Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v týmu JFC Skonto, kde prošel všemi mládežnickými kategoriemi.

JFK Olimps/RFS.

V roce 2008 přestoupil do mužstva JFK Olimps, kde působil do roku 2009. Celkem za tým nastoupil k 18 střetnutím, ve kterých se 10x gólově prosadil.

Skonto Riga.

Před sezonou 2009 se vrátil do Skonta, kde ve zmíněném ročníku získal s týmem mistrovský titul. Na podzim 2010 hostoval v ukrajinském FK Dněpr Dněpropetrovsk, odkud se v zimě 2010/11 vrátil do svého mateřského klubu, se kterým získal ve druhé polovině ročníku Lotyšský fotbalový pohár. Následoval další hostování, tentokrát v jiném lotyšském klubu FB Gulbene. V sezoně 2013 se stal se 16 brankami společně s Andrejsem Kovaļovsem (tehdy FC Daugava) nejlepším střelcem Virslīgy. Tento úspěch mu pomohl k následnému angažmá v Rusku, kde hostoval v FK Rubinu Kazani. Po podzimu 2015 stráveném opět ve Skontu, zamířil v lednu 2016 hostovat do polského Piastu Gliwice. Na konci dubna 2016 se vrátil zpět do svého mateřského klubu.

FK Dněpr Dněpropetrovsk (hostování).

Před sezonou 2010/11 zamířil na hostování do klubu FK Dněpr Dněpropetrovsk. Za tým vstřelil dva góly v deseti zápasech.

FB Gulbene (hostování).

V létě 2012 se stal novou posilou FB Gulbene, kam odešel na půl roku hostovat. Odehrál zde 15 střetnutí, v nichž 1x rozvnil síť.

FK Rubin Kazaň (hostování).

Před jarní částí ročníku 2013/14 odešel na hostování do Ruska, do klubu FK Rubin Kazaň. Působil zde půl roku, ale během této doby nenaskočil do žádného soutěžního utkání.

Piast Gliwice (hostování).

V lednu 2016 zamířil na půlroční hostování s opcí na přestup do Piastu Gliwice, tou dobou vedoucího týmu polské Ekstraklasy. V Ekstraklase za Piast debutoval v ligovém utkání 26. kola (4. 3. 2016) proti Wisłe Kraków (remíza 1:1), když v 85. minutě vystřídal Pawła Moskwika. Na konci dubna 2016 mu bylo předčasně ukončeno hostování a vrátil se zpět do Skonta. Celkem za tým během jarní části ročníku odehrál 2 zápasy, gól v nich nedal.

FC Wil.

V srpnu 2016 se stal novou posilou švýcarského týmu FC Wil, kde podepsal kontrakt do léta 2019.

Reprezentační kariéra.

Artūrs Karašausks je bývalým mládežnickým reprezentantem Lotyšska. Nastupoval postupně za výběry U17, U19 a U21.  V A-mužstvu Lotyšska debutoval 5. 6. 2010 v přátelském utkání v anglickém městě Milton Keynes proti reprezentaci Ghany (prohra 0:1).

Artūrs Karašausks (* 29. ledna 1992, Riga) je lotyšský fotbalový útočník, od srpna 2016 působící v klubu FC Wil. Mimo Lotyšsko působil na klubové úrovni v Rusku, Polsku a na Ukrajině. Je bývalým mládežnickým a současným seniorským reprezentantem Lotyšska.

Artūrs Karašausks (born 29 January 1992 in Riga) is a Latvian footballer, who plays for Riga FC in the Latvian Higher League on loan from Pafos FC.


Hratelnost.

Hráč je vybaven dvěma meči. Ocelový meč slouží pro boj s lidmi a zvířaty, zatímco speciální zaklínačský stříbrný meč pro boj s příšerami. Do hráčovy výbavy patří také kuše, kterou získá v první lokaci. Vedle zbraní používá Geralt také znamení, jakýsi druh magie. Zná jich celkem pět – Aard, Axii, Igni, Quen a Yrden. Aard vyvolá telekinetickou vlnu, Axii slouží k ovlivňování mysli nepřátel a civilistů, Igni vyvolá zážeh ohně, Quen vytvoří ochranný štít kolem zaklínače a Yrden zpomaluje nepřátelé v oblasti. Jako další podpora slouží nejrůznější bomby, pochutiny a lektvary, které si Geralt může sám vytvářet skrze užití alchymie.  Při následování příběhu třetího "Zaklínače" se hráč také na pár chvil vtělí do Ciri a prožívá s ní tak některé události. Při hraní za Ciri však nemůže používat inventář či znamení, při boji má k dispozici pouze ocelový meč. Mise za Ciri jsou také striktně lineární.

Vývoj.

Vývoj hry stál 81 miliónů USD.

Rozšíření.

K základní hře vyšla dvě zásadní rozšíření "Srdce z kamene" (') a "O víně a krvi" (') a dalších 16 menších DLC nabízených zdarma. První dvojice DLC byla uvolněna již v den vydání 19. května 2015. Jednalo se o sadu temerského brnění a alternativní vousy a vlasy pro Geralta. Další DLC měla být uvolňovány vždy po dvou po jednom týdnu. Druhou dvojicí se stal bonusový úkol zabývající se ztracenými horníky a alternativní vzhled čarodějky Yennefer.

Přijetí.

Kritika a prodeje.

Na českém webu "Hrej.cz" získala v recenzi Tomáše Krajči hodnocení 5/5: „"Spojení desítky hodin dlouhé hlavní příběhové linky a obrovského množství dalšího zajímavého obsahu dělá ze Zaklínače 3 jednu z her s aktuálně nejlepším poměrem „cena/výkon.“"“  Další český web "Games.cz" udělil skrze recenzi Miloše Bohoňka hodnocení 10/10.  Za šest týdnů od uvedení na trh se prodalo přibližně 6 miliónů kopií.

Ocenění.

Na udílení videoherních cen "The Game Awards" pro rok 2015 vyhrál Zaklínač 3 v kategoriích Hra roku a Nejlepší RPG a její vývojáři ze studia CD Projekt RED byli vyhlášeni Vývojáři roku. V anketě INVAZE 2015 na českém webu "Hrej.cz" získala prvenství v hráči volených kategoriích Nejlepší RPG (62,90 % hlasů) a Absolutně nejlepší hra (41,61 % hlasů), DLC "Srdce z kamene" pak první místo v kategorii Nejlepší rozšíření (47,31 % hlasů). Ve skupině, ve které vybírala vítěze redakce webu, se umístila na třetím místě v kategoriích Nejlepší design a Nejlepší grafika. Nejlepším RPG roku byla vyhlášena v redakční části soutěže Best of 2015 na "Games.cz". V čtenářském hlasování obsadilo Geraltovo dobrodružství jednoznačné první místo v sekcích Hra roku a Nejlepší RPG, DLC Srdce z kamene pak taktéž první místo v kategorii Nejlepší DLC – datadisk, a to jak v redakční, tak i ve čtenářské části.  Rozšíření O víně a krvi se objevilo mezi pěticí nominovaných her v kategorii Nejlepší RPG na "The Game Awards" za rok 2016 a tuto kategorii nakonec vyhrálo.

Zaklínač 3: Divoký hon ( ', ') je RPG videohra s otevřeným světem, uzavření videoherní trilogie ze ságy o Zaklínači. Hru vyvinula a vydala společnost CD Projekt RED dne 19. května 2015 na platformy Microsoft Windows, PlayStation 4 a Xbox One. Hra je od 15. října 2019 dostupná i na Nintendo Switch.

The Witcher 3: Wild Hunt is a 2015 action role-playing game developed and published by Polish developer CD Projekt and is based on "The Witcher" series of fantasy novels by Andrzej Sapkowski. It is the sequel to the 2011 game "" and the third main installment in the "The Witcher"'s video game series, played in an open world with a third-person perspective.


Rozšíření.

Je rozšířena po všech kontinentech, v přímořských státech se vyskytuje častěji než ve vnitrozemských. Je hojnější na jižní polokouli, málo se vyskytuje ve studených vodách.  Na území ČR je velmi vzácná, prokazatelně roste pouze v přírodní památce Trkmanec-Rybníčky poblíž obce Rakvice v okrese Břeclav a u rybníka Nesyt v národní přírodní rezervaci Lednické rybníky u obce Sedlec v okrese Břeclav. Dále se pravděpodobně po mnoholeté nepřítomnosti opět vrátila do přírodní památky Netřebská slaniska u obce Úžice v okrese Mělník.

Ekologie.

Roste na zasolených loukách, slaných bažinách, při ústí řek a nejvíce v poloslané brakické vodě. Pokud má dostatek spodní vláhy, poroste i pokvete též na vysychajících stanovištích. Je málo schopná konkurovat jiných rostlinám a obsazuje hlavně stanoviště na obnažených půdách. Vyskytuje se na málo výživných, vápnitých nebo kyselých půdách, které jsou hlavně jílovité, případně i písčité.  Dokáže růst i dlouhodobě ponořená pod hladinou, květy se však vytvářejí a semena dozrávají jen nad hladinou. V přímořských oblastech dobře roste i mimo vodní prostředí, stačí dostatečná vzdušná vlhkost a občasná vodní sprška. Přestože snese zasolenou půdu i brakickou vodu, v mořské vodě dlouho nepřežije.  Je to velmi specializovaný druh, její populace jsou často nestálé a kolonizují malá a jen přechodně vhodná stanoviště, ta se často mění s posunem vodní hladiny. Rostliny někdy vykvetou jen jednou a uhynou, častěji však rostou a kvetou po několik let.

Popis.

Krátce vytrvalá, stálezená bylina s přímou lodyhou, která vyrůstá z listové růžice a bývá vysoká od 10 do 50 cm. Lodyha je lysá nebo roztroušeně chlupatá a bývá někdy v horní části větvená. Řapíkaté listy v růžici mají čepele 2 až 6 cm dlouhé, téměř okrouhlé, celokrajné a na koncích zaoblené. Menší a směrem vzhůru se zmenšující lodyžní listy vyrůstají střídavě, jsou slabě masité a krátce řapíkaté až přisedlé, vejčité a na koncích zašpičatělé.  Na konci lodyh se vytvářejí 8 až 20 cm dlouhá, přetrhávaná, hroznovitá květenství, která jsou tvořená 10 až 20 květy. Oboupohlavné, pětičetné květy mají prohnuté stopky 1 až 2,5 cm dlouhé a uprostřed stopek vyrůstají kopinaté listeny. Zvonkovitý, vytrvalý kalich má pět trojúhelníkovitých laloků do třetiny srostlých, v době květu je asi 1 mm velký a za plodu se dvojnásobně zvětší. Bílá, kolovitá koruna 3 mm velká má pět vejčitých laloků a trubku stejně dlouhou jako kalich. V květu je pět tyčinek přirostlých ke koruně a mezi nimi je střídavě pět drobných, neplodných patyčinek. Semeník je polospodní a nese kratičkou čnělku s kulatou bliznou. Květy jsou drobné, nenápadné a bez nektaru, jsou proto hmyzem jen málo navštěvované a opyluji se nejčastěji samosprašně. Ploidie druhu je 2n = 26.  Plod je kulovitá, 3 mm velká tobolka srostlá s vytrvalým kalichem, která ve zralosti puká na vrcholu pěti chlopněmi. Obsahuje hnědá, hranatá semena velká 0,5 mm, která klíčí pouze na světle a podržují si schopnost vyklíčit i více než 5 let.

Ohrožení.

Přestože solenka Valerandova není celosvětově ohrožena, v České republice i dalších evropských vnitrozemských státech je většinou ohrožená vyhynutím nebo již vyhynula. Je to způsobeno hlavně likvidaci vhodných stanovišť. V ČR je proto chráněna zákonem, ve vyhlášce „Ministerstva životního prostředí ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb. je jako kriticky ohrožený druh“ zařazena pod (§1) a stejně je hodnocena i v „Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky (C1t)“.

Externí odkazy.

Solenka Valerandova ("Samolus valerandi") je drobná, bíle kvetoucí, slanomilná, bažinná bylina s přízemní růžici listů. Je jediným druhem rodu solenka, který se v evropské přírodě vyskytuje; může růst emerzně i submerzně.

Samolus valerandi is a species of water pimpernel native to a very wide area across Europe, Africa, Asia, Australia, and the Americas. Common names include seaside brookweed, brookweed, thin-leaf brookweed, water cabbage, and water rose.


Historie.

Stejně jako azavak, sloughi, saluki, afghánský chrt nebo tazi, je taigan jedním z rodiny východních chrtů, které lze nalézt od severní Afriky až po střední Asii. Po většinu času byli Kyrgyzové převážně kočovný národ cestující od Sibiře až po střední Asii. I proto je taigan směsicí různých místních plemen, která již pravděpodobně vymřela, nebo jsou jejich populace velmi malé. Nicméně, Kyrgyzové přirozeným křížením dostali psa uzpůsobeného k jejich potřebám; nenáročného, rychlého, schopného lovit i hlídat majetek. Často je využívali společně také s cvičeným dravcem.  V roce 1930 sovětští kynologové začali registrovat tyto psy v Kyrgyzské SSR, ale tuto práci museli zastavit po německé invazi do SSSR v roce 1941. V roce 1964 byl v SSSR stanoven první standard plemene. V té době se taigani krom lovu v odlehlých oblastech chovali spíše pro coursing, ve kterém ale byla jedna odlišnost oproti evropskému coursingu; bylo možné využívat živou návnadu, většinou králíka nebo lišku. Poté, co se Kyrgyzstán v roce 1991 osamostatnil, plemeno prošlo značnými změnami. Mnoho Kyrgyzů se vrátilo ke kočovnému životu, pro některé se lov opět stal povoláním, které jim pomáhalo, vydělat si na živobytí. Tyto změny většinou měly na chov taiganů dobrý vliv, především se jejich populace zvětšovala pro potřeby lovců. V roce 1995 byl organizací "Rada Cinologist z Kyrgyzské republiky" přijat nový standard plemene.  V listopadu roku 2003, během státní návštěvy Norska, dal tehdejší prezident Askar Akajev dvě štěňata plemene taigan jako dárek králi Haraldu V. a premiérovi Kjellovi Bondevikovi. To způsobilo zmatek, jelikož norské dovozní předpisy vyžadují karanténu po dobu čtyř měsíců pro psy vstupující do Norska z neevropské země. Ani sám král a premiér neměli o štěňata valný zájem. Aby se předešlo vrácení štěňat do země původu a ostudě, vzala si k sobě štěňata starostka města Trondheim, Rita Otterviková. Od roku 2005 oficiálně v Kyrgyzstánu existuje národní Kennel Club, který podléhá FCI, takže stát již může požádat o mezinárodní uznání plemene, avšak zatím se tak nestalo. Nicméně, členské kluby FCI v Rusku, na Ukrajině, v Bělorusku, Kazachstánu, Uzbekistánu, Estonsku, Lotyšsku, Litvě, Maďarsku, Polsku a Německu již plemeno taigan oficiálně uznaly.

Charakteristika.

Taigan je plemeno chrta střední až velké velikosti. Minimální výška pro psy (samce) činí 65 cm, u fen je to pouze 60 cm. Horní hranice není stanovená. Srst taiganů je středně dlouhá, vlnitá, hustá a na dotek hebká. V zimě tvoří podsadu. Může mít několik zbarvení, avšak nejčastěji viděné je černé s bílým pálením na nohách, hrudi, ocase a hlavě. Další možné zbarvení je jednolité černé, bílé, šedé, nebo hnědé se žlutým pálením. Tělo taiganů je, stejně jako u ostatních plemen chrtů atletické, svalnaté, se silně vtaženým břichem. Uši svěšené, srst na nich tvoří volánky. Nejcharakterističtějším znakem taiganů je ale jejich ocas. V něm jsou obratle tvořeny tak, že jej nelze jinak ohnout nebo zaúhlit, proto jej pes v každé situaci nosí stále svěšený. To může například znamenat problém při komunikaci s jinými psy, jelikož ocas je častým prostředkem dorozumívání; pokud s ním pes mává, tak vítá nového psa, pokud jej má strnule mezi nohama, bojí se. To může vést k mylnému pochopení pocitů taigana ze strany druhého psa. Typickým faktorem pro taigany, přestože není zvenku vidět, jsou mimořádně objemné plíce.

Povaha.

Povahově je taigan skutečný chrt; nezávislý, odtažitý, ostražitý, sebevědomý a samostatný. Přestože může být na svého majitele citově fixován, nedává to na sobě znát. Změny prostředí nebo majitele nenese příliš dobře, jedná se o věrné psy. Má dobře vyvinutý lovecký i ochranářský pud. Stejně jako ostatní chrti, i tento takzvaně „loví očima“. To znamená, že se při lovu příliš neřídí sluchem, ale zrakem. Pokud uvidí něco neobvyklého nebo zajímavého, prostě se za tím poběží podívat. A s rychlostí až 50 kilometrů za hodinu je člověkem nedostižitelný. Obzvláště od lovu je těžké taigana odvolat, proto se doporučuje jej v neoploceném areálu vždy mít na vodítku. Čichem a sluchem se řídí sekundárně, avšak i tyto smysly má dobré. Jiné psy ignoruje a jejich vztah je harmonický většinou jen do té doby, dokud se cizí pes nad taigana nezačne povyšovat. V takové chvíli umí být taigan nepředvídatelný. K dětem má dobrý vztah, je trpělivý a pokud je mu něco nepříjemné, prostě uteče. Ke kousnutí se uchýlí, jen pokud je ve skutečném nebezpečí on nebo majitel. Přestože má dobře vyvinutý ochranářský pud, málo štěká. Pokud se ale na jeho teritoriu objeví nezvaný host, neváhá ho s vrčením a pomocí kousání zase vyprovodit.

Taigan neboli kyrgyzský chrt (kyrgyzsky: "Тайган") je psí plemeno typu chrt původem z Kyrgyzstánu. Je to plemeno, které není uznané žádnou kynologickou federací včetně Mezinárodní kynologickou federací (FCI). Plemeno uznává pouze několik členských klubů FCI, například německý klub "Verband für das Deutsche Hundewesen". Jedinci plemene taigan jsou středně velcí psi, kteří se stavbou těla podobají jiným chrtům (například anglickému chrtovi) a mají vlnité, středně dlouhé chlupy.

The Taigan (), and also known as Kyrgyzdyn Taighany (Kyrgyzskaya Borzaya Taigan in Russian), is a breed of sighthound from Kyrgyzstan. The Taigan is found in the alpine Tian Shan region of Kyrgyzstan on the border with China, it is closely related to the Tazy and the Afghan hound.


Situace před Vestfálským mírem.

Středověk.

Systém středověké Evropy byl postaven na převážně agrárně orientovaných politických celcích, významné slovo měly také městské státy či samostatná svobodná města. Mezi vlivné spolky patřily i rytířské řády, na druhé straně jedním z nejvýznamnějších aktérů byl papež, monastické sítě a církev jako instituce obecně.

Augšpurský mír.

Předchůdcem Vestfálské suverenity byl Augšpurský mír přijatý císařem Karlem V. a říšskými knížaty v Augšpurku 25. září 1555, kterým bylo ukončeno první období křesťanských válek ve Svaté říši římské. Nejdůležitější je však uznaná náboženská svoboda: cuius regio, eius religio (čí země, toho náboženství).

Třicetiletá válka.

V dalších letech na různých místech Evropy probíhaly mocenské (šlechta/panovník) a náboženské (katolíci/protestanti) spory, které v Čechách 23. května 1618 vyústily do 3. pražské defenestrace. Tím započala česká protihabsburská revoluce, která později přerostla v Třicetiletou válku. Už během ní bylo evidentní, že se obraz středověké Evropy definitivně mění. Boje sice neprobíhaly neustále ve všech místech najednou, v praxi to vypadalo jako série lokálních konfliktů, válkou byla však poznamenaná celá Evropa. Válka tak měla zásadní dopad na další vývoj v Evropě. Znatelné to bylo na velkém úbytku obyvatelstva. Důvodem byly nemoci, které se v době hladomoru, nedostatku základních potravin a hygieny šířily velkou rychlostí. A pak také samotné boje. Panovníci si začali uvědomovat, že vojenskou silou svého cíle nedosáhnou, tudíž se rozhodli vydat se diplomatickou cestou.

Vestfálský mír.

Mírová konference.

V roce 1644 po komplikacích konečně začalo v Münsteru a Osnabrücku vyjednávání o míru. Ve vestfálském Münsteru se sešli zástupci katolické strany, druhé vestfálské město pak hostilo zástupce protestantských mocností. Jednání se celkem účastnilo 194 říšských knížat a stavovských osob a 176 diplomatů. Samotný mír byl podepsán dne 24. října 1648 v „Mírovém sále“ a přinesl sebou propracovaný rámec pravidel pro nové uspořádání Evropy. Potvrdil mír, který byl podepsán v Augšpurku a definitivně postavil politicko-diplomatickou sféru před náboženské zájmy, které se postupně dostávaly do pozadí. Uzavřený mír se navíc stal jakýmsi symbolickým mezníkem, který nastolil éru nového moderního systému. Tento nový druh systému se stal mezinárodním a vytvářel systém jednotek, u kterých byla uznána legitimita vzájemných hranic a vnitřní suverenita.

Mocenské a církevní změny.

V té době se Francie stala vedoucí mocností, Nizozemí a Švýcarsko obdržely samostatnost. Osud válkou zpustošených německých knížectví byl do jisté míry určován jinými národy, konkrétně šlo o Francii, Švédsko a Rakousko. Za úspěch německých knížat se dá považovat oslabení moci císaře Svaté říše římské. Byla zrovnoprávněna katolická, luteránská a kalvinistická náboženství, proto papež Inocenc X. smlouvě silně odporoval a prohlásil ji za neplatnou. Jednotlivcům sice ještě náboženská svoboda poskytnuta nebyla, ale o krok se přiblížila.

Myšlenka mezinárodního práva.

V tomto období vzniklo mezinárodní právo v moderní slova smyslu. Za duchovního otce je považován nizozemský učenec Hugo Grotius (1583-1645). Bylo to jeho dílo Tři knihy o právu válečném a mírovém (1625), které se dočkalo mimořádného mezinárodního ohlasu. Přebíralo přirozeněprávní tradici středověkých teologů a provádělo její sekularizaci. V době náboženských válek nebylo možné se řídit Božím zákonem, protože Evropa byla co do představ o Bohu rozdělena. Do dalších let se evropský systém měl řídit přirozeným právem na základě dedukce lidského rozumu v konsenzu s antickými a křesťanskými autory. Kromě toho vzniklo na základě vůle a dohody států právo vytvořené.

Výsledky mírové smlouvy.

Do vestfálské mírové smlouvy byla začleněna zásada státní svrchovanosti. To pro všechny zúčastněné strany znamenalo souhlas s tím, že budou navzájem respektovat svá územní práva a nebudou se vměšovat do vnitrostátních záležitostí. Vznikl decentralizovaný systém suverénních států bez nadřazené autority, která by rozhodovala o fungování vztahů a systému (anarchie v mezinárodních vztazích), narostl počet komunikačních kanálů, vznikla oficiální diplomacie a došlo k propojování ekonomických systémů (liberalizace obchodu). Tím se zrodila novodobá Evropa jakožto kontinent svrchovaných států.

Vývoj v Evropě 1648-1914.

V těchto letech narostl počet komunikačních kanálů a rostl rozvoj transportních systémů. To vedlo k rychlejšímu přenosu informací, obchodu a hospodářství. Ovládnutí moře přineslo možnost lepšího transportu osob, což bylo klíčem ke kolonizaci ostatních kontinentů. Průmyslová revoluce zefektivnila hlavně pozemní dopravu a ve 20. století přišla revoluce v podobě vzdušné dopravy. Zásadním se stala stále intenzivnější kolonizace ostatních kontinentů. Díky této expanzi se vestfálský systém šířil i do mimoevropských zemí a vznikl systém, kterému dominoval evropský styl politiky.  Výsledkem Vestfálského systému byl prostor pro růst diplomatických aktivit i na neformální úrovni. Nové uspořádání mezinárodních vztahů pomohlo ke vzniku a vývoji nestátních aktérů. Vytvořily se první mezinárodní, mezivládní a nevládní organizace, které dohlížely na jednání moderních států a přinesly snahu o řešení problémů, jakými byly lidská práva nebo životního prostředí.

Vývoj ve 20. století.

Dvacáté století přišlo s takzvanou Nadnárodní korporací (Transnational Corporations), IGO (International Governmental Organizations) a INGO (International Non-Governmental Organizations). Postupná transformace vestfálského systému nastolila systém nový. Díky neustále rostoucí rychlosti vývoje, 20. století změnilo některé základní aspekty vestfálského systému ze 17. století. K moci se dostaly nové státy a éra evropské světové politiky skončila. Došlo k prudkému nárůstu počtu obyvatel a struktura systému států se postupně změnila. Aktéři podlehli světovým trendům, vše bylo propojeno, což vedlo k rostoucí vzájemné závislosti. Nový trendem se stala globalizace, postupně zrušila rozdíly mezi jednotlivými kulturami a přinesla rozsáhlé migrační vlny. Díky těmto procesům se změnila struktura celého systému.

Postvestfálský systém.

V novém prostředí nemohou státy činit nezávislá ekonomická rozhodnutí, protože jsou ve stále vyšší míře ovlivňovány fungováním globálních trhů. Stát proto již celou řadu procesů neumí kontrolovat, a jeho úlohu potlačují jiní aktéři, kteří v důsledku globalizace přebírají do určité míry moc a autoritu, původně zakotvenou v teritoriálně suverénním státě. V důsledku procesu globalizace se tak mění původní systém mezinárodních vztahů založený na teritoriální suverenitě a nadřazenosti státu v teritoriálně rozčleněný systém charakterizovaný růstem "nadúzemních" vztahů mezi lidmi.  Politické a ekonomické uspořádání mezinárodních vztahů, které vychází z potlačení národní suverenity státu, je tedy označováno za postvestfálský systém. Mezi koncepce, které takové uspořádání odrážejí, patří např. koncepce hyperglobalizace čí nového medievalismu.

Vestfálská suverenita je pojetí státní svrchovanosti, které v Evropě vzniklo po vestfálské mírové smlouvě z roku 1648. Koncept svrchovanosti je základním kamenem původně evropského a později globálního systému států, který se formoval od 16. století, aby byl normativně zakotven vestfálským mírem po Třicetileté válce. Suverenita má ve vestfálském systému dvojí obsah: na jedné straně je suverenita definována dovnitř, když státu zajišťuje výlučný výkon moci nad jeho územím a obyvatelstvem. Na druhé straně je suverenita definována z vnějšku jako autonomie v zahraniční politice. Formálně neexistuje žádná vnější moc, jíž by se státy musely zpovídat ze svého chování v mezinárodních vztazích, a proto jsou si formálně všechny státy rovné. Tento systém mezinárodních vztahů je označován jako anarchický, tj. bez vlády (an-arché). Platí, že mezinárodní anarchie je zrcadlovým obrazem plné suverenity.

Westphalian sovereignty, or state sovereignty, is a principle in international law that each state has exclusive sovereignty over its territory. The principle underlies the modern international system of sovereign states and is enshrined in the United Nations Charter, which states that "nothing should authorise intervention in matters essentially within the domestic jurisdiction of any state." According to the idea, every state, no matter how large or small, has an equal right to sovereignty. Political scientists have traced the concept to the Peace of Westphalia (1648), which ended the Thirty Years' War. The principle of non-interference was further developed in the 18th century. The Westphalian system reached its peak in the 19th and 20th centuries, but it has faced recent challenges from advocates of humanitarian intervention.


Počátky kariéry.

V počátku skupiny byl jejím hlavním iniciátorem John (zpěv, kytara). Scott obstarával doprovodný zpěv a hrál na baskytaru. Třetím členem byl tehdy bubeník Al Schneider. V této formaci vydali první singl „Pretty Girls Everywhere“ (Church/Williams), který ovšem prošel bez valného zájmu. Koncem roku 1964 se potkali s Gary Leedsem, který působil jako bubeník na britském turné v doprovodu zpěváka P. J. Probyho. Gary přesvědčil Johna a Scotta, aby změnili působiště a přestěhovali se do swingujícího Londýna. Předtím ještě nahráli svůj druhý single „Love Her“ (Mann/Weil), ve kterém Scott převzal roli hlavního zpěváka.

Úspěch v Británii.

Zkraje roku 1965 po změně působiště podepsala skupina kontrakt se společností Philips Records a začala koncerovat na ostrovech. Bubeníkem skupiny se stal Gary. Hlavním tahákem byl především baryton Scotta, který na popové scéně 60. let působil výjimečně. V červnu 1965 vstoupila „Love Her“ do UK Top 20. Úspěch byl nastartován. Následující singl „Make It Easy on Yourself“ (Bacharach/David) nastoupil do Top 10 v srpnu 65 a na místo No.1 se dostal koncem září, kde vystřídal „I Can ́t Get No Satisfaction“, kultovní trhák od Rolling Stones. Dalším z řady úspěšných nahrávek Walkerů byla „My Ship Is Coming In“ (Brooks), která bodovala koncem roku 1965 na třetím místě hitparád. Vrcholu dosáhla skupina na jaře 1966, kdy se jejich „The Sun Ain ́t Gonna Shine Anymore“ (Crewe/Gaudio) stala druhým No.1 hitem v UK. Skladbu autoři původně napsali pro zpěváka Frankie Valliho z Four Seasons, který s ní ale žádné zázraky neudělal. Kolem Walker Brothers se v tu dobu strhla mánie, zejména mezi mladými děvčaty, srovnatelná s tou, kterou vyvolali Beatles tři roky předtím. S určitým zpožděním a poněkud menším ohlasem se Walker Brothers začali prosazovat i na své domovské scéně v USA.  Walkeři pokračovali v letech 1966 a 1967 se svým repertoárem rockových balad, nicméně ohlas již nebyl takový. Postupně vyšly SP tituly „(Baby) You Don ́t Have To Tell Me“ (Autell) v červenci 1966, „Another Tear Falls“ (Bacharach/David) v září 1966, „Deadlier Than The Male“ (Engel/Franz) v prosinci 1966 a „Stay With Me Baby“ (Ragovoy/Weiss) v únoru 1967.  Mimo skupinové projekty si jednotliví členové také občas zasólovali, zejména Scott, který v letech 1967 až 1969 vydal celkem čtyři sólová alba pod jednoduchými názvy „Scott 1“ až „Scott 4“. Na nich vydával skladby spíše šansonového typu, jsa ovlivněn například J. Brelem. Nicméně tlaky na psychiku Scotta, vnitřní třenice a názorové rozdíly způsobily, že po ukončení japonského turné v roce 1968 skupina ohlásila rozchod.

Obnovení skupiny.

Koncem roku 1974 se Scott, John a Gary rozhodli pokusit se o comeback a ohlásili obnovení The Walker Brothers a o rok později vydali nové album „No Regrets“. Titulní píseň alba byla vydána i jako SP (autor Rush) a dosáhla No.7 hitparád zkraje roku 1976. Později ještě vydali alba „Lines“ (1976) a „Nite Flights“(1978). Předchozí úspěch se však již nedostavil, mohutné aranže a vokály se už nenosily, takže se skupina rozpadla tentokráte definitivně.

Pozdější aktivity.

John Walker si vybudoval vlastní nahrávací studio v Kalifornii a čas od času vyjížděl na koncertní turné, na kterých předváděl svoje interpretace bývalých hitů. Poslední turné absolvoval v roce 2004. Dne 7. května 2011 John zemřel ve svém domě v Los Angeles na rakovinu. Gary Walker trvale působí v Anglii, v hudbě aktivně však nevystupuje. Scott Walker sporadicky nahrává a působí v lokálních kulturních akcích. Komerčně není příliš úspěšný, hudební kritici ho však hodnotí velmi dobře jako avangardního umělce. V roce 2003 získal například ocenění Q Magazinu, podobně v roce 2006 obdržel MOJO Icon Award. Poslední album, na němž se podílel, vyšlo v roce 2014 („Soused“), kde spolupracoval s dvojicí Sunn O)))  John a Gary vydali roku 2009 vlastní autobiografii „The Walker Brothers: No Regrets – Our Story“. Písně „The Sun Ain ́t Gonna Shine Anymore“ a „Stay With Me Baby“ byly prominentně zařazeny do závěru filmu Loreny Scafariové „Seeking a Friend for the End of the World“ s Keirou Knightly a Stevem Carellem v hlavní roli (2012). Scottův život je předmětem filmového dokumentu „Scott Walker: 30 Century Man“ Stephena Kijaka z roku 2006. Výkonným producentem filmu byl David Bowie.

The Walker Brothers byla americká popová skupina z 60. a 70. let 20. století. Tvořili ji Noel Scott Engel (* 1944), John Maus (* 1943) a Gary Leeds (* 1942). Všichni tři kromě svých občanských jmen používali v hudebním businessu příjmení Walker. Skupina začala společně vystupovat v USA v roce 1964 jako pokus postavit se proti tzv. britské pop invazi, nicméně vrcholu své kariéry dosáhli právě ve Velké Británii, do níž se v roce 1965 přestěhovali.

The Walker Brothers were an American pop group of the 1960s and 1970s that included Noel Scott Engel (eventually known professionally as Scott Walker), John Walker (born John Joseph Maus, but using the name Walker since his teens) and Gary Leeds (eventually known as Gary Walker). After moving to Britain in 1965, they had a number of top ten albums and singles there, including the No. 1 chart hits "Make It Easy on Yourself" and "The Sun Ain't Gonna Shine (Anymore)", both of which also made the US top 20 and Canadian top 2. In between the two was the lesser US hit "My Ship is Coming In", which was another major hit in Britain, where it reached No.3 in the charts.


Geografie.

Larvik je pobřežní obec, v jejím katastru je dobrá zemědělská půda, lesy a hory. Od jihu k severu má obec zhruba 40 km. Nejvyšším bodem je "Varden" se 456,5 metry nad mořem ležící v nejsevernější části obce.  Od Skagerraku vede až k městu Larviksfjord. Rakkebåene a majákem osazený Svenner jsou známými a význačnými místy v šérovém pobřeží města.  Farrisvannet je 20,5 km dlouhé jezero, které dosahuje hloubky 131 metrů. Farrisvannet je pokračováním Larviksfjordu. Vody fjordu byly přehrazeny ledovcovými usazeninami u Farriseidet, tak vzniklo jezero. Převýšení 22 metrů mezi jezerem a fjordem bylo různými způsoby využíváno průmyslem. Na vnější straně usazené akumulace jsou přírodní prameny, které jsou stáčeny do lahví. Jezero Fariss je zdrojem pitné vody pro velkou část kraje.  Hallevannet je další velké jezero ležící na jihozápadě obce Larvik. Na hranici se Sandefjordem leží Goksjø.  Největší řekou je Numedalslågen pramenící a sbírající vody v Hardangerviddě, do Larviksfjordu ústí ve východní části města. Dolní část lågenského údolí kdysi patřila k obci Hedrum, která je dnes součástí Larviku.  Podloží celé obce tvoří larvikit modré barvy. Larvikit je zde těžen. Kvartérní uloženiny jsou tvořeny rozsáhlými akumulacemi rozlehlé morény, která v jižním Vestfoldu vcelku jasně vymezuje hustěji osídlenou oblast.  Larvik má mírné pobřežní podnebí, s poměrně mírnými zimami a teplým létem.  V okolí Larviku jsou bučiny s metličkou křivolakou. Ve městě je park "Bøkeskogen", který byl občanům zpřístupněn již v roce 1884 Tschernowy.

Územní vývoj.

Město bylo ustaveno obcí 1. ledna 1838. Město Stavern a venkovské obce Brunlanes, Hedrum a Tjølling byly připojeny k obci Larvik 1. ledna 1988, díky tomu má obec největší rozlohu v kraji. Na severu hraničí s obcí Lardal, na východě s obcí Andebu a Sandefjord, a na západě s obcemi Porsgrunn a Siljan v historické kraji Telemark.

Doprava.

Už od starověku měla Farriseidet význam pro dopravu, tato šíje je jediným průchozím místem mezi jezerem Farris a Larviksfjordem. Přes Farriseidet prochází viaduktem silnice E18, stará hlavní silnice a železnice vede pod ní.  Průběh E18 sleduje hřbet vestfoldské morény a přichází do Larviku ze severovýchodu od Sandefjordu, překonává Lågen Bommestadským mostem, zde se kříží se zemskou cestou 40, která vede k severu lågenským údolím směrem ke Kongsbergu. E18 prochází mezi městským parkem a jezerem a míří dál na severozápad k Porsgrunnu.  Larvikem prochází Vestfoldská železnice, pro mnoho vlaků je stanice v Larviku konečná. Každou hodinu odjíždí nebo přijíždí vlak do nebo z Oslo.  Larvik má každodenní spojení trajektem s dánským přístavním městem Hirtshals.

Larvik je město a obec v norském kraji Vestfold og Telemark. Správním centrem obce je město Larvik. Obec Larvik má kolem 43 506 obyvatel a rozlohu 530 km2.

Larvik () is a town and municipality in Vestfold in Vestfold og Telemark county, Norway. The administrative centre of the municipality is the city of Larvik. The municipality of Larvik has about 46,364 inhabitants. The municipality has a 110 km coastline, only shorter than that of neighbouring Sandefjord.


Úvod.

Rada bezpečnosti (dále jen RB) je jeden ze šesti hlavních orgánů Organizace spojených národů (dále jen OSN), jehož hlavním úkolem je zachovávat mír a bezpečnost mezi jednotlivými členskými zeměmi.  Stálí členové RB mají právo veta. Právě právo veta je důvodem, proč mnoho zemí usiluje o reformu RB. Při projednávání vážných globálních problémů brání právo veta výraznějším rezolucím, RB je tak v podstatě úřadem, který problémy vůbec neřeší. Rozhodnutí RB OSN jsou v souladu s Chartou Spojených národů. O reformě tohoto orgánu se diskutovalo v posledních dvaceti pěti letech.  Problémem RB je, že odráží svět tak, jak vypadal bezprostředně po druhé světové válce a složení stálých členů se po roce 1945 nezměnilo. Takový pohled je již ale značně neaktuální a neodráží současnou geopolitickou situaci. Svět se ale ve 20. a 21. století prudce proměnil, objevily se nové hrozby pro státní bezpečnost, jakou je například terorismus, a došlo ke globalizaci jak na ekonomickém, tak na kulturním a politickém poli, na což RB neuměla patřičně zareagovat a ani dnes se jí tak nedaří skutečně účinně udržovat hlavní premisu mezinárodního míru a bezpečnosti.

Historie.

Společnost národů.

Společnost národů (dále SN) vznikla po první světové válce jako organizace, která měla zajistit světový mít a bezpečnost. Tato organizace byla předchůdcem Organizace spojených národů (dále OSN). Pojem “spojené národy” použil poprvé americký prezident Franklin D. Roosevelt v Deklaraci spojených národů z 1. 1. 1942, kdy se reprezentanti 26 národů upsali ke společnému boji proti mocnostem Osy. SN neřešila globální problémy efektivně, proto po druhé světové válce vzniká OSN a její orgán RB, který měl řešit bezpečnostní a globální problémy.

Organizace spojených národů a Rada bezpečnosti.

Neschopnost SN řešit mezinárodní problémy, které vyústily ve druhou světovou válku, vedla k založení OSN. Roku 1945 se sešlo 50 reprezentantů států k podpisu Charty spojených národů na konferenci v San Francisku. Charta OSN byla tedy podepsána 26. června 1945 padesáti reprezentanty států, které se tak stali členy Společnosti národů.  Spolu se vznikem OSN vzniká i její orgán RB. Ten je ukotven v Chartě OSN z roku 1945. Zakládajícími členy se stala Francie, Velká Británie, Sovětský svaz, Spojené státy americké a Čína. Tyto státy se zároveň staly pěti stálými členy Rady bezpečnosti.  Složení Rady bezpečnosti se skládalo z těchto pěti stálých členů, dále pak ze šesti členů nestálých. Šest nestálých členů bylo voleno každoročně Valným shromážděním na dobu jednoho roku. Při volbě nestálých členů je přihlíženo ke geografické stránce. Nestálí členové se volí podle regionálního klíče. Toto regionální rozdělení, které je ukotveno v Chartě OSN, je upraveno podle rezoluce Valného shromáždění. Regionálními skupinami jsou: Afrika, Asijsko-pacifická oblast, Latinská Amerika a Karibik, Západní Evropa a ostatní a Východní Evropa.  Ačkoliv se mezinárodní situace od konce druhé světové války, kdy byla Rada bezpečnosti OSN založena, drasticky změnila (objevily se nové globální hrozby, svět se postupně globalizoval, vznikly nové státy atd.), samotná Rada bezpečnosti prodělala za tuto dobu velmi málo změn. Vítězné mocnosti druhé světové války si v roce 1945 na míru sobě ušily Chartu Spojených národů, která jasně určila stálé členy RB OSN, kterých se týká i důležité právo veta. Jakákoliv reforma RB OSN by vyžadovala změnu Charty Spojených národů, Podle 108 článku Charty Spojených národů by změna vypadala takto:  „"Změny ke stávájícímu znění Charty Spojených národů mohou vstoupit v platnost tehdy, když dvě třetiny členů Valného shromáždění změny schválí a když je dvě třetiny členských států OSN ratifikují v souladu se svou ústavou. Změny musí být schváleny všemi stálými členy Rady bezpečnosti OSN."“S rostoucí členskou základnou OSN zároveň rostlo i sebevědomí mezi novými členy. Staré pořádky a struktury byly opakovaně stavěny před nové výzvy, to mj. souviselo s procesem dekolonizace. Rozdíl mezi počtem členů RB OSN a celkovým počtem členů OSN začal být velice zřejmý a díky rostoucímu napětí nakonec došlo k zatím jediné reformě RB OSN a to v roce 1965 (rovné zastoupení rozvojových zemí v RB a v Hospodářské a sociální radě, rozšíření zástupců dekolonizovaných zemí z 11 na 15).

Snahy o změnu poměru sil v OSN.

Roku 1992 byl generálním tajemníkem OSN zvolen Butrus Butrus-Ghálí a znovu byla vyzdvihována nutnost reformy. Svůj mandát zahájil prvním summitem RB OSN a vydáním "Agendy pro mír". Butrus-Ghálího cílem bylo zmodernizovat RB OSN tak, aby odpovídala změnám proběhlým od poslední reformy.  Německo a Japonsko se do roku 1992 stali největšími sponzory OSN a začali se dožadovat stálého členství. Také Brazílie, jako pátá největší země světa, a Indie, jako druhá nejlidnatější země světa, se chtěli stát stálými členy. Tyto čtyři země spolu vstoupily do spolku, známého jako G4.  Do opozice vůči G4 se postavily země jako Pákistán, Mexiko a Egypt, které se sdružily do útvaru známého pod pojmem "Kávový klub" (Uniting for Consensus).  Zároveň se Africká skupina (státy afrického kontinentu, které jsou členy OSN) začala dožadovat dvou stálých členských míst v RB OSN s odkazem na nespravedlnosti, které na ní byly v průběhu dějin vykonávány a kvůli tomu, že hodně otázek, které RB OSN řeší, se týkají právě afrického kontinentu. Tato dvě “africká” členská křesla by byla volena uvnitř Africké skupiny.  Stávající členové RB OSN, každý držící své právo veta, se k výše uvedeným námitkám stavěli velmi neochotně. USA podpořily trvalé členství Japonska a Indie a několik dalších členství nestálých. Spojené království a Francie společně podpořili trvalé členství států G4 – trvalé členství Německa, Brazílie, Indie, Japonska, stejně jako přítomnost Africké skupiny v RB OSN. Čína svým hlasem podpořila rozvojové země – hlavně Indii. Indii podpořilo také Rusko.

Současná Rada bezpečnosti OSN.

Pravomoci RB OSN.

Rada bezpečnosti OSN je orgánem zodpovědným k zachování mezinárodního míru a bezpečnosti. Jménem členských států je oprávněna k přijímání rozhodnutí a řešení sporů. Postupem doby je četnost mezistátních konfliktů menší a RB OSN se spíše věnuje problémům souvisejících s existencí teroristických nebo separatistických skupin (tj. nevládní aktéři). RB OSN je v případě ohrožení míru oprávněna uvalovat ekonomické nebo diplomatické sankce. RB pak dále doporučuje kandidáta na pozici generálního tajemníka nebo svolává konferenci o změnách Charty OSN.

Stálí členové RB OSN.

Stálých členů má RB OSN pět. Jsou jimi Spojené státy americké, Spojené království, Čína, Rusko a Francie. Na všechny se vztahuje užití práva veta (právo veta se nevztahuje na tzv. procesní otázky). Toto má své opodstatnění v rozložení světových sil po druhé světové válce, kdy těchto pět států světu dominovalo. Aktuální rozložení světových sil nalezneme v tabulce níže.

Tabulka - Srovnání moci stálých členů RB OSN a jiných států (žlutě - SČ RB OSN).

Právo veta uplatňují nejvíce USA a Rusko. Francie, Spojené království a Čína své zájmy prosazují formou tzv. kapesního veta. Kapesní veto spočívá v tom, že státy, které s návrhem nesouhlasí, svůj postoj pouze naznačí a ostatní členové pak sporný návrh buď úplně stáhnou, nebo přepracují.

Nestálí členové RB OSN.

Radu bezpečnosti OSN tvoří kromě stálých členů ještě deset nestálých členů, které volí Valné shromáždění podle regionálního klíče. V následující tabulce je procentuálně uveden poměr členů z jednotlivých regionů v RB OSN. Vzhledem k značné rozdílnosti mezi zastoupením jednotlivými regiony je pochopitelné, že návrhy na reformu RB OSN směřují hlavně ke změnám stálých či nestálých členů.

Návrhy reforem Rady bezpečnosti OSN.

Reforma Rady bezpečnosti v letech 1963 - 1965.

Probíhající Studená válka i proces dekolonizace se odrazil v činnosti Rady bezpečnosti. Mezi lety 1945 – 1963 se počet členů zvýšil z 51 na 114. Dekolonizované země bojovaly za větší uznání v RB, jako např. rozšíření počtu jejich zástupců.  Výsledkem hlasování v roce 1963 byla rezoluce, která se týkala rovného zastoupení v RB a v Hospodářské a sociální radě. Změny se týkaly počtu členů, které se z 11 zástupců rozšířily na 15. Přijetí této rezoluce bylo považováno za velký úspěch rozvojových zemí. Takto ratifikovaná charta vstoupila v platnost 31. srpna 1965.  Během Studené války se rozvojové země v čele s Indií snažily prosadit další body reformy RB, a ačkoli se v roce 1979 podařilo prosadit tento bod na jednání Valného shromáždění, k reálné diskusi nikdy do konce studené války už nedošlo.

Reformní snahy In Larger Freedom.

Kofi Anaan byl generálním tajemníkem OSN zvolen v roce 1997. Od té doby se začal zasazovat o reformu RB. Ve svých návrzích prosazoval modernizaci OSN jako např. – odstranění nadměrné byrokratizace nebo zohlednění všech členských států OSN v RB. Roku 1997 napsal dopis Řídící a organizační opatření, hned ten samý rok následovala zpráva Obnova OSN: Program reformy a roku 2002 pokračoval s reformními návrhy ve zprávě Posílení OSN: Agenda pro další změnu (úspěšnost prosazovaných návrhů v tabulce viz níže). Anaan zprávu In Larger Freedom, ve které navrhl dvě možné reformy RB. Podle něj je rozšíření členství RB OSN klíčovým prvkem reformy. Jeho požadavky bylo navýšení počtu RB na 24 členů. Dalším návrhem bylo zrušení regionálních skupin - nestálí členové se dříve volili podle regionálních skupin, tedy ne podle kontinentů, ale podle jejich regionální polohy (např. Východní Evropa, Asijsko-pacifická oblast) a jejich nahrazení skupinami určenými geograficky (dle kontinentu).

Tabulka zobrazující stav realizace návrhů K. Anaana.

Vznikly dva plány, které se lišily v počtu navýšení členů. Plán A navrhuje rozšíření počtu stálých členů o dalších 6, celkově by tak stálých členů bylo 11. Stálí členové by zároveň přišli o právo veta. Plán A dále uvažuje i o rozšíření řad nestálých členů RB. Místo stávajících 10 nestálých členů tento návrh uvažuje o 3 dalších členech na dobu dvou let.  Model B nerozšiřuje stávající členské řady, ale navrhuje zcela nový druh členství: 8 nových zástupců volených na 4 roky. V případě jejich osvědčení by se hlasovalo o prodloužení jejich členství. Tento plán zároveň zvyšuje počet nestálých členů RB OSN na 11 místo stávajících 10.

Reforma podle skupiny G4.

Skupina Group of Four (dále G4) usiluje o získání stálého členství v RB OSN. Skupina usiluje zároveň o zajištění dvou stálých křesel pro zástupce afrických zemí. Počet stálých členů by se podle tohoto návrhu rozšířil o dalších 6 členů, z čehož 4 členové by byli právě zástupci G4.  Již v současnosti přispívají země G4 do rozpočtu OSN více peněz, než ostatní členské státy. Státy G4 byly rovněž v minulosti často voleny do RB jako nestálí členové. Brazílie a Japonsko strávily v minulosti již 20 let jako nestálí členové RB. To poukazuje na to, že se angažují v záležitostech RB. Nestálými členy RB byla několikrát zvolena Indie (14 let) a Německo (12 let). Proti návrhu reformy skupiny G4 se ostře vyhrazuje skupina Uniting for Consensus. Jednotliví uchazeči o stálé místo v RB mají své regionální protivníky (např. proti snaze Japonska o stálé členství se postavila Čína). Japonsko naopak podporuje Velká Británie. Další uchazeč o stálé členství, Brazílie, nenachází podporu u svých latinskoamerických sousedů.

Uniting for Consensus.

Další skupinou, která má zájem o reformu RB je sdružení Uniting for Consensus (dále UfC). Do této skupiny patří Itálie, Pákistán, Španělsko, Argentina, Kanada a Mexiko. UfC se shoduje se skupinou G4 v tom, že by se členská základna měla rozšířit na 25 zástupců, avšak pouze počet nestálých členů. TRACHSLER ve svém článku poukazuje na to, že země jako Itálie, Pákistán a Argentina se snaží zabránit tomu, aby skupina G4 získala stále členství v RB.  UfC navrhuje, aby stálí členové RB zůstali ve stávajícím složení, tedy Čína, Francie, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, Rusko a Spojené státy americké. Odpůrcem návrhu reformy UfC jsou státy skupiny G4. Velkou roli zde hraje regionální konkurence.

Reforma podle Africké unie.

Africká unie (dále jen AU) má v současnosti 53 členů. Od reformy RB OSN si AU slibuje lepší postavení afrických států v RB. Návrh reformy podle AU obsahuje změnu počtu členů – celkový počet zástupců by byl 26, z toho 6 členů stálých. Na rozdíl od návrhu reformy skupiny G4 by však 6 stálých členů stále disponovalo právem veta. AU dále navrhuje dva stálé a dva nestálé členy RB pro africký kontinent. Země jako Egypt, Nigérie a Jihoafrická republika mají největší potenciál stát se stálými členy RB.

Realizace reforem Rady bezpečnosti OSN.

Reformní kroky RB OSN můžeme rozdělit do dvou větví podle opatření vyžadující změnu Charty OSN.

Opatření vyžadující změnu Charty OSN.

Tato opatření jsou přímo zakotvena v Chartě OSN a uskutečnění těchto návrhů reforem by vyžadovalo změnu Charty. Články 108 a 109 popisují změnu Charty OSN. První způsob je možný tak, že 2⁄3 Valného shromáždění OSN schválí přijetí změny. Aby byl však návrh ratifikovaný a vstoupil tak v platnost, musí ho schválit 2⁄3 členů OSN a všichni stálí členové RB.  Druhý způsob je podobný. 2⁄3 členů Valného shromáždění a 9 jakýchkoli členů RB může svolat konferenci. Pokud 2⁄3 účastníků konference schválí změny Charty OSN, je návrh změny předložen k ratifikaci. Návrh může být ratifikován opět při souhlasu 2⁄3 členů OSN včetně stálých členů RB.  Je to například:

Opatření nevyžadující změnu Charty OSN.

Tyto opatření nevyžadují změny Charty OSN, jsou spíše procesního charakteru. Dokumentem, který upravuje procesní charakter RB, je jednací řád. Ten prošel již svou sedmou revizí. Jednací řád upravuje např. jednací jazyky nebo způsob svolávání RB.

Závěr.

O reformě Rady bezpečnosti OSN se diskutuje již více než pětadvacet let. Veškeré snahy o reformu byly zatím dementovány právem veta stálých členů RB OSN. Od devadesátých let nedošlo k žádnému výraznějšímu posunu ani změnám ohledně přijetí reforem. Vzhledem k pomalému průběhu lze předpokládat, že se v bližší době žádných změn nedočkáme. Každá z reformních skupin usiluje o rozšíření počtu stálých členů pro její členské státy. RB OSN může provádět změny týkající se pouze procesních záležitostí. Je tedy na členských státech RB, zdali schválí navrhované reformy. To ale není příliš reálné, jelikož každá země si v RB hájí své vlastní zájmy a nechce přijít o sféru vlivu.

Reforma Rady bezpečnosti OSN zahrnuje pět klíčových oblastí: kategorizace členství, otázka práva veta pěti stálých členů, místní reprezentace, velikost a systém fungování rozšířené Rady, vztahy mezi RB a OSN. Členské státy, místní skupiny a různá zájmová sdružení členských států zaujaly odlišné pozice a návrhy jak Radu bezpečnosti reformovat.

Reform of the United Nations Security Council (UNSC) encompasses five key issues: categories of membership, the question of the veto held by the five permanent members, regional representation, the size of an enlarged Council and its working methods, and the Security Council-General Assembly relationship. The Member States, regional groups and other Member State interest groupings developed different positions and proposals on how to move forward on this contested issue.


Výzkum efektu.

Přestože akademici dlouhou dobu považovali efekt nadměrné sebedůvěry za dále nedělitelný koncept, v roce 2008 bylo zjištěno, že tento koncept je možné rozdělit na tři vzájemně odlišné typy. Toto rozdělení upřesnilo stávající metody zkoumání a vysvětlilo mnohé nesrovnalosti ve výzkumu. Nadměrná sebedůvěra se tak nyní v literatuře běžně dělí na tři podkategorie:  Systematické nadhodnocování schopností nacházíme u lidí napříč různými obory a činnostmi. Kromě testů zaměřených na znalosti lidé pravidelně nadhodnocují svou schopnost porozumět textu, předpovídat výsledky sportovních utkání nebo schopnost předpovědět své chování a výsledky životních událostí. V neposlední řadě se efekt nadměrné sebedůvěry projevuje v oblasti ekonomických předpovědí a investičních záměrů, což jsou obory, kterým literatura věnuje zvláštní pozornost.  Efekt nadměrné sebedůvěry byl pozorován v různých zemích a týká se jak mladistvých, tak dospělých osob.  Efekt se běžně zkoumá tak, že respondent kromě odpovědi na otázku, případně vykonání nějaké činnosti, je také dotázán, aby odhadl pravděpodobnost, že úkol vykonal správně. Data ukazují, že tato důvěra ve vlastní schopnosti systematicky převyšuje skutečný výsledek. Jestliže by lidská důvěra ve vlastní schopnosti byla perfektně kalibrována (bez biasu), 100% důvěra by byla správně ve 100 % případu, 90% důvěra v 90 % případů apod.  Jako příklad nadhodnocování se hojně cituje výzkum, ve kterém z vybraného vzorku 93 % amerických řidičů a 69 % řidičů ze Švédska odpovědělo, že se cítí kompetentnějšími řidiči než průměrný řidič dané země. Výsledek výzkumu by ze statistického pohledu nedával smysl, jelikož přesně 50 % řidičů může tvrdit, že jsou zdatnější za volantem než průměrný řidič. Zmíněná čísla jsou tak důkazem pro chybné uvažování způsobené efektem nadměrné sebedůvěry.  V tomto případě je efekt navíc doplněn dodatečným zkreslením, jelikož lidé jsou obecně velmi nespolehliví, pokud se mají srovnávat s druhými na základě limitovaných informací. To zapřičiňuje, že lidé s nejhoršími výsledky se často přeceňují, kdežto lidé s výbornými výsledky mají tendenci podceňovat svůj výkon a znalosti. Toto zkreslení je jinak známo jako Dunningův-Krugerův efekt.  Efekt nadměrné sebedůvěry patří vůbec k nejrozšířenějším kognitivním zkreslením, které proniká do mnoha částí našich životů. Proto má jeho studium a metody pro jeho zmírnění významný praktický dopad.

Podkategorie efektu nadměrné sebedůvěry.

Moore a Healy si v roce 2008 povšimli, že akademici běžně chápou různé kategorie nadměrné sebedůvěry jako totožné. Prokázalo se, že je nutné tyto kategorie odlišovat, což může přispět k řešení dlouhodobých sporů a nekonzistentních výsledků v literatuře zabývající se kognitivními zkresleními a především efektem nadměrné sebedůvěry. Moore a Healy rozeznávají tři odlišné kategorie nadměrné sebedůvěry – Přeceňování se (angl. overestimation), Nadhodnocování (angl. overplacement), Nadměrná přesnost úsudku (angl. overprecision).

Přeceňování se (angl. overestimation).

Tato podkategorie efektu nadměrné sebedůvěry se běžně projevuje u těžších úkolů a otázek (kde se dá očekávat špatný výsledek) nebo pokud dotyčná osoba není v řešení daných úkolů příliš zdatná. V takovém případě osoba často přeceňuje své schopnosti, výkon, úroveň kontroly a šance na úspěch. Podkategorie přeceňování se neobjevuje pouze v souvislosti s hodnocením vlastního výkonu. V takovém případě hovoříme spíše o iluzi kontroly nebo klamu plánování. Příklady přeceňování se jsou:

Nadhodnocování (angl. overplacement).

Nadhodnocování je další podkategorie, kdy lidé věří, že jsou v nějaké činnosti lepší než ostatní. Typickým příkladem je již zmíněný výzkum s řidiči v USA a ve Švédsku. Dále literatura zmiňuje studii, kde 37 % inženýrů jedné firmy se považovalo za 5 % nejlepších inženýrů ve firmě.  Právě podkategorie nadhodnocování a přeceňování se jsou často v literatuře zaměňovány.

Nadměrnou přesností úsudku je myšlena příliš velká důvěra v to, že člověk zná pravdu. Příkladem nadměrné přesnosti úsudku je výzkum, kde jsou lidé dotazováni, aby s přesností 90 % odhadli odpovědi týkající se zvolených numerických údajů (např. Jak dlouhá je řeka Nil?), jejich zvolené odpovědi byly správné pouze v 50 % a méně.

Praktické dopady efektu.

Vzhledem k tomu, že efekt nadměrné sebedůvěry je všudypřítomným kognitivním zkreslením, které prostupuje mnoho částí lidského života, existuje mnoho výzkumů studující tento efekt i mimo obor psychologie. Zároveň efekt má zásadní dopad na lidské myšlení, především chyby v rozhodování:  Němečtí vědci dále zkoumali, zda kognitivní zkreslení nemohly hrát roli na začátku globální finanční krize z roku 2007. Zjistili, že expertíza analytiků, včetně konfirmačního zkreslení, status quo zkreslení a nadměrné sebedůvěry jim znemožnily reagovat na signály naznačující finanční kolaps, dokonce i tehdy, když i neodborníci věděli, že finanční kolaps je nevyhnutelný.  O nadměrné sebedůvěře se psalo jako o příčině nukleární katastrofy v Černobylu a výbuchu vesmírného raketoplánu Challenger. Sociální psycholog Scott Plous ve své popularizační knize píše, že žádný jiný problém v úsudku a rozhodování se nevyskytuje tak často a nemá potenciálně katastrofičtější následky než právě nadměrná sebedůvěra.

Nadměrná sebedůvěra a osobnostní charakteristiky.

Pokud jde o správné rozhodování, existují mezi lidmi rozdíly. Lidé, kteří se ve svém rozhodovacím procesu dokáží vyhnout kognitivním zkreslením, mají větší pravděpodobnost, že se dokáží rozhodnout správně. Jednou z otázek, kterým se literatura věnuje, je vztah mezi osobnostními charakteristikami jedinců a jejich schopnosti se vypořádat, nebo podlehnout kognitivním zkreslením.

Narcisismus.

Narcisismus je ve své patologické formě jednou z osobnostních poruch. Výzkum se ale zabývá i nepatologickým narcisismem (občas označovaným jako „normální narcisismus“), který se vyskytuje ve společnosti mnohem častěji.  Lidé trpící narcisismem o sobě věří, že:  Tyto vlastnosti předpovídají, že je u narcisismu možné předpokládat zvýšenou náchylnost k nadměrné sebedůvěře, a tudíž se jedná o osobnostní charakteristiku, na kterou je vhodné se zaměřit při testování efektu nadměrné sebedůvěry.  Výzkum skutečně ukazuje, že existuje pozitivní korelace mezi narcismem a nadměrnou sebedůvěrou. Narcisté více riskují a vyhledávají vzrušení. Jejich pocit nadřazenosti a snaha být lepší než ostatní vede ke zhoršené schopnosti se správně rozhodovat.

Efekt nadměrné sebedůvěry (angl. overconfidence effect, overconfidence bias) je jeden z typů kognitivního zkreslení, který vede k tomu, že lidé mají tendenci nadhodnocovat své schopnosti, vyhlídky a šance na úspěch. Literatura definuje tento pojem jako systematickou chybu v úsudku, která se projevuje, když lidé hodnotí správnost svých odpovědí na otázky týkající se intelektuálních nebo perceptuálních problémů. Efekt se nejvíce projevuje na testovacích otázkách, které jsou hodnocené jako těžké. Naopak u otázek, které jsou hodnocené jako jednoduché, se u lidí projevuje tendence si důvěřovat méně, než by napovídal jejich reálný výsledek.

The overconfidence effect is a well-established bias in which a person's subjective "confidence" in his or her judgements is reliably greater than the objective "accuracy" of those judgements, especially when confidence is relatively high. Overconfidence is one example of a miscalibration of subjective probabilities. Throughout the research literature, overconfidence has been defined in three distinct ways: (1) "overestimation" of one's actual performance; (2) "overplacement" of one's performance relative to others; and (3) "overprecision" in expressing unwarranted certainty in the accuracy of one's beliefs.


Historické názvy klubu.

SK Kyšperk (1919-1949)  MEZ Letohrad (1950-1955)  Lokomotiva Letohrad (1956-1959)  Spartak Letohrad (1960-1968)  Spartak OEZ Letohrad (1969-1993)  FK OEZ Letohrad s.r.o. (1994-2014)  FK Letohrad z.s. (2015-dosud)

Dosavadní předsedové klubu.

1960-1963 - František Mrázek  1964-1967 - Václav Krčmář  1967-1987 - Jiří Kočí (Milda)  1987 - Jaroslav Vodehnal  1988-1998 - Ing. Stanislav Adamec  1998-2014 - Ing. Jaroslav Toman  2014-dosud - Ing. Stanislav Beneš

Dosavadní trenéři klubu (od roku 1998).

František DVOŘÁK ml. - 143 zápasů  Jaroslav VESELÝ - 126 zápasů  Karel HAVLÍČEK - 96 zápasů  Miloš MEJTSKÝ - 81 zápasů  Aleš MAJVALD - 46 zápasů  Vladimír NOVÁK st. - 45 zápasů  Jiří SUCHÁNEK - 45 zápasů  Jaroslav HORÁK - 39 zápasů  Jaroslav MUDRUŇKA - 20 zápasů  Jiří VALTA - 20 zápasů  Vladimír FRIML - 7 zápasů  Zdeněk VACEK - 2 zápasů  pozn.: počet zápasů = počet odkoučovaných zápasů na lavičce A mužstva

Umístění v jednotlivých sezonách.

<nowiki>*</nowiki> = české amatérské soutěže předčasně ukončeny k 7. 4. 2020 z důvodu pandemie koronaviru COVID-19

Soupisky hráčů.

2019 - 2020  trenér: Aleš Majvald  asistenti trenéra: Michal Čada, František Zeman  brankáři: Štěpán Martinovský, Jakub Truhlář  obránci: Ondřej Kail, Filip Krejčí, Ladislav Kundrt, René Macek, Pavel Šponar, Petr Štěpán, Michal Vaniš, Martin Strasser  záložníci: Michal Filip, Jan Hiller, Dominik Chládek, Martin Lorenc, Denis Preclík, Martin Ráliš, Daniel Smíšek, Jiří Štěpán, Daniel Veselý  útočníci: Tomáš Kabourek, Štepán Polzer, Lukáš Trnka, Aleš Zbudil

Průměrná návštěvnost domácích zápasů.

FK Letohrad je fotbalový klub sídlící v Letohradu v Pardubickém kraji, hrající v soutěžním ročníku 2019/20 divizi C. Klub byl založen roku 1919.

FK OEZ Letohrad is a football club located in Letohrad, Czech Republic. It currently plays in Divize C, which is in the Czech Fourth Division.


Popis.

Stálezelený, jehličnatý, pomalu rostoucí (přibližně, podle podmínek prostředí, 2 m za 60 let a 8,5 m za 150 let), větrosprašný a jednodomý strom, dožívající se věku 600–1000 let a dorůstající do výšky 5-14 m. Kmen je jednotlivý, občasně též násobný, značně se zužující a hodně zavětvený, dosahující průměru 0,5 m. Větve jsou rozložité a stoupající, vytrvávající směrem ke kmenové základně. Koruna je zaoblená či s plochým vrcholem a hustá. Borka je u mladých stromů hladká a tenká, 1-2 cm tlustá, u starších s hlubokými nepravidelnými prasklinami a hřebeny s tenkými šupinami a 2,5 cm tlustá a červenohnědá. Letorosty jsou silné, zprvu oranžověhnědé, později hnědé až šedé, někdy mírně chlupaté. Pupeny jsou elipsoidní, světle červenohnědé, 5-7 mm velké a pryskyřičnaté; okraje pupenových šupin jsou roztřepené.  Jehlice jsou stoupající, tuhé, zakřivené a válcovité. Vyskytují se ve svazečcích ("Fasciculus") po 1 (vzácně též po 2); jehlice jsou 2-6 cm dlouhé a 1,3-2,5 mm široké; jehlice jsou šedozelené; s řadami průduchů ("Stomata") na všech površích. Okraje jehlic jsou celistvé a špičky jehlic jsou šídlovité; svazečkové pochvy jsou 5-10 mm dlouhé, s brzy se zakřivujícími, růžice tvořícími a brzy opadávajícími šupinami. Jehlice zůstávají na stromě 4-10 let.  Samčí (pylové) šištice ("Microstrobilus") jsou elipsoidní, žluté a 10 mm dlouhé. Samičí (semenné) šištice - šišky ("Megastrobilus") jsou 4-8 cm dlouhé, zprvu zelené, dozráváním bledě žlutohnědé, téměř beze stopky, dozrávají ve dvou letech, jsou rozšířené a souměrné, před rozevřením vejčité, po rozevření široce propadle vejčité až téměř kulovité. Výrůstky ("Apophysis") jsou zesílené a mírně vyvýšené. Přírůstek prvního roku ("Umbo") je blízko středu, vyvýšený nebo snížený, téměř zkrácený a s krátkým a ostrým hrotem. Semena jsou válcovitě elipsoidní, 15-20 mm dlouhá, šedohnědá až hnědá, bezkřídlá a jedlá. Strom obvykle začíná plodit šišky od 35. roku věku a kvalitní úroda semen začíná od 75-100 roku věku stromu; k nejvyšší úrodě dochází ve věku 160-200 let.

Příbuznost.

Borovice jednolistá se podle některých botaniků vyskytuje pouze v jednom druhu bez jakýchkoliv poddruhů či variet, podle dalších botaniků se druh rozděluje do tří poddruhů a podle dalších botaniků se jedná o 3 variety:  průměr jehlic 1,3-1,6 mm, 12-40 řad průduchů, 2-9 pryskyřičných kanálků, 6-7 cm průměr otevřené šišky, délka semen 16-18 mm, tloušťka osemení 0,25-0,35 mm.  průměr jehlic 1,2-1,4 mm, 9-35 řad průduchů, 5-24 pryskyřičných kanálků, 4,5-6 cm průměr otevřené šišky, délka semen 13-16 mm, tloušťka osemení 0,3-0,4 mm.  Borovice "Pinus monophylla" je blízce příbuzná s borovicí "Pinus quadrifolia" a obě tyto borovice se často spolu v přírodě kříží. Taktéž se borovice "Pinus monophylla" přirozeně kříží s borovicemi "Pinus edulis" a "Pinus juarezensis".

Výskyt.

Domovinou Borovice jednolisté je Mexiko (stát Baja California) a Spojené státy americké (státy Arizona, Kalifornie, Nevada a Utah).

Ekologie.

Strom, rostoucí v nadmořských výškách 950-3000 m, na suchých horských svazích Velké pánve, kde tvoří rozsáhlé jalovcovo-borovicové lesy, nejčastěji s jalovci "Juniperus occidentalis", "Juniperus osteosperma" a "Juniperus californica" a též s dubem "Quercus turbinella". Ve vyšších nadmořských výškách občas s borovicí těžkou "Pinus ponderosa"; v pohoří White Mountains roste borovice jednolistá v nadmořských výškách 3000 m také s borovicí dlouhověkou ("Pinus longaeva"). Dále roste s pelyňky "Artemisia arbuscula", "Artemisia tridentata" poddruh "vaseyana", "Artemisia tridentata" poddruh "wyomingensis", s chvojníkem "Ephedra fasciculata", rostlinou z rodu "Coleogyne" "Coleogyne ramosissima", rostlinami z rodu "Echinocereus", lipnicí "Poa secunda", muchovníkem bledým "Amelanchier pallida", oháňkovníkem "Cercocarpus ledifolius", osinatcem Thurberovým "Achnatherum thurberianum", pámelníkem "Symphoricarpos longiflorus", puršovkou "Purshia tridentata", pýrovníkem "Elymus elymoides", sveřepem střešním "Bromus tectorum", svídou výběžkatou "Cornus sericea", topolem úzkolistým "Populus angustifolia", rostlinami z rodu zlatokeř "Chrysothamnus" a mnoha dalšími. Borovice "Pinus monophylla" roste též s dalšími druhy borovic, například s "Pinus quadrifolia" a borovicí Jeffreyovou "Pinus jeffreyi".  Borovice jednolistá poskytuje úkryt, potravu a životní prostředí mnoha zvířatům, například křečku "Peromyscus truei", syslu zlatavému "Spermophilus lateralis", křečku huňatoocasému "Neotoma cinerea", jelenci ušatému "Odocoileus hemionus", jelenci běloocasému "Odocoileus virginianus", vidlorohu americkému "Antilocapra americana", ovci tlustorohé "Ovis canadensis" - poddruh ovce Nelsonova "Ovis canadensis nelsoni", jelenovi wapiti "Cervus canadensis", pumě americké "Puma concolor", divokému koni, medvědům, lišce šedé "Urocyon cinereoargenteus", rysu červenému "Lynx rufus", kojotu prérijnímu "Canis latrans", fretu kočičímu "Bassariscus astutus", mustelám, veverkám, jezevcům, skunkovitým "Mephitidae", ořešníku americkému "Nucifraga columbiana", sojce Stellerově "Cyanocitta stelleri" a mnohým dalším.  Průměrné roční srážkové úhrny jsou v této oblasti velmi proměnlivé a pohybují se v rozpětí 200-600 mm, v Kalifornii dochází ke srážkám především v zimě, v podobě sněhu. Ve Velké pánvi dochází k silným mrazům, borovice jednolistá je velmi přizpůsobivá k přírodním podmínkám, je mrazuvzdorná do –23 °C, značně odolná proti suchu, v suchých podmínkách nicméně vyroste do menších rozměrů; pro dobrý růst vyžaduje hodně slunce; roste v půdách mělkých, vodu dobře propouštějících a málo nebo také hodně úrodných; půdy jsou především žulového původu, ale také naplaveninového původu, pH půdy 6-8. Strom je pro svou tenkou borku a nedostatečnou schopnost zbavovat se odumřelých částí velmi zranitelný ohněm.

Nepřátelé a nemoci.

Hmyz "Matsucoccus acalyptus" občas vysává mízu z jehlic a tím strom oslabuje, čímž poté někdy snadněji podléhá smrtícím útokům lýkožrouta "Ips confusus". Na strom někdy též útočí lýkohub "Dendroctonus ponderosae", rez vejmutovková "Cronartium occidentale", houba "Bifusella pini" a houba ofiostoma "Ophiostoma wageneri" a další. Borovice jednolistá je, spolu s borovicí jedlou "Pinus edulis", hostitelem trpasličího jmelí "Arceuthobium divaricatum".

Přátelé.

Některé kmeny domorodých američanů (indiánů) pro zranitelnost borovice jednolisté ohněm pravidelně po dosažení dospělosti stromu odstraňují nahromaděné mrtvé dřevo a prořezávají nejnižší větve těchto stromů a odstraňují keře, které by mohly napomoci šíření ohně do korun stromů. Všechna zvířata zahrabávající semena stromu jsou pro strom důležitá, protože napomáhají jeho rozmnožování.

Využití člověkem.

V důsledku nepravidelného tvaru a pomalého růstu není strom využíván pro řezivo, místně je využíván jako palivové dříví. Jedlá semena obsahují přibližně 9,5 % bílkovin, 23 % tuků a 54 % sacharidů a také významné množství vitamínu A, niacinu, riboflavinu a thiaminu a po tisíciletí tvoří základ výživy pro domorodé Američany. Pro domorodé Američany má borovice jednolistá také duchovní, kulturní, estetický, ekonomický a lékařský význam. Semena borovice "Pinus monophylla" jsou z hlediska výživových hodnot srovnatelná se semeny ořechovce pekanového. Borovice jednolistá je státním stromem Nevady.

Ohrožení.

Borovice jednolistá není považována organizací IUCN za ohroženou a stav její populace je stabilní. Strom byl v minulosti místně kácen pro zisk půdy pro pastevecké účely a také jako palivo do parních železničních lokomotiv a pro výrobu dřevěného uhlí pro pece na tavení stříbrné rudy. Pěstování stromu pro semena poskytuje přibližně stonásobně vyšší příjmy než jeho využití jako pastvy pro dobytek a obě tyto činnosti lze provozovat dohromady na témže pozemku, aniž by si navzájem vadily. Místně je též strom využíván jako vánoční stromek. Borovice jednolistá se nyní nachází v několika chráněných oblastech a je též pěstována v arboretech a ve větších parcích na východě USA a ve Velké Británii.

Borovice jednolistá ("Pinus monophylla") je malá severoamerická a pomalu rostoucí dlouhověká borovice, která jako jediná ze všech borovic na světě má pouze jednu jehlici ve svazečku.

Pinus monophylla, the single-leaf pinyon, (alternatively spelled piñon) is a pine in the pinyon pine group, native to North America. The range is in southernmost Idaho, western Utah, Arizona, southwest New Mexico, Nevada, eastern and southern California and northern Baja California.


Tenisová kariéra.

Juniorské období.

V roce 2015 se dostal alespoň do čtvrtfinále na všech čtyřech juniorských grandslamových turnajích, včetně účasti ve finále na French Open, kde ve třech setech prohrál s krajanem Tommym Paulem. Odvety se dočkal na domácím US Open, kde dokázal ve finále po třísetovém průběhu celý turnaj ovládnout. Tento úspěch mu pomohl dokončit rok jako juniorská jednička mezi chlapci, po kterém byl jmenován juniorským mistrem světa. Stal se prvním Američanem, který získal tento titul od doby Donalda Younga v roce 2005 a Andyho Roddicka v roce 2000.

Seniorská kariéra.

V únoru 2016 získal divokou kartu na turnaj kategorie ATP 250 v Memphisu, když se to té doby objevil na událostech ATP jen dvakrát s bilancí zápasů 1–2. Ve dvouhře postupně porazil krajany Michaela Mmoha a Steva Johnsona, Němce Benjamina Beckera a v semifinále zdolal Ričardase Berankise z Litvy. Stal se tak nejmladším Američanem ve finále turnaje ATP od roku 1989, kdy Michael Chang vyhrál ve Wembley. Ve finále však nestačil na trojnásobného memphiského vítěze a Changova svěřence Keie Nišikoriho z Japonska, jemuž podlehl ve dvou setech.  Člena elitní světové desítky poprvé porazil z pozice 136. hráče žebříčku ve druhém kole BNP Paribas Open 2017 v Indian Wells, když vyřadil sedmého v pořadí Marina Čiliće. V téže fázi aucklandského ASB Classic 2019 přehrál světovou desítku Johna Isnera a ve čtvrtfinále srpnového Los Cabos Open 2019 devátého muže klasifikace, Itala Fabia Fogniniho.  Premiérový titul na okruhu ATP Tour vybojoval ve dvaceti jedna letech na travnatém Nature Valley International 2019 v Eastbourne. Do finále postoupil přes třetího nasazeného Brita Kyla Edmunda. V závěrečném duelu turnaje pak zdolal krajana Sama Querreyho po dvousetovém průběhu. Bodový zisk jej posunul nové kariérní maximum, ze 42. na 31. místo.

Taylor Harry Fritz (* 28. října 1997 Rancho Santa Fe, Kalifornie) je americký profesionální tenista hrající pravou rukou. Ve své dosavadní kariéře vyhrál na okruhu ATP Tour jeden singlový turnaj. Na challengerech ATP získal pět titulů ve dvouhře.

Taylor Harry Fritz (born October 28, 1997) is an American professional tennis player. He is the 2nd-fastest American ever to reach an ATP final, accomplishing the feat in just his third career event.


Vznik a charakteristika.

"Tromb-al-ca-zar" je poslední z jednoaktových děl Jacquese Offenbacha, která napsal pro první sezónu svého divadla Théâtre des Bouffes-Parisiens. V rychlém sledu svých aktovek skladatel udržoval rovnováhu mezi dvěma póly, lyricko-komickým a groteskně-parodickým. Poté, co v březnu 1856 uvedl svou již starší umírněnou opéru comique "Pepito" ("Děvče z Elizonda"), následovala nová buffonérie napsaná, slovy Alberta de Lasalle, „v extra-burleskním stylu“. Z obou libretistů byl Ernest Bourget osobností v divadle teprve začínající, stejně jako většina autorů dosavadních autorů hraných v Bouffes-Parisiens, ale Charles Dupeuty byl již osobností zavedenou na pařížské divadelní scéně od počátku 20. let 19. století a autorem několika desítek děl, zejména vaudevillů. Jeho angažmá bylo jedním z výrazů Offenbachovy snahy poskytnou svému mladému divadlu punc autority a tradice: ne náhodou po "Tromb-al-ca-zarovi" následovaly do konce sezóny ještě opereta uznávaného operního autora Adolphe Adama "Pierrot a Violetta" a "L'Impresario", adaptace Mozartova "Divadelního ředitele".  Základní myšlenkou nové buffonérie byla parodie loupežnické tematiky, které byla v opeře poloviny 19. století zvláště hojná, například v populárních dílech D. F. E. Aubera ("Fra Diavolo", "Korunní diamanty"...).  I pro účast zkušeného vaudevillisty je "Tromb-al-ca-zar" Offenbachovým dílem nejbližším žánru vaudevillu z doby červencové monarchie, včetně jeho nectností. Velmi plytký a jen hrubě nahozený děj stěží přesahuje pouhou základní situaci, kdy je tlupa kočovných herců oblečená do loupežnických kostýmů považována venkovským hostinským za skutečné loupežníky, a tato zápletka navíc byla již nejméně od Scribova vaudevillu "Hostinec aneb Domnělí loupežníci" ("L'Auberge, ou les Brigands sans le savoir", 1812) z pařížských scén dobře známá. O dialozích kritika soudila, že je v nich „bohužel... více slovních vtipů než duchaplnosti“ (Gustave Bertrand). Zpěvní čísla přitom mají jen povrchní spojitost s dějem, natož aby jej posouvala vpřed; skladatel však některým z nich dokázal alespoň dát úlohu charakterizační (např. vstupní píseň Beaujolaise). Vaudevillovým prvkem Offenbachovy partitury jsou úryvky z děl jiných skladatelů: árie z oper "Hirondelles" od Féliciena Davida a "La Sirène" od D. F. E. Aubera zakomponované do písně o krokodýlovi, jakož i samostatně zpívaná píseň z Adamovy "Chaty v Alpách". Offenbach sice cituje nebo napodobuje dobově populární skladatele v mnoha svých dílech a hudební parodii považoval za legitimní součást žánru „bouffe“, do něhož "Tromb-al-ca-zar" patří, ale takto rozsáhlá citace celých melodií je v jeho tvorbě výjimkou. Offenbachův německý životopisec Anton Henseler nalezl v "Tromb-al-ca-zarovi" ozvuky karnevalové melodie z Kolína nad Rýnem známé pod názvem "Ô Jerum-Walzer"; byla by to v Offenbachově hudbě ojedinělá připomínka jeho rodiště. Stejně jako jiná díla z prvních let Bouffes-Parisiens musel "Tromb-al-ca-zar" vyhovovat omezením, která stanovilo Offenbachovo divadelní privilegium. Proto v kusu vystupují čtyři osoby – povolené maximum – a dále v posledním výstupu tanečníci a statisté, kteří však nesměli mluvit ani zpívat.  "Tromb-al-ca-zar" nikdy nenašel přízeň u kritiky, která v jeho vaudevillových kořenech spatřovala známku pokleslosti, zato u publika měl mimořádný ohlas. Důvodem byla velmi přitažlivá a rychle zpopulárnělá hudba i vynikající výkony představitelů, zejména Léonce jako Vert-Panné a Hortensie Schneiderové jako Gigolette. Její bolero, při kterém zpěv doprovázela tancem a kastanětami, se stalo atrakcí. Čtvrté představení se konalo na přímou zakázku prince Jérôma Bonaparta, císařova bratrance.

Inscenační historie.

Bouffes-Parisiens uváděly tuto operetu na svých zájezdech a udržovaly ji ve svém repertoáru po desetiletí. Hrála se i v řadě francouzsky hrajících provinčních divadel, včetně Théâtre des Bouffes-Belges v Bruselu (září 1858) a Théâtre-Royal v Antverpách (premiéra 25. listopadu 1860). První inscenace ve střední Evropě se konala ve Vídni 19. března 1862 v divadle Theater auf dem Franz-Josefs-Kai neboli Treumanntheater pod názvem "Tromb-Alcazar oder Die dramatischen Verbrecher". Ředitel divadla Carl Treumann pořídil i překlad a úpravu, která mohla poslat na jeviště více postav, než měl kdysi Offenbach povoleno. (Stejný večer měla premiéru i revue "Narrenabend im Salon Pitzelberger", pro niž prý hudbu uspořádal kapelník Stenzl, ale už podle názvu, který odkazuje na "Pan Karfiol si dovoluje pozvat...", jistě Offenbachovu hudbu obsahovala.) Vídeňská kritika považovala text za banální a nepovedený (i kvůli nezpěvnému překladu), hudbu však přijala o poznání vřeleji: i přes výtky, že tato opereta „patří k [Offenbachovým] nejslabším“, a přirovnání ke „kompilaci nejoblíbenějších melodií z již slyšených Offenbachových operet“, noviny uznávaly, že „Offenbachova hudba obsahuje svěžest, humor a dráždivost, která se projevuje ve vedení vícehlasé faktury i v orchestrálním doprovodu,“ a chválily její „náladovost, živou barevnost a charakteristickou přiléhavost k textu“. Vídeňskému publiku se "Tromb-Alcazar" velmi líbil, dosáhl v Treumannově divadle 33 představení – k nimž lze připočítat dvě, která zde v červnu 1862 odehrál hostující soubor samotných Bouffes-Parisiens – a zařadil se tak k nejoblíbenějším inscenacím tohoto divadla.  I přes úspěch ve Vídni "Tromb-al-ca-zar" v 60. letech 19. století nebyl hrán v dalších divadlech habsburské monarchie. Až 70. letech 19. století, kdy se "Tromb-Alcazar" hrál hojně ve vídeňském divadle Carltheater, s ním jeho umělci rovněž příležitostně hostovali v jiných rakousko-uherských městech. 26. července 1872 se hrála v Pešti, v německém divadle Deutsches Actien-Theater. Byla to jediná inscenace v Uhersku a roli Vert-Panné hrál slavný komik a v té době ředitel Carltheatru Karl Blasel, jehož výkon v řadě offenbachovských rolí vychvaloval svým pařížským libretistům Jacques Offenbach samotný. Jeho hostování také vděčila dosud jediná inscenace "Tromb-al-ca-zara" v českých zemích, totiž v Městském divadle v Brně (v budově Prozatímního divadla na Žerotínově náměstí, premiéra 29. července 1875). Kritik v "Brünner Zeitung" ji zařadil mezi „novinky, které si nečiní nárok na nějakou úlohu v řadě dramatických produkcí“, a poznamenává, že obecenstvo aplaudovalo Karlu Blaselovi vřele, jinak však bylo při "Tromb-Al-Ca-Zarovi" už dlouhým večerem unavené.  V Dánsku se tato opereta hrála pod názvem "Tromb-al-Cazar eller Theaterbanditterne" nebo jen "Theaterbanditterne" v překladu Julia Petersena. Poprvé se tak stalo zřejmě na podzim roku 1872 v Odense, ale 22. září 1874 ji na repertoár zařadilo kodaňské divadlo Casino, kde vydržela až do roku 1906 a dosáhla do té doby 63 repríz. V roce 1914 ji pak hrálo kodaňské divadlo Tivolis Teatersal.  Ve Velké Británii byl "Tromb-al-ca-zar" nejprve slyšet ve zkrácené verzi 9. června 1866 v Oxford Music Hall a následně v Canterbury Music Hall; řádnou inscenaci, a to v překladu a úpravě Charlese Henryho Stephensona, uvedl až divadelní podnikatel John Hollingshead londýnském Gaiety Theatre (premiéra 22. srpna 1870); hráli Julia Mathews, John Maclean, Charles Lyall a J. D. Stoyle. Ve Spojených státech amerických ji nejprve hrála v originálním znění divadla francouzských impresáriů – Paula Juineta (premiéra v New Yorku, Théâtre Français – Niblo's Saloon, 12. ledna 1864) a Jacoba Graua (New York 1866); v angličtině ji uvedla až divadelní společnost Susan Galtonové, jež i sama zahrála Gigolette, poprvé v sanfranciské Alhambře 2. září 1873. Ve Španělsku se tato opereta se španělskými prvky hrála zřejmě již roku 1871, ze kterého pochází překlad Laureana Sáncheze Garaye a Vicenta de Lalamy pod názvem "Tromb-Al-Ca-Zar o los criminales dramaticos". Později se na scéně objevily místní úpravy: roku 1874 "Tromb-Al-Ca-Zar" v podání madridského divadla Teatro Prado a roku 1876 "El guapo Francisco Esteban" v Teatro de los Jardines del Buen Retiro. Již roku 1862 však byla jako první Offenbachovo dílo hrána v kubánské Havaně.  Působivost operety v moderní době omezuje skutečnost, že obecenstvo již nechápe narážky na francouzské reálie, hry, opery a písně poloviny 19. století, kterými libreto i hudba "Tromb-al-ca-zara" oplývají. Zejména díky působivosti hudební složky, ale také prostoru nabízeného libretem pro hereckou improvizaci, však "Tromb-al-ca-zar" alespoň ve Francii nikdy zcela nesešel ze scén malých nebo amatérských divadel (např. Espace Marais v Paříži od 15. června 1985). Z posledního čtvrtstoletí lze například zmínit inscenaci na festivalu Bruniquel 1998 nebo na Festival Offenbach d'Étretat 2007. Roku 2018 ji společnost pod vedením offenbachovského badatele Jeana-Christopha Kecka uvedla koncertně ve foyer Théâtre de l'Odéon v Marseille.  "Píseň o krokodýlovi" s mírně pozměněným textem zlidověla a stala se oblíbenou písní pro děti pod názvem "Ah! les crocodiles"; pro mnoho francouzsky mluvících dětí tak znamená první setkání s Offenbachovou hudbou.

Děj operety.

(Interiér hostince poblíž Saint-Jean-de-Luz) Hostinský Ignace je nespokojený a má starosti. Před nějakým časem opustil svou ves i svou sestřenku a snoubenku Simplette, aby si pronajal tento hostinec na pobřeží, ale strávníků či nocležníků je velmi pomálu a ještě se musí strachovat španělských loupežníků, kteří zde v pohraničí řádí. Jejich bandu prý nedávno porazilo četnictvo, ale krutý vůdce banditů jménem Tromb-al-ca-zar prý unikl a nyní jistě někde dává svou tlupu opět dohromady. Co kdyby nedejbože dorazil přímo sem!  Do hospody vrazí muž v mušketýrském obleku, který o sobě říká, že je „pronásledován deštěm i četníky“, a vypočítává svá jména (č. 1 recitativa a árie "Ô rage, ô désespoir!... Comment moi, Buridan, Don César de Bazan"). Ignace jej hned má za loupežníka a neznámý tento dojem potvrzuje, když hovoří o tom, že byl na nejlepší cestě vymáčknout peníze z lidí z blízkého města, ale na poslední chvíli byla jeho kompanie rozprášena a vyhnána četníky. Nyní zde chce vyčkávat příchodu ostatních. Nechce si u hostinského objednávat (nemá totiž peníze...), ale pokud by jim chtěl Ignace sám nabídnout něco k snědku, nepohrdnou. Hostinský, vyděšen ráznými způsoby a pánovitým vystupováním návštěvníka, běží vyhovět.  Ale muž v mušketýrském kostýmu není lupič, nýbrž hlava divadelní trupy, skladatel a hrdinský herec Beaujolais. A už jsou tu i dva další členové společnosti, Vert-Panné, jinak také dramatik, a subreta Gigolette. Navzájem si stěžují na trampoty při turné po venkově. Včera Beaujolais při zpěvu na jevišti jen chraptěl, a když svými omluvami nechtě obecenstvo urazil, hnali diváci herce z města, ani si nestačili svléci kostýmy – a to právě hráli historickou hru o španělských banditech... Aby zahnali hlad, zpívají si „píseň o krokodýlovi“ s vložkami z komických oper ze svého repertoáru (č. 2 tercet "Le crocodile en partant"). Když se chystají odejít, objeví se Ignace s jídlem. Ignace a Gigolette se poprvé spatří a jemu se zdá, že je to jeho Simplette. Ani jeden z nich nemá zájem na tom, aby ho ten druhý poznal – Ignace se bojí na sebe loupežnici upozornit a Gigolett má obavy, že Ignace bude informovat její rodinu, že se dala k divadlu. Proto oba dělají, jako by se neznali. Poplach donutí herce, aby se na chvíli klidili (č. 3 tercet "Détallons et fuyons"). Gigolette se vrátí hostinského zkoušet, zda ji skutečně nepoznal, a tančí kolem něj s cikánskou písní (č. 4 kuplet "La gitana, ah! croyez bien"), ale když Ignace ani nemrkne, věří, že ji nepoznává – a totéž si o ní myslí on.  Poplach byl falešný, četníci se neblíží a herci se vrátí. Pojídají sardinky a ptají se, zda by nebylo něco více na zub. Vystrašený Ignace je nucen vytáhnout svou šunku, slavný místní produkt, a herci zpívají chvalozpěv na bayonskou šunku (č. 5 tercet "Un jambon de Bayonne"). Ignace je napájí kirschem (třešňovicí) – rád by loupežníky opil a zneškodnil. Herci se rozhodnou provést zkoušku své nové romantické hry se zpěvem. Beaujolais v ní hraje náčelníka lupičů Tromb-al-ca-zara a Vert-Pané jeho pobočníka Astolfia. Scéna se odehrává v hostinci, kde se loupežníci domlouvají nové zločiny a debatují nad tím, zda hostinský bude držet jazyk za zuby či zda je třeba se ho jakožto nepohodlného svědka zbavit. Ignace, který se mezitím vrátí, ovšem scéně věří a vztahuje jejích výhrůžky na sebe; schová se tedy pod stůl.  Gigolette přichází ve svém kostýmu a žádá – ve své roli – z pomsty ucho svého milence, mladého pastýře, který ji svedl a opustil (č. 6 kvartet "Un beau jour, à l'heure où l'aube se lève"). Beaujolais jakožto loupežnický náčelník ji slibuje pomstít, zato skrytý Ignace se opět v historce poznává a třese se, že se jedná o něj a jeho ucho. A nejen o ucho – vůdce lupičů je přesvědčen, že je třeba zrádného svůdce ztrestat všem nevěrníkům pro příklad rovnou smrtí, a to ostřím cikánských dýk.  Zde se zkouška zastaví, protože chybí herec, který má ztvárnit nebohou oběť. Beaujolais si vzpomene na Ignace, který by ho mohl zastoupit: je to ostatně role věru nenáročná, stačí trochu zatancovat a pak se nechat probodnout. Hbitě Ignace nalezne, vytáhne ze skrýše a nutí ho tancovat – právě vhod přicházejí komedianti a cikánky, kteří strhnou Ignace do kola. Tanec skončí scénou ubodání „mladého pastýře“ divadelními dýkami. Ignace se po chvíli vzpamatuje a je rád, že útok přežil, ale pro jistotu prosí o milost a nabízí se, že se dobrovolně přidá k jejich bandě. Herci ho rádi přijímají mezi sebe a spolu s ním míří na další štací – do Bayonne. Na odchodu si znovu zapějí chvalozpěv na bayonskou šunku (č. 7 introdukce, valčík a repríza tercetu o šunce).

Tromb-al-ca-zar aneb Dramatičtí zločinci (ve francouzském originále "", zpravidla uváděno jen jako "Tromb-al-ca-zar" a psáno též "Tromb-Al-Ca-Zar" nebo "Trombalcazar") je opereta – autorské žánrové označení zní "bouffonerie musicale", tj. hudební buffonérie – o jednom dějství francouzského skladatele Jacquese Offenbacha na libreto Charlese-Désiré Dupeutyho a Ernesta Bourgeta z roku 1856. Její premiéra se konala 3. dubna 1856 v pařížském divadle Théâtre des Bouffes-Parisiens.

Tromb-al-ca-zar, ou Les criminels dramatiques is a "bouffonnerie musicale" in one act of 1856 with music by Jacques Offenbach. The French libretto was by Charles-Désiré Dupeuty and Ernest Bourget. With its dialogue containing plays on words and stage business from contemporary Parisian dramas and operas, it is described by Kracauer as satirizing the romantic bandits of grand opera.


Vývoj.

V 80. letech se francouzský letecký výrobce Aérospatiale rozhodl vyvinout vojenskou verzi oblíbeného vrtulníku Dauphin. Jako výchozí bod projektu byla zvolena civilní varianta SA365 N. Nový stroj byl navržen jako víceúčelový, protitankový, transportní a námořní. Prototyp vojenské varianty, označené jako AS365M a později pojmenované Panther, poprvé vlétl 28. února 1984. Celkem byly postaveny tři prototypy.  V květnu 1986 spustil Aérospatiale oficiálně výrobu typu AS365M, přičemž společnost očekávala dlouhodobý prodej více než 400 Pantherů. Úvodní produkční model, který byl původně označován jako AS365 K, byl vzápětí přejmenován na všeobecně známější AS565 Panther. První modely byly poháněny dvojící turbohřídelových motorů Turbomeca Arriel 1M1; v roce 1995 začal Eurocopter nabízet výkonnější verzi Pantheru s novými motory Turbomeca Arriel 2C.

Konstrukce.

AS565 Panther je dvoumotorový střední víceúčelový vrtulník. Je určen k provádění různých námořních i pozemních operací, zahrnujících námořní hlídkování, pátrání a záchranu (SAR), evakuaci raněných (CASEVAC), zásobování plavidel ze vzduchu, pozorování, operace speciálních sil, protiponorkový boj (ASW) a boj s hladinovými cíli (ASuW). Panther je poháněn dvojicí turbohřídelových motorů Turbomeca Arriel, které roztáčejí hlavní rotor a uzavřený vyrovnávací ocasní rotor (fenestron).

Operační historie.

Francouzské námořní letectvo převzalo prvních 15 Pantherů pro námořní operace v letech 1993 až 1998. Jako odpověď na narůstající míru pirátství v Adenském zálivu byly Panthery od roku 2008 pravidelně umísťovány na palubě několika francouzských fregat, které byly nasazovány na podporu operace Atalanta, dlouhodobé protipirátské operace evropských států. Zde byly Panthery obvykle používány pro námořní hlídkování, pozorování a transport jednotek, například pro přepravu úderných týmů i zadržených osob.

Eurocopter AS565 Panther je vojenskou verzí středního víceúčelového dvoumotorového vrtulníku AS365 Dauphin. Panther je využíván v širokém spektru vojenských úkolů, které zahrnuje přímé bojové nasazení, palebnou podporu, protiponorkový boj, ničení hladinových cílů, pátrání a záchranu nebo MEDEVAC ("medical evacuation").

The Eurocopter (now Airbus Helicopters) AS565 Panther is the military version of the Eurocopter AS365 Dauphin medium-weight multi-purpose twin-engine helicopter. The Panther is used for a wide range of military roles, including combat assault, fire support, anti-submarine warfare, anti-surface warfare, search and rescue, and medical evacuation (MEDEVAC).


Děj.

Smrt hrdiny.

Příběh se odehrává 15 let před prvním dílem (Rozvaliny Gorlanu) a jeho hlavním hrdinou je hraničář Halt. Na Hackhamské pláni, při 1. bitvě s Morgarathem je Halt zachráněn seržantem Danielem, který poté při bitvě umírá. Těsně před smrtí požádá Halta, aby se postaral o jeho ženu a syna. Halt při pátrání po Danielově rodině naráží na skupinu dvou bývalých vojáků, kteří mají v plánu okrást Danielovu rodinu. Tajně je sleduje až do aspiennského léna, kde dojde k boji, ve kterém umírají oba vojáci a Danielova žena. Před smrtí mu prozradí, že kluk se jmenuje Will a požádá ho, aby se o něj postaral. Halt pak odveze Willa do opatrovny na hradě Redmont.

Kalamář a dýka.

Příběh se odehrává v době třetího dílu (Ledová země). Gilan se snaží vypátrat Foldara, bývalého Morgarathova pomocníka. Pátrání ho zavede do Highcliffského léna. Gilan navleče na Foldara past a v následném boji ho zabije. Zároveň zjistí, že Foldarovi pomáhal Douglas, místní baron, takže ho zatýká a odjíždí s ním na hrad Araluen.

Květnatá řeč.

Příběh se odehrává po desátém díle (Císař Nihon-džinu). Will si jako ženichův svědek připravuje proslov na svatbu Horáce a princezny Kasandry. Jeho řeč se ale zrovna nesetkává s pochopením jeho bývalého učitele Halta. K tomu Will s Haltem odjíždí do Hambley, aby se zde vypořádali se skupinou novolunařů, kteří vykrádají vraky lodí, které navedou na pobřeží. Will plánu novolunařů zabrání obarvením ohně, který napodobuje maják, čímž varuje loď blížící se do pasti. Halt poté spolu se stráží z nedalekého hradu pochytá novolunaře. Při cestě domů k Haltově velké radosti Will prozradí, že když se snažil během boje obarvit oheň, musel do něj hodit svůj vak, ve kterém byl i jeho svatební proslov, který tím pádem shořel.

Večeře pro pět.

Jenny plánuje večeři pro Gilana, který nakrátko zavítá do redmontského léna. K její smůle si zrovna ten den vyberou její dům tři lupiči, kteří jí drží jako rukojmí. Dva lupiče se jí podaří omráčit a posledního zneškodní právě příchozí Gilan.

Svatební tanec.

Během příprav na svatbu Horáce a Kasandry se stávají nehody. Až moc nehod na to, aby to byla náhoda. Will při vyšetřování zjistí, že za nehody byl odpovědný majordomův učeň Robard. Krátce nato je Robard nalezen mrtvý. Z prvního pohledu to vypadá na sebevraždu, ale Will zjišťuje, že za tím stojí něco víc. Podezření padne na dva Genovesany, nájemné vrahy. Při svatbě se jeho podezření potvrdí a Willovi se s pomocí Nilse Tahače na poslední chvíli podaří zabránit vraždě princezny Kasandry. Při výslechu přeživšího Genovesana Halt zjistí, že útok si zaplatil Ikbár, bratr zločince Jusála, kterého kdysi při bitvě zmrzačila princezna Kasandra.

Hiberňan.

Příběh vypráví o Haltově seznámením s Crowleym. Crowley, tehdy čerstvý hraničář, je v gorlanském lénu napaden skupinou vojáků. Z problémů mu pomůže Halt. Spolu odjedou na hrad Gorlan, aby problém vyřešili s místním baronem, Morgarathem. Ten, když odjedou, za nimi tajně pošle jednotku vojáků. Ti Crowleyho napadnou a Halt, který původně nechtěl mít s problémy v Araluenu nic společného slíbí Crowleymu, že mu pomůže najít prince Duncana a zabránit tak vzpouře, kterou Morgarath chystá.

Vlk.

Willův kůň, Cuk, je při sledování vlka, který ohrožuje obyvatele vesnice zraněn a nemůže dál sloužit jako hraničářský kůň. Will se tedy musí vyrovnat s odchodem Cuka do důchodu. Jako dalšího koně dostává „nového Cuka“, který je speciálně šlechtěn tak, aby se co nejvíce podobal hraničářovu bývalému koni. Autor tuto povídku sepsal speciálně na přání jedné čtenářky, aby vysvětlil, co se děje, když je hraničářský kůň už moc starý na to, aby dál sloužil. Stejný proces „nahrazení“ probíhá u všech koní.

Už bylo na čase....

Krátká povídka popisuje svatbu Willa a Alyss. Svatba se neobejde bez Haltovi vtipné poznámky: „Už bylo na čase...“

Ztracené příběhy (v anglickém originále "The Lost Stories") je jedenáctý díl souboru Hraničářův učeň, jehož autorem je australský spisovatel John Flanagan. Knížka obsahuje 8 příběhů, které jsou retrospektivně zasazené do souboru Hraničářův učeň.

The Lost Stories is the eleventh and last book in the New York Times best-selling series, "Ranger's Apprentice" by Australian author John Flanagan. It is a collection of "lost" tales that fill in the gaps between "Ranger's Apprentice" novels.


Vzhled mince.

V roce 1794 začal rytec Robert Scot připravovat design stříbrného dolaru. Na původním návrhu byla na aversu zobrazena busta bohyně Liberty a na reversu orel. Později Scot na žádost vlády přidal kolem orla věnec a přesunul hodnotu mince z reversu na její hranu. Písmo použité na minci bylo navrženo Frederickem Geigrem, který pracoval jako typograf pro americké nakladatelství. Po vyražení několika testovacích verzí bylo rozhodnuto, že na averz přibude ještě 15 hvězd reprezentující patnáct státu, které tehdy tvořily Spojené státy.

Historie mince.

Počátky historie této mince jsou úzce spjaty se vznikem Spojených států amerických. Po podepsání Deklarace nezávislosti probíhali snahy o sjednocení měny pro nově vzniklý stát. V roce 1792 byl schválen závazný právní dokument, který upravoval oběh měny a mincí na území Spojených států. Bylo rozhodnuto, že dolarové mince budou vyraženy ze stříbra a jejich ryzost musí být 0,8924. Po prvních zkušebních emisích, bylo rozhodnuto, že bude ryzost zvýšena na 0,900. Příměsí byla měď. Návrhem designu mince byl pověřen právě rytec Robert Scot.  Po zahájení výroby se ukázalo, že mincovní písty jsou příliš slabé a brzy se opotřebovávají. Proto bylo v první várce vyrobeno 2000 kusů. 242 z těchto exemplářů bylo rovnou nepoužitelných, 2 se zachovaly jako vzor pro ražbu v roce 1795 a zbylých 1756 kusů bylo předáno řediteli mincovny. Mince byly postupně zaváděny do oběhu. Vlivem tehdejších nedokonalých technologií se později na povrchu mincí začaly tvořit vzduchové bubliny, které zapříčinily špatnou zřetelnost vyražených motivů. Mince s tímto designem byly raženy ještě v roce 1795. V tomto roce ale byly nahrazeny dolary raženými dle návrhu Gilberta Stuarta.  Jak se kvalita mincí horšila, některé kusy byly upravovány tak, aby odpovídaly aktuálním standardům, jako byla hmotnost nebo obsah kovu. Tyto úpravy způsobily výrazný odklon od původního motivu. Zejména vlasy bohyně Liberty, která se nachází na aversu mince, rozdílný počet hvězdiček nebo jiné detaily.  Vzhledem k nízké odolnosti mincí vyražených v rámci této emise se odhaduje, že do dnešního dne se zachovalo přibližně 120 mincí. Nalezeno jich bylo pouhých 10. Vzhledem k problémům při výrobě mince, jejich nízké odolnosti a historické hodnotě, není překvapením, že si ji cení i sběratelé mincí. Právě jeden z exemplářů Flowing Hair Liberty Dollar z roku 1794, který se dochoval ve velmi vysoké kvalitě, byl v roce 2013 vydražen ve Stack’s Bowers za 10 016 875 dolarů, což z ní činí dosud nejdražší minci světa.

Mince v Evropě.

V roce 2016 se mince vůbec poprvé podívala do Evropy. V rámci evropské tour byla v únoru vystavena v Nové budově Národního muzea v Praze. Do Prahy ji přivezla Národní Pokladnice, pobočka Samlerhuset Group BV. Zároveň s ní byl vystaven také Bostonský originál deklarace nezávislosti USA z roku 1776. Mince se v rámci této tour podívá také do Varšavy, Tallinnu, Helsinky, Stockholmu, Osla, Londýna a Dublinu.

Mince Flowing Hair Liberty Dollar z roku 1794 je vůbec prvním vyraženým americkým dolarem. V roce 2013 byla tato mince vydražena na burze Stack ́s Bowers za částku 10 miliónů dolarů a tím se stala nejdražší mincí, která byla zatím prodána.

The Flowing Hair dollar was the first dollar coin issued by the United States federal government. The coin was minted in 1794 and 1795; its size and weight were based on the Spanish dollar, which was popular in trade throughout the Americas.


Vývoj.

Na stavbu letounu poskytl císař František Josef I. grant 5 000 korun. Letoun byl konstruován jako velká příhradová konstrukce z ocelových trubek se třemi dráty vyztuženými jednoplošnými křídly umístěnými v tandemu za sebou. Křídla byla umístěna v různých výškách vzhledem k hlavní ose letadla, aby se zabránilo aerodynamickému rušení mezi nimi. Podvozek se skládal ze dvou hliníkových plováků se zesílenými kýly, které byly určeny k tomu, aby "Drachenflieger" mohl vzlétnout a dosednout na vodu nebo led. Tři kormidla byla propojena se společnou řídící pákou a měla zajistit řízení na vodě a ve vzduchu. Pohonnou jednotku tvořil benzínový motor Daimler, šlo o první pokus o použití spalovacího motoru k pohonu letadla těžšího než vzduch. Dvě protiběžné tlačné vrtule s plátěným potahem byly namontovány na pylonech ze stran nad hlavním příhradovým nosníkem, mezi druhým a třetím křídlem.  Motor se ukázal jako hlavní nedostatek letadla. Kress původně zamýšlel použít speciálně postavený motor, podle jeho výpočtů byl potřeba motor o výkonu 37 kW a o hmotnosti nejvýše 220 kg. Kvůli vysokým nákladům ale zakoupil automobilový motor, který měl výkon jen 22 kW (30 k), ale hmotnost téměř dvojnásobnou, než bylo maximum podle výpočtů. Počáteční pokusy na vodě již v březnu 1901 potvrdily, že horší poměr výkonu k hmotnosti bude problém. Nicméně další prvky konstrukce byly vydařené a "Drachenflieger" byl úspěšně ovládán při pojíždění, a to i proti větru.  Bez možnosti výměny motoru, Kress pokračoval v pojížděcích zkouškách. Poslední z nich proběhla 3. října 1901 na přehradní nádrži Wienerwaldsee v Tullnerbachu (poblíž Vídně), při které byl nucen náhle změnit směr, aby se vyhnul vlnolamu. V důsledku prudkého manévru vzpěry jednoho plováku selhaly, což způsobilo, že "Drachenflieger" se převrátil a potopil. Kress z nehody vyvázl nezraněn.

Zajímavost.

Vrtule z Kressova letounu je zobrazena na znaku obce Tullnerbach.

Kress Drachenflieger byl rakousko-uherský experimentální plovákový letoun postavený Wilhelmem Kressem v roce 1901. Stroj byl schopen pohybu po hladině, ale jeho motor neměl dostatečný výkon pro vzlet. Letoun během zkoušek havaroval a byl zničen.

The Kress "Drachenflieger" (German: "Dragon-flier") was an experimental aircraft constructed in Austria-Hungary in 1901. While taxiing trials proved successful, the aircraft lacked sufficient power to fly, and was wrecked in the course of testing on 3 October.