hudebních slavností v Bayreuthu, první představení celého "Prstenu Nibelungova" a nakonec slavnosti roku 1882 s premiérou "Parsifala". Během tohoto období se Wagnerovo zdraví postupně zhoršovalo, zejména se množily jeho srdeční problémy, a Cosima jej musela často ošetřovat. Měli spolu ovšem často spory. Ze zdravotních důvodů trávili většinu doby mimo Bayreuth, zejména v Itálii. Dne 13. února 1883 Wagner podlehl infarktu myokardu v době pobytu v Benátkách. Jsou zprávy, že se tak stalo po manželské hádce. Jejich syn Siegfried později vzpomínal na okolnosti Wagnerovy smrti a Cosiminu reakci: „Komorní přinesla zprávu, že se otci udělalo nevolno. Nikdy nezapomenu pohled na matku, jak se vyřítila dveřmi. Vyjadřoval sílu nejvášnivější úzkosti, a ona vrazila do pootevřených dveří tak prudce, že je téměř rozlomila.“ Poslední záznam v Cosimině deníku je datován večer před Wagnerovou smrtí, poté v záznamech nepokračovala. Cosima seděla u Wagnerova mrtvého těla po 25 hodin, poté odmítala jíst po čtyři dny. Vzmužil ji teprve telegram Hanse Bülowa: "„Soeur, il faut vivre.“" („Sestro, je třeba žíti.“) Cosima se nechala ostříhat a své vlasy vložila do polštáře, který položila na Wagnerovo tělo. Po pohřbu se Cosima vrhla na rakev do otevřeného hrobu a zůstala na ní ležet, dokud ji Siegfried nevyzvedl.

První dáma Bayreuthu.

I přes Wagnerovu smrt pokračovaly Hudební slavnosti v Bayreuthu v létě roku 1883 dvanácti představeními "Parsifala" se stejným obsazením a připravenými stejnými spolupracovníky jako o rok dříve; ale bez jediné autoritativní osobnosti nastaly brzy obtíže. V roce 1884 se Cosima vynořila ze svého dobrovolného odloučení a začala řídit zkoušky, nejprve prostě pomocí písemných poznámek, které zasílala umělcům, od další sezóny pak již přímo. Přes mnoho nedůvěry a námitek proti její údajné nezpůsobilosti k tomuto úkolu řídila festival pevnou rukou po dalších 23 let a nepochybně zachránila Wagnerovu festivalovou vizi před nebezpečím, že upadne v zapomnění.  Cosima řídila Hudební slavnosti v Bayreuthu do sezóny 1906; v prosinci uvedeného roku po sérii srdečních záchvatů (Adamsův-Stokesův záchvat) a na doporučení lékaře odešla na odpočinek. Během jejího vedení se konalo celkově 15 hudebních slavností. Vedle dalšího provádění "Parsifala" postupně uvedla na jeviště ostatních devět Wagnerových zralých oper, které nyní tvoří tzv. bayreuthský kánon ("Bludný Holanďan", "Tannhäuser", "Lohengrin", "Tristan a Isolda", "Mistři pěvci norimberští" a "Prsten Nibelungův") a zvýšila počet představení v průběhu každé sezóny na 20. Po dobu své činnosti trvala na zachování inscenací "Prstenu Nibelungova" a "Parsifala" do podrobností tak, jak byly provedeny o své bayreuthské premiéře, a i u ostatních oper se snažila pokud možno rekonstruovat ideální představu samotného Wagnera. Její syn Siegfried, který v roce 1907 vedení festivalu převzal, v tomto tuhém „bayreuthském stylu“ pokračoval až do začátku první světové války, kdy byly slavnosti pozastaveny. Po znovuotevření roku 1924 pokračovaly pod vedením Siegfrieda v mírně modernizujícím duchu do jeho a Cosiminy smrti roku 1930.  Cosima zemřela 1. dubna 1930 ve věku 92 let v Bayreuthu ve vile Wahnfried. Její tělo bylo pohřbeno vedle těla Richarda Wagnera na zahradě vily.

Bayreuthské hudební slavnosti za Cosimy.

Cosiminy inscenace pokračovaly v naturalistickém duchu poloviny 19. století, ale výsledkem doslovného dodržování všech skladatelových jevištních pokynů, používání plochých malovaných kulis a jen malého počtu rekvizit byl jevištní realismus, který v důsledku pomíjel vnitřní smysl a univerzalismus dramat. V roce 1889 ji Bernard Shaw nazval „hlavním upomínatelem“ („chief remembrancer“). Symboličtější nebo abstraktnější výpravu navrhovanou Adolphem Appiou Cosima odmítala v přesvědčení, že Wagnerovy vlastní produkce neponechávaly prostor k nalézání nového ve výpravě a režii, jen je třeba zdokonalit detaily. Mylnost tohoto pohledu se stala patrnější se zavedením plného elektrického osvětlení před slavnostmi v roce 1888. (Elektřina byla využívána i dříve, ale jen jako bodové světlo, například u jízdy valkýr a pro Grál.) Dříve byla scéna osvětlena tisíci malými plynovými lampami, jejichž mihotání mohlo kulisám dodat zdání pohybu a života. Nové elektrické osvětlení sice umožňovalo dosud nevídané světelné efekty, bezprostřední účinek však mělo jiný: odhalilo opotřebovanost a umělost ploché scénické výpravy. Je však třeba uznat, že v prvních letech po Wagnerově smrti, kdy prodej vstupenek vázl a divadlo bývalo poloprázdné, by avantgardní výprava pravděpodobně ohrozila finanční životaschopnost festivalu. Teprve od roku 1891 byla místa pravidelně vyprodána a slavnosti získaly pevné místo v evropském kulturním kalendáři.  Kladnou stránkou Cosiminy režie bylo, že díla byla inscenována bez škrtů a po důkladné přípravě a dosud převládající histriónství vlastní operním pěvcům bylo nahrazeno skutečným herectvím a úsporností gest. Zpěváci už nesměli zpívat své árie z rampy k publiku; naopak měli se chovat vždy tak, jak by se na daném místě chovala reálná postava, např. zpívat ke svým partnerům v dialogu. Cosima rovněž (ve Wagnerově duchu) trvala na zřetelné výslovnosti a co největším dramatickém výrazu zpívaného slova, dokonce po zpěvácích požadovala, aby při přípravných zkouškách text namísto zpěvu recitovali. Partiturou předepsané délky not a dynamika byly důsledně dodržovány, ale přirozené vibrato, portamento a legato se při zpěvu staly vedlejší věcí, což vedlo k tzv. „bayreuthskému štěkotu“; melodie byla podřízena dramatu, spontánnost metodě. Tvrdě vyslovované samohlásky, výrazné v němčině (a zvláště v aliterovaném libretu "Prstenu Nibelungova"), byly zdůrazňovány na úkor samohlásek nesoucích melodii. Dobré i špatné příklady pěveckého stylu za Cosiminy éry si lze poslechnout na dobových nahrávkách.  Řada známých osobností hudebního světa zavítala za Cosiminy éry do Bayreuthu, hlavně aby viděly "Parsifala", na nějž tehdy mělo Festivalové divadlo výhradní právo (alespoň v Evropě), a nasály zdejší kvazináboženské ovzduší: Bartók, Bruckner, Busoni, Chabrier, Cortot, Debussy, Delius, Dukas, Elgar, Fauré, Humperdinck, Mahler, Massenet, Puccini, Rachmaninov, Reger, Rimskij-Korsakov, Sibelius, Richard Strauss, Sullivan, Vaughan Williams, Webern a Wolf.

Cosima Wagnerová (Wagner), rozená Francesca Gaetana Cosima de Flavigny, od roku 1844 Cosima Liszt(ová), později Cosima von Bülow (24. prosince 1837, Bellagio – 1. dubna 1930 Bayreuth) byla nemanželská dcera proslulého klavírního virtuóza a hudebního skladatele Franze Liszta a francouzské šlechtičny Marie d'Agoult. Nejprve byla provdána za klavíristu a dirigenta Hanse von Bülowa, ale později se stala slavnou jako druhá žena německého skladatele Richarda Wagnera, po jehož smrti vedla 32 let (do roku 1906) Hudební slavnosti v Bayreuthu.

Cosima Wagner (born Francesca Gaetana Cosima Liszt; 24 December 1837 – 1 April 1930) was the illegitimate daughter of the Hungarian pianist and composer Franz Liszt and Marie d'Agoult. She became the second wife of the German composer Richard Wagner, and with him founded the Bayreuth Festival as a showcase for his stage works; after his death she devoted the rest of her life to the promotion of his music and philosophy. Commentators have recognised Cosima as the principal inspiration for Wagner's later works, particularly "Parsifal".


Příčiny a předehra k válce.

Guatemala jako samostatný stát vznikla v roce 1839 vystoupením z Federativní středoamerické republiky. Od doby nezávislosti jsou dějiny Guatemaly typické politickou nestabilitou a převraty. Nezávislý guatemalský stát pokračoval po celé 19. století v politice vyloučení domorodého obyvatelstva indiánského původu z politického života podobně jako tomu bylo v době španělské koloniální nadvlády. Hluboké společenské nerovnosti a sociální vyloučení jsou považovány za jedny z dlouhodobých příčin vedoucích ke guatemalské občanské válce. Ke konci 19. století začala v Guatemale podnikat společnost United Fruit Company, orientující se především na produkci banánů a popř. dalšího tropického ovoce a z Guatemaly se postupně stávala tzv. banánová republika. Většinu zemědělské půdy v Guatemale vlastnila úzká skupina bohatých rodin, katolické církve a soukromých společností. Sama United Fruit Company vlastnila ve čtyřicátých letech celkem 566 0000 akrů půdy a zaměstnávala kolem 15 000 lidí, což z ní činilo nejen největšího soukromého vlastníka půdy v zemi ale i největšího zaměstnavatele. Společnost dále pomocí subsidií vlastnila International Railways of Central America, čímž bylo v jejím držení celkem 690 mil z celkem 719 mil dlouhé železniční sítě v Guatemale a dávala práci dalším 5 tisíc lidí. Konečně měla také pod kontrolou dva ze tří guatemalských přístavů. Podle P.J. Dosala byla United Fruit Company schopna vybudovat si toto privilegované postavení také díky své schopnosti vytvářet výhodné politické aliance s guatemalskými diktátory jako byli Manuel Estrada Cabrera (1898-1920) a především Jorge Ubico (1931-1944). Autoritářský režim J. Ubica skončil v roce 1944 pod tlakem veřejných manifestací a Guatemala směřovala k reformistické politice. Samotný konec režimu a rezignace Ubica ale nepředstavovaly pro United Fruit Company žádnou větší výzvu a ani neznamenaly významnou proměnu státního aparátu. Ve stejné době (července až říjen 1944) se ale začali mobilizoval guatemalští plantážní a železniční dělníci a proměňovat nejprve reformní politické hnutí v revoluční frontu, jejímž cílem byla konečná likvidace monopolu United Fruit Company v Guatemale.. V roce 1951 nastoupil do prezidentského úřadu demokraticky zvolený, levicově orientovaný Jacobo Árbenz Guzmán. Jeho vláda se pokusila o uskutečnění dlouho očekávané pozemkové reformy, která by vedla ke znárodnění půdy největších latifundistů a podniků včetně United Fruit Company a k nové redistribuci půdy ve prospěch širších vrstev obyvatelstva. Reformě oponovaly vedle United Fruit Company také velcí vlastníci půdy a katolická církev. Vedle pozemkové reformy Árbenz Guzmán a jeho vláda podpořili stavbu nové dálnice vedoucí k atlantskému pobřeží a dále výstavbu nového karibského přístavu. V roce 1953 potom guatemalská vláda vyvlastnila celkem 400 000 akrů neobdělávané půdy vlastněné United Fruit Company, přičemž stát nabídl společnosti finanční vyrovnání.  Na pozadí Studené války, mocenského soupeření mezi USA a SSSR a také pod dojmem událostí na Kubě byla taková politika chápána jako pokus o zavedení komunismu v oblasti západní hemisféry. V roce 1954 guatemalské opoziční síly s pomocí CIA a United Fruit Company provedly puč a prezidenta Árbenz Guzmána sesadily. Puč byl realizován v rámci operace CIA s názvem PBSUCCESS a jedním u podnětů k jejímu realizování byla dodávka československých zbraní do Guatemaly. Novým prezidentem se stal představitel vojenské junty Carlos Castillo Armas, který byl po 3 letech vlády v červnu 1957 zavražděn členem své ochranky. Většina následujících vládních kabinetů (až do roku 1986) vznikala v rámci vojenské junty a hlásila se k antikomunismu, za což je podporovaly Spojené státy americké, které si nepřály další komunistický režim (po Kubě, později i Nikaragui) blízko svých hranic.

Průběh války.

1960 – 1980.

V roce 1960 proběhlo v Guatemale povstání mladých důstojníků vojenské akademie proti vojenské juntě. Povstání bylo tvrdě potlačeno, přeživší důstojníci následně tvořili jádro povstaleckých skupin působících v horách a založili "Moviemiento Revolucionario 13 Noviembre" (MR-13). Někteří z nich odešli na Kubu, odkud se snažili podporovat vznikající guatemalské guerillové jednotky. V 60. a 70. letech největší povstalecká organizace ("Fuerzas Armadas Rebeldes" - zkratka FAR), která vznikla sloučením MR-13 a povstaleckých skupin kolem Guatemalské strany práce (Partido Guatemalteco del Trabajo-PGT), uskutečňovala útoky proti vojenské juntě a jejím podporovatelům FAR operovala především ve východních oblastech Guatemaly obývaných "ladino" obyvatelstvem..V roce 1968 povstalci zavraždili v Ciudad de Guatemala velvyslance USA Johna Gordona Meina. V průběhu 70. let vzniklo několik dalších povstaleckých skupin, nejvýznamnější z nich byly "Ejército Guerillero de los Pobres" (EGP), "Organización del Pueblo en Armas" (ORPA) a "Partido Guatemalteco del Trabajo" (PGT). Všechny tyto skupiny mezi sebou spolupracovaly.  Guatemalská armáda jako hlavní opora vojenské junty, která v zemi vládla podnikala s podporou USA od začátku proti povstalcům tvrdé kroky a od 70. let zintenzivnila represi také vůči civilnímu obyvatelstvu. Od druhé poloviny 60. let vznikaly tzv. eskadry smrti (polovojenská komanda napojená přímo na politické představitele), které uskutečňovaly početné vraždy, únosy a "zmizení" politických odpůrců režimu. I přes tyto události měl konflikt v 60. a 70. letech poměrně nízkou intenzitu oproti dění v 80. letech. Nicméně již od roku 1973 lze sledovat nárůst represí junty vůči civilnímu mayskému obyvatelstvu na venkově. To znamenalo, že mayská populace se stávala stále častěji obětí represe ale aktivním aktérem guerillové války proti juntě. Občanská válka v Guatemale tak začala mít od 70. let také otevřeně etnickou dimenzi.

1980 – 1996.

31. ledna 1980 skupina indiánů z departementu El Quiché chtěla upozornit na mizení a vraždy příslušníků svých kmenů. Uspořádali demonstraci na velvyslanectví Španělska v Ciudad de Guatemala. Armáda i přes nesouhlas španělské vlády uskutečnila proti demonstrantům brutální zákrok, který skončil požárem ambasády a smrtí 39 protestujících. Tento incident vyprovokoval nárůst aktivity jak armády, tak i guerilly.  První polovina 80. let byla vrcholným obdobím bojů. Největší kulminace bojů nastala v letech 1981, 1982 a 1983, kdy armáda vedla cílenou kampaň nejen proti partyzánům, ale i proti indiánským společenstvím, která byla považována za sympatizující se vzbouřenci. V letech 1981 a 1982 uprchlo do sousedního Mexika na 200 000 Guatemalců. Dále bylo mezi lety 1980 až 1985 zabito asi 100 000 civilistů, 450 vesnic bylo zničeno, 60 000 domorodých obyvatel Guatemaly bylo nuceně přesídleno a několik tisíc lidí zmizelo. Během občanské války zmizelo z mapy Guatemaly na 400 vesnic, které byly vypáleny a obyvatelé zabiti. V důsledku těchto událostí se guerillové hnutí snažilo spojit své síly a 7. února 1982 vznikla Guatemalská revoluční národní jednota (Unidad Revolucionaria Nacional Guatemalteca - UNRG), která byla spojením 4 nejvýznamnějších guerillových skupin (FAR, EGP, ORPA, PGT).  Intenzívní protiguerillová kampaň vojenské junty, která stále zvyšovala nároky na rekruty a důstojníky (generál Benedicto Lucas García požadoval ztrojnásobení počtu vojáků) nakonec vyvolala opoziční reakce v rámci samotné armády. Nuceným odchodem generála Lucase Garcíi a jeho bratra prezidenta Romea Lucase Garcíi (1982) došlo na straně junty ke změně taktiky, která nyní zahrnovala vyjednávání a nabídku amnestie. Několik měsíců relativního klidu potom na počátku roku 1983 vystřídala nová vojenská ofenzíva proti guerillovému hnutí. Junta přitom využívala také nevojenské metody boje jako byla nabídka různých rozvojových programů, dodávky jídla nebo ochrana spojeneckých vesničanů, které by zlepšili pozici armády v regionech ovládaných guerillovou válkou. Režim také posílil počet vojáků v armádě a nechal zřídit polovojenské tzv. "Patrullas de Autodefensa Civil" (PAC), do kterých bylo rekrutována na 900 tisíc Guatemalanů. Potravinová a další pomoc státu pak byla často vázána na členství v těchto jednotkách. Tato nová strategie je často označována jako "Fusilles y Frijoles" (zbraně a fazole). V důsledku této strategie se ale guerillová strana dostávala stále více do defenzívy a guerillový konflikt se v Guatemale postupně zklidňoval.  Ve volbách konaných v roce 1985 zvítězil civilní kandidát Vinicio Cerezo, jehož politickým cílem bylo zahájit jednání s UNRG o uzavření míru. Cerezova vláda byla oficiálně civilní, nicméně skutečnou rozhodující politickou sílu představovala stále armáda. V roce 1987 proběhly první, leč neúspěšné mírové rozhovory. Pod dozorem a za podpory OSN byla v roce 1994 podepsána smlouva o lidských právech mezi vládou a povstalci. V roce 1996 se prezidentem stal Álvaro Arzú Irigoyen, který odvolal mnoho zkorumpovaných důstojníků a začal jednat s povstalci. V březnu 1996 guerilly vyhlásily dočasný klid zbraní, 29. prosince téhož roku byla v norském Oslu podepsána mírová smlouva mezi vládou a UNRG. V první polovině roku 1997 proběhla v zemi mírová operace OSN nazvaná MINUGUA.

Odpovědnost za konflikt.

Podle analýzy Guatemalské komise pro pravdu a smíření zveřejněné v roce 1999 má 93 % obětí na svědomí armáda, bezpečnostní složky a eskadry smrti, zatímco povstalci usmrtili 3 % z celkem 200 000 obětí konfliktu; 83 % všech obětí bylo mayského původu. Nejpostiženějšími regiony státu byly El Quiché, Huehuetenango a Alta Verapaz.  I přes závažnost guatemalské občanské války jí dlouho byla věnována jen velmi malá mezinárodní pozornost a publicita. Je prokázáno, že na tom měla výraznou zásluhu vláda USA, obzvláště za administrativy prezidenta Ronalda Reagana. Představitelé USA porušování lidských práv v Guatemale marginalizovali, zamlčovali či dokonce přímo popírali, i když z odtajněných zpráv z tohoto období je zřejmé, že o něm byli obšírně informováni. USA totiž vojenskou diktaturu výrazně podporovaly a mnozí vojáci a členové eskader smrti byli v USA přímo vycvičeni. Prezident Bill Clinton po zveřejnění zprávy komise OSN připustil, že „podporování Guatemaly v tom čase bylo nesprávné“.  Výraznou zásluhu na rozšiřování mezinárodního povědomí o konfliktu v Guatemale má indiánská aktivistka Rigoberta Menchú, která byla v roce 1992 za svoji aktivitu oceněna Nobelovou cenou míru.

Guatemalská občanská válka byla ozbrojeným vnitrostátním konfliktem, který s různým stupněm intenzity probíhal v Guatemale mezi roky 1960 a 1996. Konflikt probíhal mezi několika levicově orientovanými guerillovými skupinami na jedné straně a guatemalskými vojenskými diktaturami na straně druhé, přičemž nejvyšší eskalace násilí dosáhl v první polovině 80. let 20. století. Nejvíce zasaženou skupinou bylo domorodé civilní obyvatelstvo (především mayského původu), válka si vyžádala na 200 000 zabitých či nezvěstných osob.

The Guatemalan Civil War was a civil war in Guatemala fought from 1960 to 1996 between the government of Guatemala and various leftist rebel groups. These were supported initially by ethnic Maya indigenous peoples and Ladino peasants, who together make up the rural poor. The government forces have been condemned for committing genocide against the Maya population of Guatemala during the civil war and for widespread human rights violations against civilians. The context of the struggle was based on longstanding issues of unfair land distribution; European-descended residents and foreign companies, such as the American United Fruit Company, had dominated with control over much of the land, conflicting with the rural poor.


Kariéra.

Juniorský hokej.

Smith začal svojí juniorskou kariéru v roce 1999 v rodném Kingstonu, kde hrál za tamější Frontenacs v lize Ontario Hockey League. V první sezóně odchytal 15 zápasů a v týmu zastával roli náhradníka Andrewa Raycrofta. Po začátku sezóny 2000-01 se Smith přestěhoval do týmu Sudbury Wolves ve stejné lize, kde odchytal 43 zápasů. S Wolves se dostal do druhého kola playoff. Smith se stal prvním brankářem historie, který dokázal v jednom zápase vychytat čisté konto, vstřelit gól a zúčastnit se rvačky.

National Hockey league.

Dallas Stars.

V roce 2001 byl Smith vybrán v pátém kole vstupního draftu NHL, na celkově 161. místě Dallasem Stars. Přesto Smith pokračoval v juniorské lize a s Wolves postoupili v sezóně 2001-02 do playoff, kde vypadli v prvním zápase s Barrie Colts poměrem 1:4 na zápasy. Před další sezónou odešel hrát profesionální hokej a sezónu 2002-03 strávil v týmech Lexington Men O'War a Utah Grizzlies v ligách ECHL respektive American Hockey League. V elitnějším z klubů to jest v Utahu odchytal 11 zápasů z pozice náhradníka Jasona Bacashihuy a Coreyho Hirsche. Před sezónou 2003-04 přišel do Utahu Dan Ellis, se kterým se Smith střídal v roli náhradníka za Bacashishuou. Před sezónou 2004-05 odešel Smith do Houstonu Aeros, kde se o odchytané zápasy dělil s Joshem Hardingem. Smith se připojil k týmu Iowa Stars v jejich premiérové sezóně v AHL v sezóně 2005-06. Smith pomohl Iowě do playoff, ve kterém vypadli v prvním kole s Milwaukee Admirals. V létě roku 2006 podstoupil Smith operaci ramene, které si zranil během sezóny. Na předsezónním tréninkovém kempu Dallasu Stars si vydobyl pozici náhradního brankáře Martyho Turca. Ve svém prvním celém zápasu NHL 21. října 2006 pochytal všech 22 střel Phoenixu Coyotes a vychytal tak současně své první čité konto. 4. ledna 2007 Smith utrpěl otřes mozku poté co jej zasáhla prudká střela do hlavy a byl nucen vynechat několik týdnů. Po svém návratu vychytal dvě vítězství po sobě v zápasech, ve kterých vystřídal Turca a 10. února 2007 vychytal čisté konto proti Anaheimu Ducks. 14. června 2007 byl Smith jmenován do NHL All-Rookie týmu.

Tampa Bay Lightning.

26. února 2008 byl Smith společně s Jussim Jokinenem, Jeffem Halpernem a výběrem ve 4. kole draftu NHL 2009 (ve kterém si pozdější majitelé výběru Edmonton Oilers vybrali Kylea Bigose) vyměněn do Tampy Bay Lightning za Brada Richardse a Johana Holmqvista. Smith debutoval za Lightning hned následující den po výměně při porážce 2:3 proti Minnesotě Wild. 15. března 2009 vychytal čisté konto proti New York Rangers. Smith se tak stal teprve třetím brankářem se statusem nováčka, který vychytal v jedné sezóně čisté konto ve dvou různých klubech a byl prvním po 79 letech. Smith v sezóně 2008-09 vychytal 14 vítězných zápasů v dresu Lightning před tím, než utrpěl otřes mozku, což jej do konce sezóny vyřadilo ze hry. 2. února 2011 byl zapsán na Waiver list, aby mohl být odeslán do nižší ligy AHL, do týmu Norfolk Admirals. Z waiver listu si jej nikdo nestáhl.

Phoenix Coyotes.

Prvního července 2011 podepsal Smith dvouletý kontrakt na 2 miliony dolarů s Phoenixem Coyotes. Stanovil nový rekord NHL v počtu zákroků při vítězství s čistým kontem v základní hrací době, když nepustil za svá záda ani jednu z 54 střel, kterým čelil v zápase s Columbus Blue Jackets 3. dubna 2012. Phoenix zvítězil 2:0. Tento rekordní zápis překonal brankář Edmontonu Ben Scrivens, když Oilers porazili 29. ledna 2014 San Jose Sharks poměrem 3:0 a Scrivens zastavil všech 59 střel soupeře. Smith v první sezoně v dresu Coyotes dosáhl 38 vítězství, Phoenix se díky potřetí za sebou probojoval do play-off a Smith se umístil na pátém místě v hlasování o Vezina Trophy pro nejlepšího brankáře NHL.  Ve vyřazovacích bojích sezony 2011-2012 dovedl Smith Phoenix k první vítězné sérii od roku 1987, když porazili Chicago Blackhawks 4:2 na zápasy. Po vítězství v druhém kole poměrem 4:1 nad Nashvillem postoupil Phoenix do finále západní konference, kde podlehli pozdějšímu vítězi Stanley Cupu Los Angeles Kings 1:4 na zápasy. Smith se v playoff prezentoval skvělým průměrem 1,99 branky na zápas a 94,4% procentní úspěšností zásahu a patřil statisticky mezi nejlepší brankáře playoff 2012.  5. července 2013 podepsal Smith novou šestiletou smlouvu s Coyotes na 34 milionů dolarů.  Téhož roku, 19. října 2013, se stal sedmým brankářem v historii, kterému se podařilo vystřelit puk do prázdné branky soupeře a skórovat (čtyřem dalším brankářům byla branka připsána po vlastních brankách soupeřů). Smith vstřelil branku v čase, kdy zbývala 0,1 sekundy v základní hrací době, do prázdné branky Detroitu Red Wings.

Mezinárodní úspěchy.

Mike Smith získal zlatou olympijskou medaili na zimních hrách v ruském Soči, kde byl součástí vítězného kanadského výběru jako třetí brankář.

Mike Smith (* 22. března 1982, Kingston, Ontario, Kanada) je kanadský hokejový brankář hrající v týmu Edmonton Oilers v severoamerické lize NHL.

Mike Smith (born March 22, 1982) is a Canadian professional ice hockey goaltender currently playing for the Edmonton Oilers of the National Hockey League (NHL). He has previously played for the Dallas Stars, Tampa Bay Lightning, Arizona Coyotes, and the Calgary Flames. He is the 11th goaltender in NHL history to score a goal, which he did in the 2013–14 season against the Detroit Red Wings in Phoenix. A two-time NHL All-Star (2017, 2018), he was named to the 2014 Canadian Olympic Hockey Team, winning a gold medal at the 2014 Winter Olympics.