Druhy valivých ložisek.

Druh použitých valivých elementů pak definuje druh ložiska. Mezi nejpoužívanější druhy valivých ložisek patří:  Radiální ložisko zachycuje tlaky kolmé na osu otáčení, kdežto axiální ložisko zachycuje tlaky rovnoběžné s osou otáčení. Kuličková ložiska se vyrábějí v obou variantách, kdežto kuželíková ložiska mohou obojí funkci kombinovat. Válečková, soudečková i jehlová ložiska jsou vždy radiální.

Princip funkce.

Při otáčení hřídele v pouzdře vzniká smykové tření. Valivá ložiska nahrazují smykové tření valivým třením valivých elementů (kuliček, válečků atd.) Valivé elementy se pohybují mezi vnitřním a vnějším kroužkem, v nichž je u většiny ložisek vybroušena odpovídající vodicí drážka. U většiny ložisek jsou valivé elementy vsazeny do věnce, který mezi nimi udržuje pravidelné odstupy, aby se netřely o sebe navzájem.

Historie valivých ložisek.

Z archeologických záznamů není jasné, zda bylo objeveno dříve kolo či ložisko (kolo či hřídel vyžaduje na spoji vždy takové uložení - například kluzné ložisko). Historii valivých ložisek můžeme rozdělit do několika etap:

Starověk.

Výhody valivého tření byly známy už ve starém Egyptě. Egypťané používali dřevěné kůly k tomu, aby mohli dopravit balvany z lomů k místu, kde se stavěly různé stavby, např. pyramidy. Kuličková ložiska byla nalezena na římských lodích, které byly potopeny v jezeře Nemi.

Středověk.

V 15. století popsal Leonardo da Vinci válečkové ložisko. Na konci středověku technici znali výhody valivého tření, ale nebyli schopni vyrobit valivé ložisko, protože jejich technika nebyla dostatečně vyspělá. Valivá ložiska totiž nutně vyžadují velmi vysokou přesnost zpracování.

Novověk.

Na přelomu 18. a 19. století se používaly koule vyrobené z litiny a bronzu, které se valily ve speciálních žlabech. Tato technika se používala pro přemístění těžkých věcí na malé vzdálenosti. V roce 1820 bylo patentováno valivé ložisko pro jízdní kola a o 3 roky později byl založen v Evropě první závod na kuličková ložiska.

Současnost.

V dnešní době je valivé ložisko nezbytné ve strojním, automobilovém a jiném průmyslu. Existují stovky druhů valivých ložisek, jejich výroba se neustále zdokonaluje. Tím stoupá i nosnost ložisek. Na celém světě se vyrábí více než půl milionu valivých ložisek denně. Byla už vyrobena valivá ložiska např. pro 120 000 ot. /min (u vřetena brusky), ložisko s vnějším průměrem 1 mm (do kapesních hodinek) nebo radiální ložisko o průměru 2075 mm (pro soustruh).

Značení ložisek.

Každé ložisko má označení, podle kterého jde jednoznačně identifikovat např. pro výměnu. Ložiska si značí každý výrobce podle vlastní normy, existuje ale univerzální značení doporučené ČSN ISO.

Valivá ložiska jsou ložiska, která pomocí valivých rotačních elementů mezi vnějším a vnitřním kroužkem ložiska snižují tření mezi hřídelí a součástí, ve které je hřídel uložena.

A rolling-element bearing, also known as a rolling bearing, is a bearing which carries a load by placing rolling elements (such as balls or rollers) between two bearing rings called races. The relative motion of the races causes the rolling elements to roll with very little rolling resistance and with little sliding.


Historie.

Počátky německé evangelické obce v Paříži jsou spojeny s působením švédského velvyslanectví. Pod jeho ochranou a s povolením krále Ludvíka XIII. Jonas Hambraeus založil v roce 1626 luteránskou farnost pro protestantské diplomaty, šlechtu, obchodníky a studenty ze Švédska a německých zemí. Druhou protestantskou obcí, kde se od 18. století střetávali němečtí protestanté, bylo dánské velvyslanectví.  Za vlády Napoleona I. sice švédská farnost zanikla, ale od roku 1802 byla zaručena náboženská svoboda a luteránství bylo uznáno jako státní církev. Francouzští luteráni, převážně původem z Alsaska získali bývalý klášterní kostel Billettes ve čtvrti Marais, který využívají dodnes. V 19. století probíhalo pozvolné oddělování německé části od této francouzské luteránské církve, které zesílilo po prusko-francouzské válce v letech 1870/71. V letech 1893-1894 si němečtí protestanté vystavěli vlastní kostel bez francouzské účasti, nicméně formálně zůstávali součástí francouzské církve. V roce 1905 došlo k oddělení církve od státu a německá luteránská církev se vydělila jako čistě německá církev.  Vypuknutí první světové války v roce 1914 znamenalo konec církevní obce. Byla rozpuštěna a její majetek zkonfiskován. Většina členů uprchla do Německa. Teprve v roce 1927 se ji podařilo znovu obnovit.  Stejný osud potkal obec po skončení druhé světové války, kdy byly zrušeny a zkonfiskovány všechny německé spolky a organizace. V církevním domě v ulici Rue Blanche sídlily tři instituce: francouzská evangelická podpora pro uprchlíky CIMADE, švédská izraelská mise a francouzská duchovní péče o evangelické cizince, takže budova nebyla zabavena. Teprve 1. září 1954 byla německá obec oficiálně obnovena. Se zlepšením německo-francouzských vztahů se církev rozvíjela a stala se členem Svazu evangelických církví ve Francii (Fédération protestante de France). V roce 1984 se obec stala opět majitelkou církevní budovy.

Německý evangelický kostel v Paříži (německy "Deutsche evangelische Christuskirche", francouzsky "Église évangélique allemande de Paris") je protestanský farní kostel v Paříži v 9. obvodu v ulici Rue Blanche. Byl postaven v letech 1893-1894.

The "Christuskirche" is the church of the German Protestant Parish in Paris (25 rue Blanche, 9th arrondissement). Initially founded as a Lutheran church is it today a united church.


Sportovní kariéra.

V dětství se nejprve věnovala gymnastice. S atletikou začínala v roce 1973 ve Vítkovicích. V začátcích se věnovala skoku do výšky a krátkým překážkovým běhům. Kvůli zdravotním potížím s nožní klenbou, které ji znemožnily běhat rychle, se začala specializovat na delší tratě. První maraton v kariéře okusila v roce 1988 v Košicích. Ze závodu oficiálně odstoupila, nakonec jej však s nachlazením dokončila v čase 3.02:00. O několik týdnů později v Praze dokončila maraton v čase 2.47:10. 1. října 1989 se stala vítězkou košického mezinárodního maratonu míru. Trať dokončila v čase 2.31:28 a v celkovém pořadí obsadila 27. místo. Tento traťový rekord překonala až o 20 let později Ukrajinka Olena Burkovská časem 2.30:50. V roce 1990 na ME v atletice ve Splitu maraton nedokončila.  V roce 1992 reprezentovala na Letních olympijských hrách v Barceloně, kde ve velkém horku doběhla maratonskou trať v čase 2.53:30 na 24. místě. 18. dubna 1994 v Bostonu zaběhla jako první česká běžkyně maraton pod hranici 150 minut. Trať dlouhou 42,195 km zaběhla v čase 2.25:19 a celkově obsadila mezi ženami 4. místo. V červnu roku 1995 se stala vítězkou prvého ročníku Pražského mezinárodního maratonu. Dopingová kontrola však v její moči odhalila zakázanou látku nandrolon a za pozitivní nález byla potrestána čtyřletým zákazem startů. Vítězkou se nakonec stala v pořadí druhá Ukrajinka Světlana Tkačová. Později se začala specializovat na duatlon. V roce 1998 se stala v polském městě Puławy mistryní Evropy v krátkém duatlonu (běh 10 km - kolo 40 km - běh 5 km). O rok později se ve švýcarském Zofingenu účastnila MS v dlouhém duatlonu (běh 8,5 km - kolo 150 km - běh 30 km), kde vybojovala stříbrnou medaili. Stříbro získala také na evropském šampionátu v rakouském Bad Blumau.  V roce 2000 (ve 40 letech) zaběhla na mistrovství republiky v Plzni nový český rekord v běhu na 10 000 metrů, jehož hodnota je 32:27,68. Tímto výkonem splnila limit pro olympijské hry. Vinou nešťastného zranění však do australského Sydney neodcestovala, když doma upadla na schodech a poranila si meniskus, naštípla žebro a narazila zápěstí. V roce 2001 se znovu zúčastnila Pražského maratonu a mezi ženami doběhla v čase 2.37:07 na 3. místě, čímž zároveň vybojovala titul mistryně republiky.  Je držitelkou českého rekordu v maratonu časem 2:25:19 (Boston 1994), tímto výkonem se zařadila do první světové desítky za rok 1994. Ve stejném roce se v Oslo stala držitelkou českého rekordu také v půlmaratonu, tento rekord držela 24 let. Stala se také úspěšnou trenérkou, její svěřenkyně Petra Pastorová dosáhla v roce 2013 maratonského výkonu 2:36:44.

Alena Peterková (rozená "Pavlíková"; * 13. listopadu 1960, Ostrava) je bývalá československá a později česká atletka, běžkyně, která se specializovala na střední a především dlouhé tratě. Je držitelkou dvou českých rekordů (10 000 m a maraton).

Alena Peterková (born 13 November 1960) is a Czech long-distance runner. She competed for Czechoslovakia in the women's marathon at the 1992 Summer Olympics.


Technika.

Odsouzený je svlečen a svázán. Pak je mu do řitního otvoru zaveden zaostřený dřevěný kůl a ten je i s odsouzencem svisle postaven. Odsouzený se pak vlastní vahou pomalu nabodává na hrot a nakonec zemře vykrvácením, což může trvat dosti dlouho. Někdy býval odsouzenec na kůl doslova navlečen tak, že mu k nohám přivázali pár koní nebo jiných zvířat a nechali je jít s tělem proti kůlu. V některých případech se používal kůl s tupou špičkou, který odsouzence usmrtil pomaleji a celý trest byl tedy ještě krutější. Uvádí se, že agónie mohla trvat v extrémních případech i tři dny, zpravidla však "jen" několik hodin. Někdy býval tento trest kombinován s upálením nebo zastřelením šípy, což utrpení poněkud zkrátilo.

Historické užití.

Ve střední, západní a severní Evropě se tento trest sice neužíval, ale ve východní Evropě, na Balkáně a v celé Asii byl velmi rozšířený po celý středověk, a v Asii i ve starověku.

Evropa.

Z evropských zemí se narážení nejvíce používalo v průběhu středověku a raného novověku v Rusku, Polsku, Uhrách a na Balkáně. Patrně se sem rozšířilo druhotně z Asie s nájezdy Mongolů, Tatarů a Turků. V Rusku bylo narážení na kůl legální formou trestu smrti za vlády cara Ivana Hrozného, který tak trestal především své politické odpůrce. V dnešním Rumunsku byla tato forma trestu smrti velmi rozšířena v 15. století za vlády knížete Vlada Draculy, který proto získal přízvisko "Țepeș", což rumunsky znamená "Napichovač". Podobně jako Ivan Hrozný také on používal tento trest jako nástroj zastrašování a politického teroru. Také Uhry a Polsko tento trest používaly po většinu středověku a raného novověku hlavně pro zrádce, povstalce a dezertéry. Tento trest používala při pronásledování Židů i španělská inkvizice v 15. a 16. století, a také španělští conquistadoři při trestání vzbouřených Indiánů, jako byl Caupolícán, náčelník Mapučů, popravený roku 1558. Po bitvě u Plášťovců mezi císařskými a tureckými vojsky v roce 1554 byl Turky naražen na kůl zajatý císařský velitel Erasmus von Teufel.  V Českých zemích se tento trest pokoušel pod uherským vlivem zavést král Vladislav II. Jagellonský, ale zde se setkal s odporem a byl použit jen výjimečně. Například v roce 1517 byli lámáni kolem a naraženi na kůl druhové loupeživého rytíře Jindřicha Bohnického, který vyhlásil nepřátelství Starému Městu pražskému. Podle letopisce jeden z odsouzenců naražený na kůl "prosil kata, aby ho zabil, pak se snažil kývat kůlem, aby se s ním vyvrátil a spadl, že by tak snad rychleji umřel". Roku 1570 byl v Ivančicích nabodnut na kůl loupežník Paul Wasansky (Pavel Vašanský), což je poslední známý případ tohoto způsobu popravy v českých zemích.

20. století.

Narážení na kůl bylo naposledy masivně používáno osmanskými vojáky za arménské genocidy na počátku 20. století. Jugoslávští partyzáni za II. světové války údajně naráželi na kůly zajaté ustašovce. Podle maďarského historika Tibora Cserese byl ještě roku 1946 tímto způsobem v Novém Sadu popraven maďarský válečný zločinec generál Ferenc Szombathelyi, což by byl poslední známý případ popravy naražením na kůl v Evropě, ovšem srbské zdroje uvádějí, že Szombathelyi byl zastřelen popravčí četou. Podle některých neověrených zpráv používali naráźení na kůl za 2. světové války Japonci v Jihovýchodní Asii a údajně i vietnamští vojáci, kteří se takto měli zbavovat zajatých Francouzů během Indočínské války, a později amerických vojáků za Války ve Vietnamu, důkazy o tom však chybějí.

Fikce.

Henryk Sienkiewicz v románu Ohněm a mečem líčí, jak polští vojáci v 17. století narazili na kůl zajatého kozáka Doňce. V jeho dalším románu Pan Wolodyjowski i v jeho zfilmované verzi je naražením na kůl potrestán zrádný Azja, syn Tuhaj Bejův.  V různých hororech je probodení kůlem prostředkem k ničení upírů.

Naražení na kůl je pomalý a velmi bolestivý způsob vykonání trestu smrti, používaný v minulosti pro potrestání těch nejzávažnějších zločinů.

Impalement, as a method of torture and execution, is the penetration of a human by an object such as a stake, pole, spear, or hook, often by the complete or partial perforation of the torso. It was particularly used in response to "crimes against the state" and regarded across a number of cultures as a very harsh form of capital punishment and recorded in myth and art. Impalement was also used during times of war to suppress rebellions, punish traitors or collaborators, and punish breaches of military discipline.


Hudební začátky.

Vyrůstal spolu s bratry Johnem a Ryanem v městečku Lanigan (Saskatchewan, Kanada). V osmdesátých letech začal hrát s kapelou The Wicked Infants, hráli převážně covery, ale také několik vlastních věcí. Poté hrál v další kapele jménem Bladerunner. V roce 1989 Kerns přesídlil do Calgary (Alberta) a začal skládat písničky. Spolu s bratrem Johnem se dali dohromady se dvěma jinými bratry, Kurtem a Ryanem Dahlovými a vznikla skupina Electric, která původně hrála převážně covery z glamrockové éry Los Angeles. Při koncertech prodávali kazetu s pěti vlastními písněmi nazvanou „Electric“ a album jménem „The Latest Plague“ vydané pod křídly vydavatelství Gods Teeth Ethel!. Později změnili název kapely na Age of Electric.

Age of Electric: 1989–1999.

Komerční průlom nastal s nezávislým EP „Ugly“ (1993), které připravilo půdu pro album „The Age of Electric“ v roce 1995. V roce 1996 bratři Dahlovi vydali jako boční projekt album „Limblifter“, které se v Kanadě také zařadilo mezi úspěšné. Skupina se poté ale dala znovu dohromady a v roce 1997 vydala album „Make a Pest a Pet“. Album mimo jiné představilo i singl a rozhlasový hit „Remote Control“. Jakkoliv úspěšné bylo toto album, napětí mezi členy kapely vedlo k jejímu rozpadu po turné v roce 1998, které absolvovali jako předkapela pro Our Lady Peace. Age of Electric je dodnes v paměti jako jedna z nejúspěšnějších kanadských alternativních kapel devadesátých let. Byli také v roce 1998 nominováni na Juno jako nejlepší nová skupina.  V roce 1997 si Todd zahrál jednu z hlavních postav v nezávislém kanadském filmu „Horsey“. Ztvárnil zde na heroinu závislého umělce a rockera jménem Ryland Yale. K tomuto filmu také složil a nahrál píseň „Selfless“.

Static in Stereo – 2006.

Po rozpadu Age of Electric Todd založil skupinu Static in Stereo s bratry Johnem a Ryanem a s bubeníkem Scottem MacCargarem. Vydali jediné, stejnojmenné album v roce 2002. Na desce jsou cítit různé hudební styly každého ze členů skupiny. Přinášejí prvky punku, glamrocku, country a rock n ́rollu, a jsou patrné v aranžích písní, jednotlivých nástrojů i ve vokálech. Je to čestný pokus jak se odpíchnout a posunout dál od jejich hudební minulosti. Kapela byla ve stejném roce nominována na Canadian Radio Music Award „Best New Group“.  Začátkem roku 2003 se Todd zúčastnil konkursu na místo zpěváka v tehdy nové skupině Velvet Revolver. Uvádí: „ Věděl jsem, že Scott Weiland byl ten, koho chtěli. Ale oni potřebovali někoho, na koho by se obrátili, kdyby to s ním nevyšlo.“ V květnu téhož roku se však stal zpěvákem Velvet Revolver Scott Weiland.  V roce 2004 vyšlo první Toddovo sólové album „Go Time“. Kolekce původních songů nezapře vliv hudby, která je jeho srdci nejbližší, mj. T – Rex, David Bowie, The Stooges. Byl to návrat k opravdovému rock n ́rollu.  Kerns se věnuje také spolupráci s různými kapelami a je uznáván jako jeden z nejspolehlivějších kanadských rockových zpěváků. V průběhu své kariéry se věnuje i své další vášni – produkci a psaní písní s ostatními muzikanty. V tomto směru spolupracoval se spoustou umělců a pokračuje ve sdílení věcí kolem muziky s lidmi, ve které věří.

The Sin City Sinners – současnost.

V roce 2007 jej záležitosti kolem produkce přivedly do Las Vegas, kde se zformovala skupina The Sin City Sinners, kapela složená ze zkušených muzikantů – Todd Kerns zpěv a kytara, Brent Muscat (ex Faster Pussycat) kytara, Rob Cournoyer (Raging Slab) bicí a Michael Ellis (Jimmy Crespo Project) baskytara. Kapela při svých koncertech pravidelně uvádí hosty z řad známých muzikantů a různých celebrit. Jejich debutové album „Exile on Freemont Street“, které Kerns produkoval, vyšlo začátkem roku 2010 a setkalo se s nadšenými ohlasy. Skupina se stala nejoblíbenější a nejuznávanější rockovou kapelou v resortu Las Vegas a okolí.  7. prosince 2010 vyšlo album nazvané „Broken Record“. Jedná se o několik písní Sinners v akustické verzi a dvě nové, dosud nevydané – „Broken Record " & „Hey Hey Rock N Roll“. V současné době kapela pracuje na Vánočním albu.  V roce 2010 Kerns přijal dle svých slov jedinečnou příležitost v životě kytaristy. Na pozici baskytaristy a doprovodného vokalisty Slash Tour Band ve složení Slash (sólová kytara), Myles Kennedy (zpěv), Bobby Schneck (kytara), Brent Fitz (bicí), se účastnil světové tour k podpoře Slashova sólového alba. Během americké části turné se Kerns představil i jako sólový zpěvák a to v písních „Doctor Alibi“ (orig. Ian „Lemmy“ Kilmister) a „We're All Gonna Die“ (orig. Iggy Pop). Basovými party a doprovodným zpěvem se podílel i na živém albu „Live in Manchester“, které vzniklo během turné. V roce 2011 Slash Tour pokračovala koncerty v USA, Latinské Americe, Austrálii, Asii a Evropě. Při vzniku dalšího alba „Apocalyptic Love“ – tentokrát autorsky z pera Slash/Myles Kennedy – se Todd Kerns podílel basovými party a doprovodnými vokály. Také název kapely se změnil. Tour probíhá pod názvem Slash ft Myles Kennedy & The Conspirators. Bobbyho Schnecka nahradil na postu doprovodného kytaristy Frank Sidoris.

Todd Kerns (* 5. prosince 1967 Estevan, Saskatchewan, Kanada) je kanadský rockový multiinstrumentalista, zpěvák, skladatel a producent, nejvíce známý jako frontman skupiny Age of Electric. Spolupracoval a spolupracuje však s mnoha dalšími, nejen kanadskými skupinami i jednotlivými muzikanty. V současné době působí jako kytarista a zpěvák kapely The Sin City Sinners a jako baskytarista a doprovodný vokalista Slash Tour Band 2010/2011, od vydání alba Apocalyptic Love vystupující pod jménem „The Conspirators“

Todd "Dammit" Kerns (born December 5, 1969) is a Canadian musician who has worked with several Canadian bands, most notably The Age of Electric. Kerns is currently the bass guitarist and back up vocalist for Slash. in the band Slash featuring Myles Kennedy and the Conspirators.


Historie budovy.

Od poloviny 18. století sloužil palác jako residence místodržícího rakouského Nizozemska, dnešní Belgie. V roce 1794 daroval císař František II. palác vévodovi Albertovi Sasko-Těšínskému, který byl jako místodržící z Belgie Francouzi vypuzen. Palác je pojmenován podle něho. Albert se sňatkem přiženil do habsburského rodu. Až do roku 1919 byla pak Albertina majetkem některého z Habsburků. Roku 1802 byla dokončena přístavba nového reprezentačního křídla, vybaveného nábytkem, který měl Albert ve svém belgickém sídle. Druhá velká adaptace proběhla v letech 1822–1825 za spolupráce architekta Josefa Kornhäusela a sochaře Josefa Kliebera. Část prostor byla vybavena v duchu klasicismu. Při další větší úpravě v poslední třetině 19. století získala Albertina fasádu, která odpovídá historizujícímu slohu sousední Ringstraße. Roku 1919 byl palác jeho majiteli, arcivévodovi Bedřichu Rakousko-Těšínskému, jako příslušníkovi habsburského rodu i se sbírkami vyvlastněn. Arcivévodovi však bylo povoleno odvézt si do exilu v Maďarsku, kde mu byl majetek ponechán, všechno cenné vybavení. V březnu roku 1945 byla Albertina vážně zasažena bombardováním.  Počátkem 90. let 20. století byla Albertina v důsledku velké rekonstrukce uzavřena, zpřístupněna veřejnosti byla opět v roce 2003. Během rekonstrukce se podařilo zakoupit zpět většinu původního vybavení, odvezeného počátkem 50. let. Rozšířila se výstavní plocha a vybudovaly se nové moderní depozitáře.

Dějiny sbírky.

Za počátek sbírky je považováno datum 4. červenec 1776, shodou okolností stejný den, kdy americký kongres schválil Prohlášení nezávislosti. Toho dne převzali vévoda Albert a jeho manželka, arcivévodkyně Marie Kristina, v Benátkách od tamního rakouského vyslance pro císařskou sbírku přes tisíc mědirytin. Albert sbírku postupně rozšiřoval o kresby Leonarda, Raffaela, Poussina či Lorraina. Roku 1796 získal výměnou z císařské dvorní knihovny díla Albrechta Dürera. Odtud přešly do budoucí Albertiny i práce Rubensovy, Rembrandtovy a van Dycka, které se před tím, v roce 1738, do knihovny dostaly ze sbírky Evžena Savojského. Kolem roku 1800 získal vévoda Albert pro galerii sbírku holandského malíře a sběratele umění Cornelise Ploose van Amstela, která Albertinu obohatila o cenný soubor nizozemské kresby. Základ grafických a kresebných sbírek tím byl dokončen, další přírůstky do roku 1919 inventář už jen doplňovaly.  Počátkem roku 1919 budova galerie i její sbírky přešly z majetku Habsburků do vlastnictví Rakouské republiky. V roce 1920 byla sbírka rytin spojena se sbírkou staré dvorní knihovny ("Hofbibliothek"). Oficiální jméno "Albertina" dostala galerie v roce 1921. V té době řídil Albertinu rodák ze Zlovědic v Čechách Joseph Meder.  V meziválečném období se tehdejší ředitel Alfred Stix rozhodl prodat některé duplikáty z grafické sbírky. Tím získal prostředky na zacelení mezer zejména v oblasti francouzské kresby 19. století. Ze sbírky Simona Mellera tak do Albertiny mohly být zakoupeny kresby a akvarely Ingrese, Corota, Delacroixe, Maneta, Degase, Renoira a Cézanna. Po druhé světové válce byla galerie obohacována také o rakouské autory, mj. Klimta a Schieleho. Celkem 1300 díly je v Albertině zastoupen Oskar Kokoschka, a to díky daru jeho manželky Oldy. Pozornost je věnována i modernímu americkému umění, a to nákupem prací např. Andy Warhola, Jacksona Pollocka či Roye Lichtensteina.  Na podzim 2007 obohatil Albertinu jeden z nejvýznamnějších darů v její historii. Manželé Herbert a Rita Batlinerovi předali galerii svou sbírku 200 olejomaleb autorů evropské moderny od Moneta, Cézanna, Picassa, Miróa, Chagalla, Maleviče, Bacona, Klea a mnoha dalších malířů. Sbírka manželů Batlinerových tvoří část stálé expozice Albertiny. Galerie se tak ve své moderní podobě přestala orientovat výhradně na grafiku a kresby tak jako v minulosti.

Albertina je galerie umění založená v roce 1776 ve Vídni vévodou Albertem Sasko-Těšínským a jeho ženou Marií Kristinou (rakouskou arcivévodkyní, čtvrtou dcerou císařovny Marie Terezie). Galerie je umístěna ve stejnojmenném paláci, který tvoří jihovýchodní konec císařského zámku (Hofburg) a obsahuje jednu z největších světových sbírek grafiky.

The Albertina is a museum in the Innere Stadt (First District) of Vienna, Austria. It houses one of the largest and most important print rooms in the world with approximately 65,000 drawings and approximately 1 million old master prints, as well as more modern graphic works, photographs and architectural drawings. Apart from the graphics collection the museum has recently acquired on permanent loan two significant collections of Impressionist and early 20th-century art, some of which will be on permanent display. The museum also houses temporary exhibitions.


Služby SFX.

SFX má význam jak pro knihovníky, tak pro samotné uživatele knihovny. Pomocí SFX se dá zjistit, zda je dokument dostupný on-line (jako plný text či abstrakt), jestli je volně dostupný nebo zda ho lze objednat pomocí Služby dodávání dokumentů. Dále odkazuje na katalogy knihoven obsahující daný dokument, tudíž lze zjistit jeho aktuální výpůjční status. To usnadňuje práci jak knihovníka (Meziknihovní výpůjční služba, Mezinárodní meziknihovní výpůjční služba), tak i uživatele, který zjistí, kde se daný dokument nachází a jak postupovat při jeho získání.  Součástí je link na citace.com, kde se automaticky předvyplní formulář pro generování citace daného dokumentu. SFX odkazuje i na Google Book Search a Google Scholar, které umí vyhledat dokumenty s tematicky podobným zadáním nebo např. stejným autorem. Zajímavou službou je linkování na recenze dokumentů v internetových knihkupectvích (např. Amazon.com, Vltava.cz) nebo encyklopedické informace o autorech.

Jak SFX pracuje.

V souvislosti s SFX mluvíme o SFX serveru, SFX zdroji a SFX cíli. Zdrojem je zde databáze nebo jiné informační prameny (např. katalog), v nichž uživatel vyhledává a cílem databáze, na které SFX odkazuje (např. plnotextové báze dat, elektronické knihy, informace o dostupnosti dokumentu, zhotovení citace...). SFX zdroj posílá metadata ve formátu OpenURL SFX serveru, ten je zpracovává a na pokyn uživatele otevírá okna k SFX cíli. Základem je rozsáhlá a propracovaná Centrální znalostní databáze (Central Knowledge Base).  SFX zdroj → SFX Server → SFX cíl

Instituce používající SFX.

Instalace SFX proběhla v následujících databázích: Zadejte hledaný dokument, klikněte na záznam → vpravo v horní části se ukáže ikona SFX.

SFX (Special Effects) je link server firmy ExLibris založený na standardu OpenURL. Vynálezcem tohoto nástroje je knihovník z Univerzity v Gentu Herbert Van de Sompel. SFX je účinnou pomůckou pro práci s elektronickými informačními zdroji (tzn. snadné vyhledávání a zjišťování informací o databázích, elektronických časopisech, elektronických knihách). Má přibližně 1700 instalací ve 40 zemích světa.

SFX was the first OpenURL link resolver or link server. It remains the most widely used OpenURL resolver, being used by over 2,400 libraries.


Historie.

60. léta.

Všechny tři tituly získávají Browns, nicméně St. Louis Cardinals jsou důstojnými protivníky. Browns se v letech 1968 a 1969 dostávají až do finále NFL, ale obě utkání jednoznačně prohrávají. New York Giants a New Orleans Saints si každý rok mění příslušnost mezi touto divizí a Capitol Division.

70. léta.

V roce 1970 se divize stěhuje pod AFC i s Browns a Steelers, a je přejmenována AFC Central, zatímco ostatní tři týmy NFL Century zůstávají v NFC. Giants a Cardinals jsou umístěni do NFL Capitol (která se nyní jmenuje NFC East), zatímco Saints putují do NFL Coastal Division (nyní NFC West). Cardinals po přestěhování do Arizony hrají NFC West, Saints NFC South.  Ačkoliv první divizní titul získávají Bengals, sedmdesátým letům dominují Steelers, včetně vítězství ve čtyřech Super Bowlech.

80. léta.

V roce 1980 Cleveland ukončuje šestiletou nadvládu Steelers, ale ve druhém kole play-off prohrává s Oakland Raiders 12-14. Během této dekády pouze Bengals reprezentují divizi v Super Bowlu, ale v letech 1981 i 1988 prohrávají se stejným soupeřem, San Francisco 49ers.

90. léta.

Steelers se od roku 1992 znovu stávají dominantním týmem a pětkrát během šesti let získávají divizní titul, včetně prohraného Super Bowlu XXX s Dallas Cowboys v roce 1995.  V roce 1992 se Oilers podílí na jednou z nejslavnějších zápasů v historii NFL. Ve hře známé jako „The Comeback“ likvidují ztrátu 32 bodů proti Buffalo Bills, ale prohrávají v prodloužení 38-41. Jedná se o největší dorovnaný deficit v historii NFL.  Roku 1995 doplňují řady AFC Central Jacksonville Jaguars, což je první změna v divizi od jejího založení. O rok později stěhuje Art Modell Browns z Clevelandu do Baltimore a Ravens nahrazují Browns. V roce 1997 se Oilers stěhují do Tennessee, ale zůstávají ve své divizi (o dva roky později mění název na Titans). Poslední změnou je návrat Cleveland Browns v roce 1999, takže během let 1999 – 2001 má AFC Central šest stálých členů.  Kromě již zmíněné účasti Steelers v Super Bowlu XXX byli jediným dalším týmem v Super Bowlu Titans v roce 1999, kteří zůstali jediný yard od touchdownu a prodloužení. St. Louis Rams vedení Kurtem Warnerem vítězí 16-23.

Nové století.

Dekáda začíná ke zděšení fanoušků Browns vítězstvím Ravens v Super Bowlu XXXV. Obrana týmu vedená linebackerem Rayem Lewisem je jednou z nejlepších v historii hry.  V roce 2002 se NFL přeskupuje do osmi divizí po čtyřech týmech a z AFC Central se stává AFC North, Jaguars a Titans jsou přemístěni do nově vzniklé AFC South. V tomto desetiletí získávají Steelers divizní titul čtyřikrát, Ravens a Bengals dvakrát. Přestože v roce 2005 končí Steelers na druhém místě divize za Bengals, stávají se šampiony Super Bowlu jako první tým v historii, který je do play-off nasazen až ze šesté pozice. V roce 2008 obhajují divizní titul, poprvé v historii nové divize a na konci sezóny rovněž získávají rekordní šestý Super Bowl.

Složení divize.

1967 - Východní konference je rozdělena divize Capitol a Century.  1968 – Giants a Saints poprvé mění divize.  1969 - Giants a Saints podruhé mění divize.  1970 - 1994 - New York Giants a St. Louis se stěhují do Capitol Division (přejmenované na NFC East), Century Division mění název na AFC Central. Z AFL přibývají Bengals a Oilers.  1995 – Objevuje se nový tým Jacksonville Jaguars.  1996 – Cleveland Browns jsou „deaktivováni“, licence, hráči, vybavení atd. přechází na Baltimore Ravens.  1997 - 1998 – Oilers se stěhují do Memphisu a mění název na Tennessee Oilers.  1999 - 2001 – Tennessee Oilers se stěhují do Nashvillu a přejmenovávají se na Tennessee Titans, Cleveland Browns jsou reaktivováni.  2002 - současnost – Jaguars a Titans odchází do AFC South, AFC Central se mění na AFC North.

Rivality.

Přestože mezi všemi kluby panuje rivalita, existují hlavní čtyři: „Bitva o Ohio“ mezi Browns a Bengals, a Pittsburgh versus ostatní tři týmy. Ravens, Bengals i Browns označují Steelers za svého největšího rivala, naproti tomu oni sami tak označují pouze Ravens. Ravens díky relativně krátké historii berou Browns a Bengals jako čistě divizní rivaly. Browns nemají Ravens rádi od Modellova přesunu, ale v pořadí nepřátelství jsou až na třetím místě za Steelers a Bengals. Bengals rovněž pohlíží na Ravens jako běžného divizního rivala.

Šampióni divize.

+ Stávka hráčů zredukovala sezónu na 9 zápasů, z toho důvodu vedení ligy zorganizovalo speciální „turnaj“ pouze pro tento rok. Pořadí v divizi nebylo formálně uznáno, i když každá divize musela vyslat alespoň jeden tým do play-off.

Porážka s jiným týmem z divize AFC Central/AFC Nort.

AFC North je divize American Football Conference (AFC, Americké fotbalové konference) National Football League (NFL, Národní fotbalové ligy). Byla vytvořena jako Century Division v roce 1967, kdy se NFL rozdělila na čtyři divize. Po sloučení AFL a NFL v roce 1970 se z ní stala AFC Central. Své aktuální jméno přijala v roce 2002, kdy se liga rozšířila na 32 týmů.

The American Football Conference – Northern Division or AFC North is one of the four divisions of the American Football Conference (AFC) in the National Football League (NFL). The division was adopted after the restructuring of the 2002 NFL season, when the league realigned divisions after expanding to 32 teams. This is the only division in the NFL that no team has hosted a Super Bowl in their stadiums.


Vzdělání, profese a rodina.

Maturitu složil na gymnáziu v Přerově. Je absolventem Přírodovědecké fakulty Univerzity Palackého v Olomouci a manažerského programu na Masarykově univerzitě. Dříve pracoval jako makléř ve Fondu národního majetku, v dohledu nad kapitálovým trhem na ministerstvu financí, v Komisi pro cenné papíry jako ředitel odboru kolektivního investování. Působil též jako expert dohledu nad finančním trhem v České národní bance. Jako konzultant pro licenční standardy pracoval ve Světové bance. V srpnu 2010 se stal ředitelem Státního fondu životního prostředí.  Libor Michálek se zabýval také publikační a osvětovou činností v oblasti nemovitostních fondů a kolektivního investování. Získal certifikát Optimalizace práce manažera na Úřadu vlády ČR a certifikát Management a technika vedení lidí u firmy Hewlett-Packard.  Libor Michálek je ženatý a praktikující křesťan, člen charismatického evangelikálního společenství International Christian Fellowship v Praze.

Boj proti korupci.

V roce 1996, kdy pracoval ve Fondu národního majetku, kritizoval pomalou privatizaci bank a únik peněz (tunelování) z privatizačních fondů. Michálek tehdy okamžitě přišel o místo. Obrátil se na soud a ten mu nakonec (tj. cca po 6 měsících) dal za pravdu. Později se angažoval v odškodňování investorů postižených finanční kriminalitou.  Poté, co Libor Michálek podal 13. prosince 2010 trestní oznámení kvůli podezření z trestného činu pletichy při zadání veřejné zakázky a při veřejné soutěži (jednalo se o zakázku na čističku odpadních vod, jejíž cena měla být předražena o 3 miliardy Kč a vítězná firma z této ceny měla vracet úplatky ve výši 1,5 miliardy Kč do těch "správných rukou" hochů "co spolu mluví"... Bohužel, jediný následek této aféry pro její aktéry bylo Klausovo prohlášení, že "Drobil si nadrobil"...), byl následujícího dne ministrem Pavlem Drobilem odvolán z funkce ředitele Státního fondu životního prostředí. Ministr zároveň poslal na nucenou dovolenou náměstka ředitele SFŽP Dušana Fibingra a s okamžitou platností ukončil poradenskou smlouvu s Martinem Knetigem. Důvodem těchto opatření podle Drobila bylo, že členové vrcholového vedení Fondu včetně ministrova poradce naprosto ztratili schopnost komunikovat, nahrávali se skrytými mikrofony a navzájem na sebe podali trestní oznámení.

Senát.

Na konci července 2012 Libor Michálek oznámil, že bude ve volebním obvodu č. 26 kandidovat do Senátu ve volbách v roce 2012 za koalici Pirátů, Strany zelených a KDU-ČSL. Ve volebním programu má např. posílení přímé demokracie, boj proti korupci, podporu rodinné a sociální politiky, ochranu veřejného zájmu a životního prostředí.  V prvním kole senátních voleb se umístil na prvním místě, když získal 24,3 % hlasů. Ve druhém kole byl zvolen senátorem ziskem 74,4 % hlasů.  Po senátních volbách v roce 2014 byl zvolen místopředsedou nově vzniklého senátorského klubu Zelení – nezávislí. Michálek z něj ale v listopadu zase vystoupil, čímž přestal klub existovat, protože neměl dostatečný počet členů. Michálkovi vadily autoritářské prvky řízení klubu. On sám podle svého stanoviska byl naopak nařčen z toho, že si klade ultimativní požadavky.  Ve volbách do Senátu PČR v roce 2018 obhajoval svůj mandát za Piráty v obvodu č. 26 – Praha 2 a 3. Se ziskem 15,57 % hlasů skončil v prvním kole voleb na 2. místě a ve druhém kole se utkal s bývalým prezidentským kandidátem Markem Hilšerem. V něm však prohrál poměrem hlasů 20,24 % : 79,75 % a mandát senátora tak neobhájil.  V polovině října 2018 se stal prvním předsedou hnutí VIZE pro Česko (zkratka VIZE), za něž neúspěšně kandidoval v doplňovacích volbách do Senátu PČR v dubnu 2019 v obvodu č. 24 – Praha 9. Získal 5,87 % hlasů a skončil tak na 6. místě.

Libor Michálek (* 14. prosince 1968 Náchod) je český ekonom, politik, úředník a whistleblower známý kritikou a odhalováním korupčních praktik. V letech 2012 až 2018 byl senátorem za obvod č. 26 – Praha 2, od října 2018 je předsedou hnutí VIZE pro Česko.

Libor Michálek (born 1968) is a Czech economist, politician, and whistleblower. He led successful corruption cases against the Czech National Property Fund and the Environment Ministry as former employees of both. He is the first Pirate Party candidate to be elected to office in a national legislature. His senatorial term is 2012–2018.


Příběh.

Píše se hvězdné datum 4978.5. Hvězdná loď USS Enterprise NCC-1701 pod velením kapitána Jamese Kirka doráží do hvězdného systému "Arcadia", kde pátrá po "Harry Muddovi". Na planetě skutečně nachází Mudda, který se snaží okrádat horníky prodejem elixíru lásky. Na Zlaté hroudě zákony Federace neplatí, ale když Spock ukáže horníkům trik, kterým je Mudd balamutí, podvodník rád přijímá pozvání na Enterprise.  Vysvětluje, jak se dostal z planety androidů a následně se dostal ke krystalům lásky. Po výslechu si všímá, že sestra Chapelová chová náklonnost k prvnímu důstojníkovi. Vnucuje svůj krystal a nakonec jej nechá Chapelové jako vzorek.  Při návratu Enterprise objevuje dvojhvězdu s planetou třídy M, tedy s převažujícím dusíkem, avšak dostatečným kyslíkem v atmosféře.  Krystal lásky nemá při kontaktu velký účinek a když Chapelová nachází celu prázdnou, dochází jí, že byla pouze Muddem využita k jeho útěku. Když jej dostihne v hangáru, způsobí, že Muddovi vypadnou zbylé krystaly, které nasaje rozvod vzduchu lodi. Daří se mu uniknout v raketoplánu směrem k planetě.  Na můstku zatím dolehly účinky krystalu na pana Spocka. Uvažuje silně emocionálně a chce Chapelovou zachránit. Kapitán si bere Spocka a vyráží za Muddem a nařizuje McCoyovi začít s rozborem zbylých krystalů. Díky účinku rozvodu vzduchu se začnou podivně chovat další členové posádky, včetně pana Scotta, M'Ress a Arexe.  Výsadek brzy nachází Mudda i vrchní sestru, ale také zjišťují, že planetu obývají obrovská monstra, která doposud spala a připomínala skaliska. Když Kirk žádá o nouzový přesun, obsluha transportéru se kvůli vlivu krystalů věnuje něčemu jinému než povinnostem. Kapitán proto musí vymyslet nouzový plán. Vhazuje zbylé krystaly do tlamy jednoho z tvorů, který se do něj zamiluje a začne bojovat se svým vlastním druhem.  Zpět na lodi všichni zjišťují, že krystaly lásky mají zvláštní druh kocoviny, konkrétně několikahodinovou nenávist vůči původně milované osobě.

Elixír lásky je desátá epizoda první řady animovaného seriálu "Star Trek". Premiéra epizody v USA proběhla 10. listopadu 1973, v České republice 16. listopadu 1997.

"Mudd's Passion" is the tenth episode of the first season of the American animated science fiction television series "". It first aired in the NBC Saturday morning lineup on November 10, 1973, and was written by Stephen Kandel who wrote the previous "Mudd" episode, ""s "I, Mudd", as well as the teleplay for Gene Roddenberry's first "Mudd" episode, "Mudd's Women".


Životopis.

Niels Stensen se narodil 11. ledna 1638 v Kodani jako syn Stena Pedersena, zlatníka pocházejícího z dnešního švédského regionu Skane, a Anny Nielsdatter, pocházející z dánského ostrova Fyn. Předkové jeho otce byli luteránští pastoři, ale Sten Pedersen se vyučil zlatníkem a odešel do Kodaně. Mnoho svých prací, z nichž některé se dochovaly dodnes, také dodal na dvůr dánského krále Kristiána IV. Kromě Nielse měli jeho rodiče dceru Annu, která se narodila v roce 1636. Jejich sídlo v kodaňské ulici Klareboderne bylo bohaté a prostorné, i když vzhledem k okolním sídlům místních aristokratů bylo menší.  Od tří do šesti let prodělal Niels Stensen těžkou nemoc. Ta způsobila, že místo hraní si s vrstevníky spíše poslouchal rozhovory dospělých, jejichž tématem bylo často náboženství. Z jeho deníků víme, že v otcově dílně dělal své první optické i chemické pokusy a vyráběl si i příslušná zařízení (mikroskop, optickou lavici). V roce 1644 zemřel Nielsův otec a o rok později si jeho matka vzala zlatníka jménem Peter Lesle. Ten však za další dva roky zemřel také. Stensenova matka si pak po roce vzala dalšího zlatníka Johanna Stichmanna. Od svých deseti let studoval na proslavené škole "Vor Frue Skole", dnes "Gefion Gymnasium"), gymnáziu, kde získal humanitní, matematické a jazykové vzdělání. Mezi lety 1654 a 1655 řádil v Kodani mor, na nějž zemřelo asi 8 000 obyvatel Kodaně, mezi nimi i přes 200 žáků z Vor Frue Skole. Roku 1656 Stensen ukončil studium na gymnáziu zkouškou a začal studovat medicínu na Kodaňské univerzitě. Za dva roky však začali Švédové obléhat Kodaň, univerzita musela být zavřena a studenti byli povoláni na obranu města. Hned po vyhlášení míru roku 1660 se Stensen vydal na studijní cestu a většinu života strávil v cizině.  První zastávkou byl Rostock, brzy potom však Stensen pokračoval dále do Nizozemska. V březnu 1660 přijel do Amsterodamu, kde si pod profesorem Gerhardem Bläesem rozšířil své znalosti anatomie. Brzy učinil svůj první objev. Při pitvě ovčí hlavy objevil příušní vývod, který byl po něm pojmenován Stensenův vývod (latinsky: "ductus Stenonianus"). Bläes si však objev přivlastnil a Stensen po sporu s ním odešel na Leidenskou univerzitu. I nadále zkoumal žlázy v hlavě a výsledky poté publikoval ve vědecké práci "Anatomická pozorování ústních žláz a nově objevených vývodů". Tuto práci obhájil na Leidenské univerzitě na začátku července 1661 a 6. prosince téhož roku dokončil další práci – rukopis "Observationes Anatomicae" (česky "Anatomická pozorování").  Po smrti svého otčíma roku 1663 se musel vrátit do Kodaně, kde se marně ucházel o místo v anatomickém ústavu. Po smrti své matky se vydal do Paříže už jako známý vědec a ubytoval se u královského knihovníka Thévenota. Setkal se s mnoha významnými učenci a v přednášce o anatomii mozku zpochybnil některé Descartovy hypotézy. Roku 1665 se vydal na cestu po Francii, v Montpellier se setkal s anglickými učenci a přes Pisu dorazil do Říma. V Římě se spřátelil s lékařem a histologem Marcello Malpighim, s optiky Divinim a Campanim a s matematikem Michelangelem Ricci, pozdějším kardinálem. Navštívil také jezuitu a polyhistora Athanasia Kirchera (1601-1680).  Ze Říma odcestoval do Florencie, kde mu vévoda Ferdinand II. poskytl byt v "Palazzo vecchio" a uložil mu, aby založil kabinet kuriozit. Stensen pracoval i v nemocnici P. Marie a přednášel pro studenty lékařství. V roce 1667 přestoupil na katolické vyznání, snad pod vlivem řeholnice a nemocniční lékárnice Marie Flavie, hodně cestoval a věnoval se geologii. V prosinci toho roku obdržel pozvání dánského krále Frederika III., aby se stal královským anatomem, protože jako katolík nemohl učit na univerzitě. Odjezd se nicméně odložil až do roku 1672. Stensen pak bydlel v rodném domě a věnoval se geologii i anatomii, jeho zájem se však pozvolna přesouval k teologii, takže roku 1674 králi poděkoval a odcestoval přes Hannover do Florencie, kde se stal vychovatelem dvanáctiletého knížecího syna, pozdějšího Ferdinanda III.  Roku 1675 se rozhodl stát knězem a s papežským dispensem mohl být téhož roku vysvěcen. Roku 1676 ho pozval hanoverský vévoda Johann Friedrich, bratr dánské královny.který přestoupil na katolictví, aby se stal v Hannoveru katolickým biskupem. Udělal to patrně z podnětu filosofa G. W. Leibnize, který byl jeho knihovníkem a Stensena osobně znal. Stensen tedy odjel do Říma, kde ho papež Inocenc XI. vysvětil na biskupa, a přes Florencii a Frankfurt odcestoval do Hannoveru. Své činnosti se zde věnoval s mimořádným úsilím, zejména v péči o chudé. Jeho pověst se donesla k arcibiskupovi v Paderbornu, Ferdinandovi z Fürstenbergu, který právě hledal biskupa pro diecézi Münster, a roku 1680 papež ustanovil Stensena biskupem. V náboženských otázkách byl Stensen až překvapivě konzervativní a zastával myšlenky protireformace. Roku 1683 však Stensen na místo resignoval, odešel do Hamburku a o dva roky později na knížecí pozvání do Schwerinu, kde působil jako biskup a farář až do své smrti v důsledku akutního žlučníkového záchvatu.  Jeho ostatky dal florentský kníže Cosimo III. převézt do Florencie, kde je pohřben v kostele San Lorenzo. Ve svém posledním působišti byl pokládán za svatého hned po své smrti. Roku 1938 začal v Římě proces jeho kanonizace a roku 1988 ho papež Jan Pavel II. vyhlásil za blahoslaveného.

Blahoslavený Niels Stensen (11. ledna / 1. ledna 1638, Kodaň - 5. prosince / 25. listopadu 1686, Schwerin), latinsky Nicolaus Steno či Stenonis, byl dánský přírodovědec, průkopník v oblasti anatomie, geologie a paleontologie, později katolický kněz a biskup. Je považován za jednoho z největších vědců své doby. Většinu života strávil mimo Dánsko, hlavně v Itálii, Německu a Nizozemsku, během svých cest poznal mnoho evropských vědců a filozofů.

Nicolas Steno (; Latinized to "Nicolaus Steno" or "Nicolaus Stenonius"; 1 January 1638 – 25 November 1686 ) was a Danish scientist, a pioneer in both anatomy and geology who became a Catholic bishop in his later years. Steno was trained in the classical texts on science; however, by 1659 he seriously questioned accepted knowledge of the natural world. Importantly he questioned explanations for tear production, the idea that fossils grew in the ground and explanations of rock formation. His investigations and his subsequent conclusions on fossils and rock formation have led scholars to consider him one of the founders of modern stratigraphy and modern geology. The importance of Steno's foundational contributions to geology may be gauged from the fact that half of the twenty papers in a recent miscellany volume on "The Revolution in Geology from the Renaissance to the Enlightenment" focus on Steno, the "preeminent Baroque polymath and founder of modern geologic thought".


Příběh.

Píše se hvězdné datum 1254,4. Hvězdná loď USS Enterprise (NCC-1701) pod velením kapitána Jamese Kirka míří do středu naší galaxie, kde má ověřit teorii, že dodnes od velkého třesku v tomto místě vzniká hmota. Tamní prostředí připomíná spíše kombinaci bouřek a hurikánů.  Když lodi hrozí rozlomení trupu, pan Spock navrhuje dostat se do středu jevu, protože existuje naděje na oko hurikánu. Uvnitř bouře skutečně panuje klid, ale všechny systémy lodi začnou kolabovat a to i podpora života. Na poslední moment, před ztrátou vědomí se na můstku objevuje svalnatý muž s rohy a kopyty místo chodidel.  Muž připomínající ďábla posádce pomáhá a představuje se jako Lucien. Záhy přenáší kapitána, Dr. McCoye a pana Spocka pryč z lodi. Dostávají se do Megas Tu. Město Megas Tu je domovem civilizace mágů, zvaných Megané. Vysvětluje také, že již byli i na Zemi, kde jejich přirozená moc byla označována za kouzla. Náhle Lucien rozhovor ukončil a rychle poslal všechny zpět na Enterprise.  Spock na lodi zkouší svou teorii, jestli schopnosti jsou darem jenom Meganů nebo je to vliv prostředí a může jí ovládat také. Skutečně po krátkém psychickém cvičení dokáže většina posádky základní "kouzla". Když se vrací Lucien, objevují Enterprise i ostatní Megané a chtějí posádku soudit za svou krutost a zlou povahu.  Posádka se objevuje v pranýřích. Spock poznává, že jde o iluzi města Salem ve státě Massachusetts, kde roku 1691 proběhl salemský čarodějnický případ. Asmodeus, představený Meganů zahajuje soud a objasňuje posádce, že při jejich návštěvě Země byli posléze pronásledováni a upalováni inkvizicí. Z jeho řeči je patrné, že Megané mají obavu, že lidé přišli na Megas Tu pro dokonání hrůzného stíhání.  Role obhájce se ujímá pan Spock, protože sám nepatří k lidskému druhu. Daří se mu přesvědčit, že posádka Enterprise je skutečně nevinná a lidstvo se od dob Salemu změnilo. Ovšem Asmodeus chce uvěznit Luciena. Tomu chce Kirk zabránit za každou cenu i při použití nově nabytých schopností. Asmodeus Kirka upozorňuje, že jeho další jméno je třeba pokušitel nebo také Lucifer, ale Kirk trvá na svém.  Jeho snaha je Asmodeem oceněna jako důkaz jejich záměrů a vysvětluje, že šlo pouze o test, zdali opravdu jsou jejich úmysly čisté. Zpět na Enterprise se McCoy ptá, jestli mohlo jít o pravého Lucifera. Spock dodává, že pokud ano, tak to bylo podruhé, co byl zavržen, ale také tento den Kirkem spasen.

Mágové Megas Tu je osmá epizoda první řady animovaného seriálu "Star Trek". Premiéra epizody v USA proběhla 27. října 1973, v České republice 23. listopadu 1997.

"The Magicks of Megas-tu" is the eighth episode of the first season of the American animated science fiction television series "". It first aired on NBC on October 27, 1973, and was written by Larry Brody, who had originally pitched the idea for the of "". However, according to Brody the dialogue was mostly re-written by series creator Gene Roddenberry.


Hráčská kariéra.

S hokejem začínal v rodném městě v týmu Foam Lake Flyers, později hrál tři roky v Saskatoon Blades ve Western Hockey League, kde v posledním roce svého působení zvítězil v bodování celé ligy i počtu asistencí v základní části i play-off. Zaujal tak skauty a v po sezóně, v roce 1976, byl draftován týmem NHL St. Louis Blues z celkově 7. místa a také vybrán v draktu konkurenční ligy WHA do Edmonton Oilers. Podepsal smlouvu se St. Louis Blues. Ve své první sezóně 1976/1977 zahájil v Kansas City Blues v Central Hockey League, kde vedl bodování ligy a byl uprostřed sezóny povolán do prvního týmu St. Louis. Ihned se prosadil i v NHL, ve zbývajících 31 utkáních dal třikrát hattrick. Hvězdou NHL se stal od sezóny 1978/1979, kdy zaznamenal 95 bodů a i v dalších 7 sezónách se jeho bodový zisk pohyboval kolem stovky, celkem čtyřikrát stobodovou hranici překonal. Byl zejména výborným nahrávačem, který dokázal připravit skvělé gólové pozice. Jako první hráč historie NHL zaznamenal 50 a více asistencí v 10 po sobě jdoucích sezónách. Bylo to však v době, kdy lize vládl Wayne Gretzky a Federkovy výkony tak byly zastíněny. V roce 1986 časopis GOAL označil Federka za nejvíce přehlížený hokejový talent. V St. Louis hrával až do roku 1989 a překonal zde hranici tisíce kanadských bodů. Před sezónou 1989/1990 byl vyměněn do Detroitu, součástí výměny byla další budoucí hvězda NHL Adam Oates. V Detroitu za Stevem Yzermanem nedostával tolik příležitostí a po sezóně v roce 1990 ukončil aktivní kariéru. V NHL odehrál přesně 1000 utkání a zaznamenal 1130 bodů.  <br>

Rekordy.

Klubové rekordy St. Louis Blues

Bernard Allan Federko (* 12. května 1956 Foam Lake, Saskatchewan, Kanada) je bývalý kanadský hokejový útočník. Téměř celou svou kariéru v NHL spojil s týmem St. Louis Blues.

Bernard Allan "Bernie" Federko (born May 12, 1956) is a Canadian retired professional ice hockey centre of Ukrainian ancestry who played fourteen seasons in the National Hockey League from 1976 through 1990.


Nomenklatura.

Vědecké jméno tohoto žraloka v překladu znamená „malohlavý spáč“. V minulosti mu bylo přiděleno celkem 11 dalších vědeckých synonym: "Squalus squatina" (non Linnaeus, 1758), "Squalus carcharis" (Gunnerus, 1776), "Squalus microcephalus" (Bloch & Schneider, 1801), "Somniosus brevipinna "(Lesueur, 1818), "Squalus borealis" (Scoresby, 1820), "Squalus norvegianus" (Blainville, 1825), "Scymnus gunneri" (Thienemann, 1828), "Scymnus glacialis" (Faber, 1829), "Scymnus micropterus" (Valenciennes, 1832), "Leiodon echinatum "(Wood, 1846), and "Somniosus antarcticus" (Whitley, 1939).

Výskyt.

Žralok grónský žije severněji než jakýkoliv jiný druh žraloka. Obývá vody Severního ledového oceánu a Severního Atlantiku, vyskytuje se především nedaleko pobřeží. Nejjižněji byl zaznamenán ve vodách okolo Francie, Portugalska, v zálivu sv. Vavřince a u mysu Cod. Je možno ho nalézt ve vodách s teplotou do 12 °C, vydrží však i teplotu nižší než 0 °C (cca – 1 °C). Žije v hloubkách 0 až 1200 metrů (v teplejších měsících hlouběji než v zimních), jeden exemplář byl vyloven z 2200 metrů pod hladinou.

Popis.

Jde o jeden z největších druhů žraloků, který běžně dorůstá velikosti 2,5–4,3 metru, ale byl zaznamenán i 6,4 metru dlouhý jedinec a předpokládá se, že může dorůst 7,3 metru nebo možná až okolo 8 metrů. Dosahuje váhy nejčastěji mezi 150 až 1000 kg. Nejtěžší zvážený jedinec měl 1023 kg. Jeho zbarvení je šedo-hnědo-zelené s množstvím světlých skvrn či pruhů. Hřbetní ploutev dosahuje jen malé velikosti a ocasní ploutev má jakoby useknutou či urvanou horní špičku. Zuby horní a dolní čelisti se liší svým tvarem, horní jsou úzké a špičaté, dolní mají hranatý tvar. Kůže žraloka je pokryta ostrými zahnutými výběžky ("denticles"), které připomínají malé zoubky. Ty zlepšují hydrodynamiku plavání.

Biologie.

Žralok malohlavý je potravní oportunista – predátor i mrchožrout zároveň. V žaludcích mnoha jedinců bylo nalezeno velké množství různých druhů živočichů. Předpokládá se, že se živí především mršinami, ale požírá i různé druhy ryb, paryby a některé bezobratlé (chobotnice, mlže, kraby, medúzy aj.). Napadá také ve vodě spící tuleně, na něž se doslova přisaje a při tom vykousne z jejich těla velký kus masa. Konzumuje i jiné savce, včetně kytovců. Neví se však, zda je aktivně loví nebo hoduje na jejich mršinách. Druhá varianta se zdá pravděpodobnější. Požírá zřejmě také ptáky plavající na hladině.  O jeho rozmnožování existuje jen minimum informací. Jedná se o vejcoživorodý druh, počet mláďat při narození se pohybuje okolo 10 a jejich velikost dosahuje minimálně 37 cm a maximálně 100 cm. Žralok každoročně přirůstá o 0,5 až 1 cm. Pohlavní zralosti dosahuje po více než 150 letech.

Dlouhověkost.

Jde o mimořádně dlouhověký druh, který se běžně dožívá přes 200 let. Maximální určený věk ze vzorku 28 zkoumaných jedinců byl odhadnut na 392 let (± 120 let), což ho činí nejdéle žijícím obratlovcem na Zemi. Jednalo se o samici dlouhou mírně přes 5 metrů. U jedinců měřících více než 6 metrů je předpoklad, že mohou žít i přes 500 let. Na dlouhověkosti se podílí to, že žijí v chladu, pohybují se velmi pomalu (zjištěná maximální rychlost je 2,7 km/h) a mají extrémně pomalý metabolismus.

Paraziti, predátoři.

Oči žraloka malohlavého často napadají parazitičtí klanonožci druhu "Omnatokoita elongata", kteří mu vyžírají rohovku a postupně mu výrazně zhorší schopnost vidět (nakonec dokáže vnímat jen světlo a na krátkou vzdálenost hrubé obrysy) či ho přímo oslepí. Některé populace jsou infikovány tímto parazitem prakticky celé, jiné jen v malé míře (např. žraloci žijící v zálivu sv. Vavřince).  Jediným zjištěným predátorem žraloka malohlavého je vorvaň obrovský. Konkrétně šlo o samce vorvaně jménem Tryphon (zabit roku 2009), jenž se s velkou pravděpodobností živil žraloky minimálně několik let, což naznačoval jeho chrup značně obroušený o drsnou kůži svých obětí. Předpokládá se i možná predace ze strany kosatek dravých.

Ohrožení, vztah s lidmi.

V minulosti byl hojně loven severskými národy kvůli svým játrům bohatým na oleje. V desátých letech 20. století bylo jen při pobřeží Grónska každoročně chyceno asi 32 000 jedinců. Komerční lov po roce 1960 výrazně poklesl a začátkem 21. století byla paryba lovena především jako tzv. "bycatch" (omylem do sítí určených na lov jiných druhů). V současnosti (2012) loví žraloka grónského cíleně jen rybáři z Islandu. Druh vedený normami IUCN jako téměř ohrožený je zranitelný především kvůli svému pomalému vývoji a předpokládané ne příliš rychlé reprodukci.  Databáze ISAF Floridského muzea eviduje pouze jeden případ předpokládaného útoku tohoto druhu na člověka. V roce 1859 byl v Kanadě uloven žralok malohlavý s lidskou nohou v žaludku. Případ však nebyl vědecky prozkoumán.

Jako jídlo.

Maso žraloka malohlavého je považované za toxické, protože obsahuje oxidy trimethylaminu. Když je konzumováno za syrova či nedostatečně upravené, uvolní se tato látka do těla a může způsobit stavy podobné extrémní opilosti. Svalovina má navíc v sobě velké množství močoviny. Obě zmíněné chemikálie pomáhají parybě snášet velmi chladné prostředí. Pokud se maso několikrát převaří, prokvasí (dříve pod zemí, nyní ve speciálních nádobách) a suší po dobu několika měsíců, dá se z něj udělat islandský silně aromatický pokrm jménem hákarl. Některé zdroje však údajnou toxicitu žraločího masa zpochybňují.

Žralok malohlavý, též žralok grónský ("Somniosus microcephalus") je velký druh žraloka z čeledi světlounovití. Vyskytuje se ve vodách severního Atlantského oceánu a Severního ledového oceánu, především kolem Grónska a Islandu. Dosahuje délky 2,5 až 6,4 metru a hmotnosti až okolo 1000 kg. Jde o potravního oportunistu, jenž se živí převážně mršinami, rybami a rozličnými bezobratlými. Někdy napadá i ve vodě spící ploutvonožce, především tuleně. Pohybuje se velmi pomalu a jeho pomalý metabolismus je přizpůsoben chladným podmínkám. Jedná se o obratlovce s nejdelší prokázanou dobou života. Je potvrzeno, že se dožívá okolo 400 let a předpokládá se, že to může být i více. Jeho maso, pokud není dostatečně upravené, je zřejmě toxické, nicméně se z něj připravuje zvláštní, velmi aromatický pokrm zvaný hákarl. Mezinárodní svaz ochrany přírody vyhodnocuje žraloka malohlavého jako téměř ohrožený druh.

The Greenland shark ("Somniosus microcephalus"), also known as the gurry shark, grey shark, or by the Kalaallisut name eqalussuaq, is a large shark of the family Somniosidae ("sleeper sharks"), closely related to the Pacific and southern sleeper sharks. The distribution of this species is mostly restricted to the waters of the North Atlantic Ocean and Arctic Ocean.


Bulharsko za prvních Asenovců.

Boril se narodil neznámo kdy jako nejspíše starší syn jedné ze dvou sester bulharských carů Theodora – Petra, Asena I. a Kalojana a patřil tedy do vládnoucí dynastie Asenovců, která roku 1185 obnovila na úkor Byzance bulharskou říši a Theodor se prohlásil jako Petr II. (někdy se uvádí IV.) carem. Roku 1187 či 1190 však abdikoval ve prospěch bratra (Ivana) Asena I. (1187/90–1196), který byl však roku 1196 zavražděn. Petra II., který se znovu ujal vlády, potkal stejný osud (1197). Vlády se tehdy ujal rázný Kalojan, který zdvojnásobil rodové državy, většinou na úkor Byzantské říše.

Boril se ujímá moci a vládne.

Roku 1207 byl však Kalojan zavražděn při obléhání Soluně velitelem pomocného sboru Kumánů, se kterým byl patrně spolčen i Boril. Ten využil strýcova zavraždění a oženil se s jeho vdovou kumánského původu, která zřejmě také byla zasvěcena do vraždy mocného cara. Sňatkem získal Boril nárok na trůn a postavil se proti svénu bratranci, synovi cara Asena I. Ivanovi, legitimnímu dědici trůnu. Boril trůn uzorpoval a donutil Ivana i jeho bratra Alexandra uprchnout do exilu (na Haličskou Rus). Boril měl však i tak problémy: jeho bratranec Alexij Slav a bratr Strez vedli proti carovi povstání a ujímali se vlády v různých dílčích oblastech bulharského státu. Boril také, podobně jako Kalojan, válčil s Latinským císařstvím, proti kterému se spojil s nikajským císařem Theodorem I. Laskaridem, avšak latinský císař Jindřich Flanderský spojence roku 1208 porazil. Boril nepokračoval v úspěšné vládě svých strýců – Jindřich na Borilův úkor získal Thrákii a přijal Alexije Slava za svého vazala. Roku 1211 proti Borilovi vypuklo povstání ve Vidinsku, kterého se zřejmě zúčastnili i Asenovcům oddaní sektářští bogomilové. S pomocí uherského krále Ondřeje II. bylo povstání potlačeno. V zimě r. 1211 svolal Boril protibogomilské shromáždění s hojnou účastí, které sám řídil. Bogomilové prezentovali své učení, ale nehodlali ho odvolat. Car proto začal bogomily pronásledovat, věznit a zabíjet. V této době se také Boril rozešel s Nikaiou a naopak uzavřel spojenectví s Jindřichem Flanderským (1213), který i nadále upevňoval svoji moc. Boril se tehdy téměř stal vazalem konstantinopolského panovníka. Naštěstí pro Bulharsko ale Jindřich roku 1216 zemřel a Boril byl na diplomatickém poli osamocen. Rozvratu a anarchie země využili carovi bratranci, Ivan a Alexandr, kteří se vrátili se svými spojenci, mezi které se řadili i Borilem pronásledovaní bogomilové, do vlasti a oblehli hlavní město Tarnovo, které nakonec padlo. Zoufalý Boril se pokusil o útěk, ale byl jat a oslepen. O jeho dalším osudu není nic známo. Novým carem se stal starší ze synů Asena I. Ivan jako Ivan Asen II.

Hodnocení.

Borilovo panování bylo pro Bulharsko nešťastné – za jeho vlády byla (ne však definitivně) ztracena část Kalojanových výbojů. Ani v domácí politice nebyl Boril úspěšný – zapříčinil téměř úplný rozvrat země, který zastavilo až Borilovo sesazení bratrancem Ivanem (Asenem II.).

Boril (bulharsky "Борил", datum narození neznámé, † po 1218), pocházející po přeslici z Bulharského vládnoucího rodu Asenovců, byl nejdříve bojar, a v letech 1207 – 1218 bulharský car.

Boril () was the emperor (tsar) of Bulgaria from 1207 to 1218. He was the son of an unnamed sister of his predecessor, Kaloyan and Kaloyan's brothers, Peter II and Ivan Asen I, who had restored the independent Bulgarian state. After Kaloyan died unexpectedly in October 1207, Boril married his widow, a Cuman princess and seized the throne. His cousin, Ivan Asen, fled from Bulgaria, enabling Boril to strengthen his position. His other kinsmen, Strez and Alexius Slav, refused to acknowledge him as the lawful monarch. Strez took possession of the land between the Struma and Vardar rivers with the support of Stefan Nemanjić of Serbia. Alexius Slav secured his rule in the Rhodope Mountains with the assistance of Henry, the Latin Emperor of Constantinople.


Biografie.

Narodil se v Tel Avivu za dob britské mandátní Palestiny. Jeho otec Moše Sne byl jedním z velitelů Hagany a po vzniku Izraele zhruba po dvacet let izraelským poslancem (nejprve za stranu Mapam a následně za Maki).  V letech 1962 až 1964 sloužil v pěchotním praporu brigády Nachal. Poté vystudoval medicínu na Telavivské univerzitě a jako specializaci si zvolil interní medicínu. Po dokončení studií se vrátil do armády, kde se stal lékařem pluku a posléze brigády; konkrétně Výsadkářské brigády. Během jomkipurské války v říjnu 1973 velel zdravotnické jednotce Výsadkářské brigády při bitvě o Čínskou farmu a v bitvách západně od Suezského průplavu. Dále též velel zdravotnické jednotce během operace Entebbe v roce 1976 a působil jako velitel elitní jednotky 669 a velitel bezpečnostní zóny v jižním Libanonu. Jeho poslední armádní pozicí byl velitel civilní administrativy na Západním břehu Jordánu.  V prosinci 1987 odešel z armády a vstoupil do Ma'arachu. V letech 1988 až 1994 byl členem řady delegací, které jednaly zejména s palestinskými představiteli. Ve volbách v roce 1992 byl zvolen poslancem Knesetu a byl jmenován ministrem zdravotnictví v Rabinově a Peresově vládě. V roce 1999 byl jmenován náměstkem ministra obrany a v roce 2001 ministrem dopravy.  Vyjadřoval své námitky proti izraelskému stažení z jižního Libanonu, avšak nakonec rozhodnutí tehdejšího premiéra Ehuda Baraka přijal. Obecně je však Sne v rámci Strany práce pokládán za „jestřába“. Opakovaně vyjadřoval své obavy nad íránským jaderným programem. V roce 2006 si Írán stěžoval u Rady bezpečnosti OSN na Snehovy výroky, že Izrael musí být připraven zabránit íránskému jadernému programu „za každou cenu.“  V koaličních jednání, vedoucí k vytvoření 31. vlády pod vedením Ehuda Olmerta, existovaly spekulace, že by byl Sne jmenován náměstkem ministra obrany. I když se tak zpočátku nestalo, 30. října 2006 byl nakonec náměstkem jmenován a působil tak pod Amirem Perecem, který byl rovněž členem Strany práce. Perecovo nahrazení Barakem po druhé libanonské válce v létě 2007 vedlo nakonec i ke změně v pozici ministrova náměstka. Sne funkci opustil 18. června 2007 a nahradil jej v ní Matan Vilna'i.  Dne 28. května 2008 oznámil, že opustí Stranu práce a založí novou stranu – Jisra'el Chazaka. O tři dny později rezignoval na svůj poslanecký mandát a v jeho poslaneckém křesle jej vystřídal Šakíb Šanán.  Žije v Herzlije, je ženatý a má dvě děti.

Odkazy.

Externí odkazy.

Snehovy články:

Efrajim Sne (:, v anglickém přepisu Efraim Sneh; * 19. září 1944, Tel Aviv) je izraelský politik a lékař. V letech 1992 až 2008 byl poslancem Knesetu za Stranu práce a během své politické kariéry zastával post ministra zdravotnictví a dopravy v izraelské vládě. Je předsedou strany Jisra'el Chazaka, kterou založil v květnu 2008.

Efraim Sneh (, born 19 September 1944) is an Israeli politician, physician, and a retired Brigadier General in the Israel Defense Forces. He was a member of the Knesset for the Labor Party between 1992 and 2008 and served in several ministerial posts. He currently heads the Yisrael Hazaka party, which he established in May 2008.


Biografie.

Narodil se v Bratolinbovce v Ruském impériu (dnešní Ukrajina) a jako dítě studoval v chederu a na sekulární střední škole. Poté vystudoval právo a ekonomii na Oděské univerzitě. V roce 1924 byl pro své sionistické aktivity zatčen sovětskými úřady a po svém propuštění podnikl téhož roku aliju do britské mandátní Palestiny, kde pracoval pro deník "Davar".  V roce 1926 se stal tajemníkem strany Achdut ha-Avoda a v této pozici setrval až do roku 1930. V letech 1929 až 1935 též působil jako vedoucí statistického oddělení odborového svazu Histadrut. Od roku 1935 byl členem telavivské městské rady a o rok později se stal tajemníkem telavivského dělnického svazu. Nadto byl členem velitelství Hagany pro Tel Aviv a později pro celou mandátní Palestinu.  Po vzniku Izraele byl členem diplomatických misí v Československu, Bulharsku a Rumunsku a poté působil jako konzul v Moskvě. O těchto zážitcích později v roce 1971 napsal knihu "A Mission in Moscow: A Honeymoon and Years of Wrath".  V letech 1950 až 1956 byl generálním tajemníkem (předsedou) odborového svazu Histadrut. Ve volbách v roce 1951 byl zvolen poslancem za stranu Mapaj a v poslanecké lavici působil až do roku 1969. Během svého funkčního období byl ředitelem státní stavební společnosti Amidar (1959) a ministrem práce (1956–1959).  Kromě svého působení v Knesetu byl v letech 1960 až 1969 starostou Tel Avivu, kde na jeho počest nese řada míst jeho jméno. Jde například o část městské dálnice 2 (někdy také označovaná jako "Derech Namir") a náměstí. Během svého působení v čele telavivské radnice se zasadil o extenzivní modernizaci a rozvoj města.  Byl ženatý a jeho manželka je bývalá poslankyně a ministryně Ora Namir.

Mordechaj Namir (: מרדכי נמיר, rodným jménem Mordechaj Nemirovsky; 23. února 1897 – 22. února 1975 byl izraelský politik a poslanec Knesetu, který v druhé polovině 50. let 20. století zastával post ministra práce v izraelské vládě. V témže období byl mimo to rovněž předsedou odborového svazu Histadrut a 60. letech pak starostou Tel Avivu.

Mordechai Namir (, born Mordechai Nemirovsky; 23 February 1897 – 22 February 1975) was an Israeli politician, who served as the mayor of Tel Aviv (1959–1969), a Knesset member and government minister, as well as being one of the heads of the Labour Zionist movement.


Dětství a mládí.

Pocházel ze šlechtické rodiny a byl nejstarší z deseti dětí. Jeho otec, který se jmenoval také Charles, byl botanikem a podporoval svého syna v zájmu o přírodní vědy.  Vystudoval na Exeter College v Oxfordu nejprve právo, ale na podnět Wiliama Bucklanda se věnoval také geologii. Po skončení studií se roku 1819 usadil v Londýně a začal pracovat jako právník. Roku 1822 publikoval svoji první práci "On a Recent Formation of Freshwater Limestone in Forfarshire" a o rok později se stal sekretářem Geologické společnosti.

Začátky.

Roku 1827 zanechal práva natrvalo a začal se věnovat na plno své práci geologa. Pomáhal především prosazovat myšlenky Jamese Huttona a spolu s ním se stal zakladatelem moderní geologie.  Jeho nejdůležitější práce byly v oblasti stratigrafie. Od roku 1828 cestoval po jihu Francie a navštívil také Ameriku, kde studoval tamější geologické poměry. Na základě výzkumu a pozorování položil základy stratigrafie třetihor, které rozdělil na pliocén, miocén a eocén. Postupně se tak prosadil názor na geologické stáří, který odporoval tvrzením Bible.  V mnohém také ovlivnil svého přítele Charlese Darwina.

Ocenění.

V roce 1852 objevil John William Dawson na proslulých útesech Joggins v Kanadě vyhynulý druh plazů, který pojmenoval "Hylonomus lyelli". Druhový přívlastek "lyelli" zvolil na počest svého přítele.  V roce 1935 byl Lyellovým jménem pojmenován kráter na Měsíci Lyell, v roce 1973 pak stejnojmenný kráter na Marsu. Jeho jméno nese i ledovec na ostrově Jižní Georgie a hora Mount Lyell v Tasmánii.

Charles Lyell (14. listopad 1797 Skotsko – 22. únor 1875 Londýn) byl skotský právník a geolog. Je považován za "otce moderní geologie".

Sir Charles Lyell, 1st Baronet, (14 November 1797 – 22 February 1875) was a Scottish geologist who demonstrated the power of known natural causes in explaining Earth's history. He is best known as the author of "Principles of Geology" (1830–33), which presented to a wide public audience the idea that Earth was shaped by the same natural processes still in operation today, operating at similar intensities. The philosopher William Whewell termed this gradualistic view "uniformitarianism" and contrasted it with catastrophism, which had been championed by Georges Cuvier and was better accepted in Europe. The combination of evidence and eloquence in "Principles" convinced a wide range of readers of the significance of "deep time" for understanding the Earth and environment.


Rozšíření.

Žije ve větších skupinách pouze na dvou místech: na ostrově Motuna u východního pobřeží Severního ostrova a na Banksově poloostrově na východním pobřeží Jižního ostrova Nového Zélandu. Nejčastěji hnízdí na písčitých nebo skalnatých plážích, kde je snadný přístup do moře.

Popis.

Tento pták měří asi 40 cm a váží 1,5 až 2 kg. Od tučňáka nejmenšího se kromě mírně větší velikosti dále odlišuje ještě bílým olemováním okrajů ploutvovitých křídel. Svůj další vzhled, chování i způsob rozmnožování má s tučňákem nejmenším ("Eudyptula minor") úplně shodný.  Má tmavý "šat" na hlavě, zádech a křídlech s modravý nádechem, obličej a krk světle šedé, spodní část těla i ploutvovitých křídel bílé. Oči má stříbřitě šedé. Živí se převážně rybami (velkými 10 až 35 mm), malými hlavonožci a občas korýši. Potápí se průměrně do hloubky 30 m, pod vodou zůstává asi 25 sekund, plave rychlostí až 6 km/hod, potravu polyká pod vodou. Neloví ve skupinách, zdržuje se od pobřeží ve vzdálenosti do 25 km. Jeho průměrná délka života je 6,5 roků. V porovnání s ostatními druhy má pomalý metabolismus.  Jsou zvláštní svým rodinným životem v podzemní, v norách. Mimo období hloubení nor jsou ke spatření pouze v noci, kdy se vracejí nebo odcházejí do moře nebo se páří. V průběhu dne jsou na lovu nebo spí v noře. Ochraňují takto svá vejce, mláďata i sami sebe před většinou predátorů a nejsou při hnízdění vystaveni zvýšeným teplotám s nástupem léta na jižní polokouli.

Rozmnožování.

Doba hnízdění je v kolonii dlouhá, začíná v červenci až srpnu a trvá až do února příštího roku. Při nočním návratu do hnízdiště se původní partneři většinou poznávají a vytvoří opět pár. Staré páry obvykle zabírají místa, kde hnízdily již v předešlých létech. Dochází také k soubojům o místo, ptáci na sebe syčí, hrozí si zobákem i klovají se. Opravují nebo vyhrabávají nové nory v písku, pod hustou vegetací, někdy používají nory po buřňácích úzkozobých ("Puffinus tenuirostris"). Mnohdy si založí hnízdo i jen ve skalní rozsedlině, přestože je obtížný přístup přes skaliska.  Uvnitř nory, kde probíhá veškerý rodinný život, vybudují prostrannou komůrku s hnízdem vystlaným trávou a větvičkami, které nanosí oba partneři. Všechny páry nezačínají hnízdit ve stejnou dobu, různě dlouho jim trvá oprava nebo vystavění nového hnízda. Mnohdy jsou hned z počátku některá hnízda zničena nebo vyplaven za bouře a proto jsou ptáci za jedno hnízdní období nuceni i ke třem snůškám vajec.  Po dohotovení hnízda dochází v nočních hodinách k toku, který probíhá mimo hnízdo. Pár si vzájemně čistí peří, oštipují si jemně konce zobáků, samec troubí s hlavou vztyčenou vzhůru, přičemž mává křídly a samice se postupně připojí. Další námluvy pokračují v noře, kde samec vydávaje tikavé zvuky přitlačuje samici ke stěně nory. Až mu samice začne odpovídat, uchopí ji zobákem za peří v týle, samice se položí a následuje vlastní páření, které se několikrát opakuje. Po spáření si navzájem upraví peří a společně v noře opět troubí. Někdy se spolu v nočních hodinách páří i na povrchu. Samice snese průměrně 2 vejce, při sezení se oba střídají, ke střídaní dochází v noci. Inkubační doba trvá 33 až 37 dnů, rozptyl je způsoben tím, že nezasedají na vejce ihned po snesení.  Mládě se z vejce líhne dlouho, 24 i více hodin. Vylíhlá mláďata jsou slepá a jsou pokryta hustým šedým prachovým peřím. Po týdnu se toto peří vymění za tmavší a po 4 týdnech začíná narůstat definitivní, které zcela doroste až v 8 až 10 týdnech. Mláďata začínají vidět asi za týden, po dvou týdnech se plazí po břiše a za 4 týdny dovedou chodit v předklonu. Vzpřímené chůze jsou schopna až jim narostou ocasní péra, asi po 8 týdnech.  Prvé tři týdny je rodiče zahřívají a stráží, střídají se v ochraně i v přinášení potravy, vždy v noci. Po této době čekají mláďata osamocena v noře na večerní příchod obou rodičů s potravou. Postupně sami opouštějí noru na dva až tři dny a teprve po 50 až 60 dnech odplouvají trvale. V této době již dosahují 90 % konečné hmotnosti. Sexuální zralosti dosahují po třech létech.  Rodiče se po měsíční vykrmovací kúře v moři opět vracejí do svých nor, kde se ve skrytu přepeřují. Za 14 až 18 dnů jim naroste nové peří a odcházejí z hnízdišť na moře, aby se opět cca za půl roku vrátili. Mladí si pro své prvé zahnízdění z poloviny vybírají jiná místa.

Tučňák bělopásý, přesněji tučňák nejmenší bělopásý ("Eudyptula minor albosignata"), je považován za poddruh tučňáka nejmenšího. Patří do rodu „nočních“ tučňáků, kteří přes den jsou buď na moři nebo v podzemních hnízdech, ze kterých vycházejí nebo se do nich vracejí až za soumraku.

The white-flippered penguin ("Eudyptula minor albosignata") is a small penguin about tall and weighing. It gains its name from the white markings on its flippers, unique to the subspecies. It nests only on Banks Peninsula and Motunau Island, near Christchurch, New Zealand, with only around 3,750 breeding pairs.


2000 World Junior Ice Hockey Championships

Úroveň A.

Skupina o udržení.

Zápas s desetiminutovým prodloužením.

" Ukrajina sestoupila do I. divize na MSJ 2001."

Brankáři.

"Minimálně 40% z celkového herního času týmu."

Soupisky nejlepších mužstev.

Česko  Tomáš Duba, Zdeněk Šmíd, Petr Svoboda, David Hájek, Zdeněk Kutlák, Martin Holý, Josef Jindra, Jan Boháč, Angel Krstev, Jiří David, Jaroslav Kristek, Milan Kraft, Michal Sivek, Jaroslav Svoboda, Josef Vašíček, Martin Havlát, Libor Pivko, Václav Nedorost, Zbyněk Irgl, Tomáš Horna, Jan Sochor, Vladimír Novák  Ilja Bryzgalov (B), Alexej Volkov (B), Michail Balandin, Denis Denisov, Pavel Duma, Andrei Esipov, Aleksandr Lyubimov, Artem Maryams, Alexandr Rjazancev, Kirill Safronov, Igor Schadilov, Dmitrij Afanasenkov, Ale Anton, Jevgenij Fedorov, Valeri Khlebnikov, Jevgenij Lapin, Evgeni Muratov, Denis Shvidki, Oleg Smirnov, Alexej Tereschenko, Aleksandr Zevakhin, Sergej Zinověv  Maxim Ouellet (B), Brian Finley (B), Brandon Reid, Jamie Lundmark, Matt Pettinger, Dany Heatley, Michael Ryder, Chris Nielsen, Eric Chouinard, Tyler Bouck, Mark Bell, Brad Richards, Manny Malhotra, Jason Spezza, Steve McCarthy, Mike Ribeiro, Barret Jackman, Kyle Rossiter, Mathieu Biron, Joe Rullier, Jay Bouwmeester, Matt Kinch

Úroveň B.

Tato skupina byla hrána v Minsku, v Bělorusku od 13. do 19. prosince 1999.

Skupina o udržení.

" Dánsko sestoupilo do II. divize na MSJ 2001."

Finálové kolo.

" Bělorusko postoupilo do I. divize na MSJ 2001."

Úroveň C.

Tato skupina byla hrána od 30. prosince 1999 do 3. ledna 2000 v Naganu, v Japonsku.

Finálové kolo.

O 7. místo.

" Jugoslávie sestoupila do III. divize na MSJ 2001."

O 1. místo.

" Rakousko postoupilo do I. divize na MSJ 2001."

Úroveň D.

Tato skupina byla hrána od 9. do 15. ledna 2000 v Mexiku City, v Mexiku.

Finálové kolo.

O umístění od 1. do 3. místa.

" Chorvatsko postoupilo do II. divize na MSJ 2001."

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2000 bylo 24. ročníkem Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji. Konalo se ve švédských městech Skellefteå a Umeå od 25. prosince 1999 do 4. ledna 2000.

The 2000 World Junior Hockey Championships ("2000 WJHC"), was the 24th edition of the Ice Hockey World Junior Championship. The tournament was hosted in Skellefteå and Umeå, Sweden from December 25, 1999, to January 4, 2000. The Czech Republic won the gold medal with a 1–0 shootout victory over Russia in the championship game, while Canada won the bronze medal with a 4–3 shootout victory over the United States. This still remains as the only tournament to where both medal games have been decided in a shootout.


Životopis.

Dětství a počátky kariéry (1938−1955).

Nico se narodila jako Christa Päffgen dne 16. října 1938 v Kolíně nad Rýnem. Jejím otcem byl Wilhelm Päffgen a matka se jmenovala Grete (přesněji Margarete). Žila s matkou, otec bojoval ve válce a v roce 1942 zahynul. Její matka pocházela z osmi dětí. Když byly Christě tři roky, odjela s matkou za prarodiči na místo poblíž Berlína. V roce 1944 začala chodit do školy, kterou v roce 1952 ukončila. Christina rodina na tom nebyla finančně moc dobře a Christa musela začít pracovat v obchodě. U této práce však vydržela pouhý jediný den – dělala všechno pro to, aby skončila. Když podávala z žebříku krabice s oblečením, několik jich upustila a byla vyhozena.  Poté začala vyčkávat u obchodu Kaufhaus des Westens (KaDeWe) s tím, že si jí někdo všimne a ona se stane slavnou. V obchodě měl salón i módní návrhář Heinz Oestergaard. Jeden ze zaměstnanců si Christy před obchodem všiml a ona začala s Oestergaardem spolupracovat. Zde se seznámila s fotografem Herbertem Tobiasem. Její fotografie byly použity v několika časopisech.

Odchod z Německa (1955−1965).

Tobias doporučil, aby si zkrátila jméno. Místo Christa Päffgen tedy začala používat jméno Nico, podle režiséra Nica Papatakise. Ve svých sedmnácti letech odjela do Paříže, kde jí Tobias zajistil smlouvu s časopisem "Elle" a fotografem Willym Maywaldem. Po většinu času zde pracovala jako fotomodelka, ale rovněž předváděla různé voňavky a mýdla. Mimo fotografování ve studiích pracovala i mimo něj, ve Švýcarsku, Španělsku, Rakousku i na Ibize. Právě Ibizu si Nico oblíbila a až do konce svého života ji ráda navštěvovala. Na Ibizu se v té době za Nico přestěhovala i její matka.  Poté, co se objevila v několika televizních reklamách, obdržela v roce 1958 malou roli ve filmu "Gardový seržant" režiséra Alberta Lattuady. V následujícím roce pak další menší roli ve filmu "For the First Time" režiséra Rudolpha Matého. Její první významnější rolí byl film "Sladký život" italského režiséra Federica Felliniho.  V roce 1961 začala docházet na hodiny zpěvu. Roku 1962 se jí narodil syn Ari, jehož otcem byl režisér Alain Delon. Během různých období Ari žil u Delonových rodičů a někdy také s Nico v New Yorku. V roce 1976 jej adoptovala Delonova matka a Nico již jeho oficiální matkou nebyla. V roce 1962 byla její fotografie použita na obalu alba "Moon Beams" jazzového pianisty Billa Evanse. Rovněž si zahrála ve filmu Jacquesa Poitrenauda nazvaném "Strip-tease". V následujícím období se několikrát objevila v televizních reklamách a občas její fotografie byly publikovány v různých časopisech. V březnu 1965 se v Londýně setkala s členy skupiny The Rolling Stones včetně jejich manažera Andrewa Looga Oldhama, který jí zajistil smlouvu na vydání singlu. Obsahoval coververzi písně „I'm Not Sayin'“ od Gordona Lightfoota a na straně B byla skladba „The Last Mile“ napsaná Jimmym Pagem.

New York (1965−1967).

V listopadu 1965 ji Brian Jones, kytarista Rolling Stones, vzal za pop artovým umělcem Andym Warholem do jeho uměleckého ateliéru The Factory. Hned první den zde natočila svůj první screen test a následně ji Warhol obsadil do svého filmu "The Closet", ve kterém byla spolu s Randym Borcheidtem zavřená ve skříni po celý sedmdesát minut trvající film. V průběhu její spolupráce s Warholem pak natočila celkem deset dalších screen testů. Přibližně ve stejné době Warhol a jeho blízký spolupracovník Paul Morrissey do Factory přivedli rockovou skupinu The Velvet Underground a protože se jim nezamlouval hlas jejího zpěváka Lou Reeda, Morrisseyho napadlo, aby se k nim Nico přidala jako zpěvačka. Mimo zpěvu Nico občas hrála na tamburínu. Reedovi se přibrání zpěvačky do kapely nezamlouvalo, ale nakonec to unesl. Také byl proti tomu, aby se zpěvačka stala členkou skupiny; proto bylo později na plakátech uváděno „The Velvet Underground & Nico“. V druhé polovině ledna 1966 byla natočena zkouška skupiny ve Factory, později promítaná jako film s názvem "". Ve filmu se objevil i tříletý syn Ari.  Počátkem dubna 1966 se The Velvet Underground s Nico stali součástí Warholovy nové show s názvem Exploding Plastic Inevitable (EPI). Po celý duben s EPI vystupovali v klubu The Dom a při jejich koncertu byly v pozadí promítány filmy "Sleep", "Kiss", "Emperor", "Blow Job", "Vinyl" a "Couch". Role tanečníků se ujali Gerard Malanga, Ingrid Superstar, Mary Woronov, Ronnie Cutrone a Eric Emerson. V témže měsíci skupina rovněž nahrávala materiál pro své první album v newyorském studiu Scepter Studios. Produkce se oficiálně ujal Warhol, ale moc času ve studiu nestrávil; roli producenta tedy za něj neoficiálně převzal Norman Dolph. Později odehráli další koncerty a opět začali nahrávat. Tentokrát v losnageleském studiu TTG Studios, přičemž produkce se tentokrát ujal Tom Wilson. V červenci 1966 vyšel první singl The Velvet Underground; obsahoval skladby „All Tomorrow's Parties“ a „I'll Be Your Mirror“. Počátkem listopadu opět začali nahrávat, tentokrát v Mayfair Studios a producentem jim byl opět Wilson. Právě zde nahráli poslední skladbu na své dlouho očekávané první album; skladba dostala název „Sunday Morning“ a původně ji měla nazpívat Nico, která na konečnou verzi však přispěla jen doprovodnými vokály. V prosinci 1966 skupina vydala svůj druhý singl: na straně A byla skladba „Sunday Morning“ a na straně B „Femme Fatale“. V březnu 1967 vyšlo debutové album skupiny, pojmenované "The Velvet Underground & Nico". Nico zpívala hlavní vokály v písních „Femme Fatale“, „All Tomorrow's Parties“ a „I'll Be Your Mirror“. Ještě přibližně v červnu 1967 ze skupiny Nico odešla a skupina se rozešla i s Warholem. Ve Warholově Factory se Nico stala novou „superstar“ a nahradila tak Edie Sedgwick.  Hrála v celkem osmi Warholových nebo Morriseyho experimentálních filmech. V roce 1966 to byl přibližně třiapůlhodinový film "Chelsea Girls", kde si mimo ni zahrál také Ari. Film trval sedm hodin, ale jelikož byl promítán na dvě plátna, jeho délka se zkrátila na polovinu. V roce 1967 hrála ve filmu "****" (nebo také "Four Stars"). Celý film trval pětadvacet hodin a byl rozdělen do několika částí. Jednou z jeho částí byl například i "Imitation of Christ", který byl promítán i samostatně. Ve stejném roce recitovala mimo záběr báseň ve filmu "Sunset".

Sólová kariéra (1967−1970).

Ještě když Nico zpívala s Velvet Underground, začala si hledat práci jako sólová zpěvačka. Protože neměla nikoho, kdo by ji doprovázel na kytaru a sama na nic hrát neuměla, začala se doprovázet magnetofonem, kde byla nahrána Reedova kytara. Později se k ní přidali i další hudebníci, například Reed, John Cale, Sterling Morrison, Jackson Browne nebo Tim Buckley. Členové Velvet Underground (v tomto případě tedy Reed, Morrison a Cale) se o koncerty s Nico střídali; ani jeden totiž neměl o hraní s ní zájem. S jejich výraznou pomocí Nico zahájila nahrávání svého prvního alba "Chelsea Girl"; na albu hrál ještě Jackson Browne a produkce se opět ujal Wilson. Album nakonec vyšlo v říjnu roku 1967 stejně jako album skupiny, i toto vydala společnost Verve Records. Léto roku 1967 označované za „léto lásky“ Nico strávila s Jimem Morrisonem, zpěvákem skupiny The Doors. Protože nikdy nevěděla, jak má složit nějakou píseň, zeptala se jeho. Od té doby si většinu písní na svá alba skládala sama. Morrison jí poradil, aby ve svých textech promítala své sny.  Počátkem září 1968 Nico začala v Los Angeles nahrávat své druhé sólové album. Na rozdíl od prvního alba, kde Nico nenapsala nic, je na nové desce autorkou všech skladeb výhradně ona. O produkci se staral Frazier Mohawk a skladby aranžoval John Cale. Ten rovněž hrál na všechny nástroje, které jsou na albu slyšet, kromě harmonia, na které Nico hrála sama. Celkem na albu vyšlo osm písní a jednou z nich je „Ari's Song“, kterou Nico věnovala svému synovi. Album nakonec vyšlo v květnu 1969 na značce Elektra Records.  Když Cale produkoval album skupiny The Stooges, Nico za ním přišla a byla spolu s ním v producentské kabině. Zde se poprvé setkala s Iggym Popem, který ve skupině zpíval, se kterým později strávila několik týdnů na farmě v Michiganu. Na album "The Stooges" Pop pro Nico napsal píseň „We Will Fall“. Celá skladba trvá něco přes deset minut a Cale v ní hraje na violu. Její matka zemřela v únoru 1970. Od sedmdesátých let byla Nico závislá na heroinu. V následujících letech jí dělal manažera Alan Wise, který se postaral o to, aby postupně přešla od heroinu na metadon. Metadon se jí však nezamlouval a stále brala heroin a kvůli jeho shánění několikrát pozdě dorazila na koncert. V sedmdesátých letech žila s Garrelem a v pozdní části vztahu k němu přibrala ještě Ulbricha.  Od května do července 1970 Nico nahrávala své třetí album nazvané "Desertshore". Dělo se tak v newyorském studiu Vanguard Studios a o produkci se staral Joe Boyd spolu s Calem. Cale je opět jediným hudebníkem, který na albu hrál a sám tedy obstaral všechny nástroje mimo harmonia. Je rovněž aranžérem všech skladeb a ve skladbě „My Only Child“ zpívá doprovodné vokály. Doprovodné vokály zde zpívá rovněž Adam Miller a v písni „Le Petit Chevalier“ zpíval syn Nico Ari. První z osmi písní je „Janitor of Lunacy“, kterou Nico napsala pro Briana Jonese, který v červenci 1969 zemřel. Na druhém místě je „The Falconer“, kterou Nico napsala poté, co byl Andy Warhol v červnu 1968 postřelen. Nico původně plánovala, že tuto píseň nikde nevydá. Tento názor však později změnila a vydala ji na svém třetím albu a v roce 1972 byla spolu s několika dalšími použita ve filmu "La Cicatrice intérieure". Album vyšlo v prosinci 1970 u vydavatelství Reprise Records. Ještě před vydáním alba Nico odehrála krátké turné po Evropě se zastávkami v Amsterdamu, Paříži, Londýně a několika dalších městech.

Spolupráce s Garrelem a album The End... (1971−1974).

V polovině ledna 1971 odehrál Cale svůj vůbec první sólový koncert v sále Roundhouse v Londýně. Dalším umělcem, který na koncertu hrál, byla Nico; i tu Cale při jejím setu také doprovodil. Koncem ledna 1972 pak Nico společně s Lou Reedem a Johnem Calem odehrála koncert v sále Le Bataclan v Paříži. V roce 2004 vyšel záznam z tohoto koncertu na albu "Le Bataclan '72". V roce 1972 byl rovněž představen první film, na kterém spolupracovala s francouzským režisérem Philippem Garrelem nazvaný "La Cicatrice intérieure". Děj filmu se odehrává na různých místech po celém světě: v Novém Mexiku, v Itálii a Egyptě. Ve stejném roce Nico spolu s Garrelem stihla natočit ještě němý dvacetiminutový film "Athanor".  Během roku 1973 Nico v londýnském studiu Sound Techniques nahrála své další album. Krom Calea, který album produkoval a hrál zde na více než deset nástrojů, se na něm podílel i hráč na syntezátory Brian Eno a kytarista Phil Manzanera, oba ze skupiny Roxy Music. Ty ještě doplnily dvě dcery zvukového inženýra Johna Wooda, které zpívaly doprovodné vokály. Album vyšlo v roce 1974 u vydavatelství Island Records, což Nico umožnil Cale, který s vydavatelstvím měl také smlouvu. Album dostalo název "The End..." podle písně „The End“, která je na albu sedmá v pořadí, jejíž původní verzi nahrála skupina The Doors v roce 1966. Sama Nico napsala šest skladeb z celkových osmi; poslední skladbou na albu je interpretace německé hymny, kterou složili Hoffmann von Fallersleben a Joseph Haydn. Svou verzi písně „The End“ věnovala Jimu Morrisonovi, který roku 1971 zemřel a skladba „We've Got the Gold“ byla napsána na počest teroristy Andrease Baadera. První červnový den roku 1974 spolu Cale a Nico doplněni ještě o Briana Eno a Kevina Ayerse odehráli společný koncert v londýnském Rainbow Theatre. Záznam z koncertu později 28. června 1974 vyšel pod názvem "June 1, 1974". Nico zde byla zastoupena pouze jednou skladbou („The End“), i když při koncertě hrála i „Janitor of Lunacy“ a „Deutschland Über Alles“. Ve stejném roce zpívala v písni „Irreversible Neural Damage“ na Ayersově albu "The Confessions of Dr. Dream and Other Stories". Poté se kvůli neshodám při nahrávání rozhodla, že už nikdy na žádném albu jiného interpreta zpívat nebude.  V roce 1974 mimo hudebních aktivit hrála i v dalším Garrelově filmu "Les Hautes solitudes". V prosinci 1974 odehrála koncert v remešské katedrále; hlavní hvězdou tam ale byla německá skupina Tangerine Dream, která hrála dva sety a Nico se musela vejít mezi ně. Přibližně ve stejné době začala známost s kytaristou Lutzem Ulbrichem ze skupiny Agitation Free, se kterým se poprvé setkala již v roce 1972 po uvedení filmu "La Cicatrice intérieure". Roku 1975 hrála v dalším Garrelově filmu "Un ange passe" a o rok později následoval "Le Berceau de cristal". Další a poslední filmy, které vzešly ze spolupráce Nico s Garrelem, nesly názvy "Voyage au jardin des morts" (1978) a "Le Bleu des origines" (1979).

Posledních deset let (1978−1988).

V roce 1978 měla odehrát turné po Spojeném království jako předskokan různých punkových skupin, jako například The Killjoys, The Adverts nebo Siouxsie and the Banshees. Několik koncertů skutečně proběhlo, ale nakonec kvůli špatnému chování návštěvníků, kteří přišli na punkové kapely, ostatní zrušila. Ve stejném roce se seznámila s fotografem Antoinem Giacomonim a baskytaristou Philippem Quilichinim. Prvním jmenovaný vytvořil několik jejích fotografií před zrcadlem a druhý se s ní rozhodl natočit album. Album "Drama of Exile" je jediným jejím albem, na kterém se nijak nepodílel John Cale. V té době však Nico nemohla sehnat smlouvu s žádným vydavatelstvím, protože zaprvé brala drogy a zadruhé její předchozí alba neměla žádný úspěch. První příležitost jí dala společnost Aura Records, ale jí se smlouva nelíbila a nepodepsala ji. Nakonec však album u této společnosti opravdu vyšlo a to pouze v Nizozemsku. Nico svá práva této společnosti prodala bez souhlasu ostatních. Kvůli tomu, že práva na album měla Aura, nikdo jiný nemohl toto album vydat. Quilichini se tedy rozhodl, že jej Nico bude muset natočit znovu a vyšlo v roce 1981 u vydavatelství Invisible Records.  V roce 1979 se Nico spolu s Ulbrichem, kterého znovu potkala v Berlíně, přesunula zpět do New Yorku. Zde se setkala s Caleovou manažerkou Jane Friedman a ta jí zajistila koncert v klubu CBGB. Dne 19. února 1979 Nico, Ulbrich a Cale odehráli dva koncerty v CBGB. Během osmdesátých let odehrála přibližně 1 200 koncertů. Roku 1982 absolvovala krátké turné s kapelou The Blue Orchids. V následujících letech ji doprovázeli jak Blue Orchids, tak i The Bedlamites a The Faction. Jejím tehdejším manažerem byl Alan Wise, který jí v roce 1985 zprostředkoval smlouvu s vydavatelstvím Beggars Banquet Records. Ještě předtím, než začala pracovat na svém dalším albu, nahrála spolu s Peterem Murphym píseň „I'm Waiting for the Man“. Na nahrávání dalšího alba Wise sehnal, po deseti letech od jeho poslední spolupráce s Nico, opět Johna Calea, který se ujal produkce. Hudební doprovod zde nahrála skupina The Faction (klávesista James Young a perkusionista Graham Dids), ve dvou skladbách hrál na trubku Ian Carr a v jedné zpíval Cale. Vedle sedmi vlastních skladeb (jednu z nich napsala spolu s Calem, Youngem a Didsemem) album obsahuje i dvě převzaté písně: „My Funny Valentine“ od Richarda Rodgerse a Lorenze Harta a druhou „Das Lied vom einsamen Mädchen“ od Roberta Gilberta a Wernera Richarda Heymanna.  Dne 24. března 1988 vystupoval Cale v Bruselu a Nico se k němu v písni „Child's Christmas in Wales“ připojila. V červnu 1988 Ulbrich pořádal v Berlíně festival nazvaný Fata Morgana. Šlo o její vůbec poslední koncert. Záznam z něj vyšel pod názvem "" v roce 2000.  Dne 17. července 1988 během dovolené se synem na ostrově Ibiza prodělala menší infarkt při jízdě na kole a když z kola spadla, udeřila se do hlavy. V tu dobu okolo projížděl taxikář a ve špatném stavu se ji snažil odvézt do místní nemocnice. První tři nemocnice, kam ji zkusil odvézt, ji nepřijaly. V té poslední ji přijali a jako diagnózu zdravotní sestra určila sluneční úpal. Druhý den ráno její stav kontroloval lékař, který jí chtěl dát injekci, ale nenašel žádnou žílu. V osm hodin večer dne 18. července 1988 zde zemřela. Později bylo zjištěno, že krvácela do mozku. Pohřbena byla v Berlíně. Jedním z mála lidí, kteří přišli na její pohřeb, byl Phillipe Garrel. Krátce před smrtí zpívala v písni „Your Kisses Burn“ z alba "The Stars We Are" britského zpěváka Marca Almonda; album vyšlo až po její smrti.

Nico v Československu (1985).

V tehdejší socialistické republice nebyla zahraniční rocková hudba výrazně podporována a zahraniční hudebníci zde prakticky vystupovali jenom na Bratislavské Lyře. Přesto se v říjnu 1985 podařilo neoficiálně do Československa pozvat Nico s doprovodnou skupinou The Faction, aby zde odehrála dva tajné koncerty; první 3. října v Brně a druhý o den později v Praze. Koncerty proběhly díky tomu, že její turné skončilo dřív kvůli zrušenému koncertu v Maďarsku. Hlavním pořadatelem koncertů byl Miloš Čuřík, pořadatelkou brněnského koncertu Lenka Zogatová. Brněnský koncert se konal v hospodském sále v Kníničkách na okrajové části Brna. Jako zástěrka pro oficiální orgány bylo řečeno, že zde vystoupí kapela z Jihlavy s anglicky zpívající zpěvačkou.  Druhý koncert Čuřík zajistil v Kulturním středisku na Opatově, kde mu s tím pomohl hudební publicista Vojtěch Lindaur, který zde v té době pracoval jako dramaturg. Jelikož zde se jednalo o větší kulturní dům, na rozdíl od Brna, kde hrála Nico v hospodě, muselo se zde zajistit oficiální povolení. Čuřík v té době provozoval poslechový program nazvaný "Labyrint" a oficiálně se tedy i zde mělo jednat o poslech hudby Velvet Underground se speciálním hostem, což bylo povoleno. Během koncertu bylo zjištěno, že jsou v sále příslušníci StB, kteří Lindaura a později i Čuříka zatkli. Vojtěch Lindaur byl okamžitě vyhozen z práce. Nico s kapelou však koncert dohrála do konce a následně z Československa odjela.  Záznam z brněnského koncertu vyšel v roce 2012 na LP desce.

Zajímavosti.

Jako své datum narození v šedesátých letech uváděla 8. srpen 1942. V různých obdobích pak o sobě tvrdila, že se narodila v roce 1938 v Polsku, 1942 v Kolíně, 1943 v Berlíně nebo 1944 v Budapešti. I svým původem občas klamala: někdy uváděla, že má německé kořeny, někdy ruské, turecké a jindy polské.  Byla vegetariánka a kvůli propíchnutému bubínku byla na jedno ucho hluchá. Kromě své rodné němčiny mluvila čtyřmi jazyky: anglicky, italsky, španělsky a francouzsky.  Často při běžném mluvení protahovala slova a někdy jí také déle trvalo, než na něco odpověděla. Cale o ní řekl: "„Trvalo jí hrozně dlouho, než se vymáčkla. Zeptal jsem se jí na nějakou blbost, třeba ‚Jak se vede‘ a ona na mě koukala celý věky. Někdy sis musel na odpověď počkat i deset minut, když najednou řekla ‚Jo, fajn‘ a teď jsi najednou nevěděl, co je vlastně fajn.“"

Pocty.

Již v sedmdesátých letech ji za svůj vzor označily zpěvačky Patti Smith a Siouxsie Sioux. Televizní stanice VH1 ji zařadila na sedmaosmdesáté místo v žebříčku největší žen v rock and rollu. V roce 1995 o ní německá režisérka Susanne Ofteringer natočila dokumentární film nazvaný "Nico Icon". Své vzpomínky na Nico zde sdělili například Jonas Mekas, Sterling Morrison, Nikos Papatakis, Billy Name, Paul Morrissey, John Cale a řada dalších. Ve filmu "The Doors" z roku 1991 ji ztvárnila Christina Fulton a ve filmu "Warholka" (2006) pak Meredith Ostrom. V divadelní hře "Nico: Sphinx aus Eis" Wernera Fritscha ji hrála Soap&Skin. Nizozemský choreograf Ed Wubbe v roce 1997 připravil balet "Dance Music" pojednávající o Nico; hudbu k němu složil John Cale.  John Cale v roce 2008 uspořádal v londýnském sále Royal Festival Hall koncert Life Along the Borderline: A Tribute to Nico u příležitosti jejích nedožitých sedmdesátých narozenin. Na prvním ročníku vedle jiných vystoupili například James Dean Bradfield, Mark Lanegan nebo Peter Murphy. Celý koncert otevřel Cale se svou verzí skladby „Frozen Warnings“ a následovali jej ostatní hudebníci, kteří představili coververze jejích skladeb. Druhý ročník se konal v květnu 2009 v italské Ferraře, kde vystoupili mimo jiné Lisa Gerrard, Mercury Rev a Soap&Skin a opět byl otevřen „Frozen Warnings“ v Caleově podání. V březnu 2010 se koncert opakoval v polské Vratislavi a v dubnu pak v Římě. Po necelých třech letech se konal poprvé mimo Evropu − v New Yorku, kde vystoupili mimo účastníky dřívějších ročníků i noví hudebníci, vedle jiných to byly Kim Gordon, Meshell Ndegeocello a Sharon Van Etten.

Nico (občanským jménem Christa Päffgen; 16. října 1938 Kolín nad Rýnem, Německo – 18. července 1988 Ibiza, Španělsko) byla německá hudebnice, zpěvačka, herečka, modelka a hudební skladatelka. Nejprve byla fotomodelkou a krátce poté se přestěhovala do Francie. Díky modelingu se dostala do dalších evropských zemí, například do Švýcarska, Španělska a Rakouska. Ze všech míst si Nico nejvíce oblíbila ostrov Ibiza, který často navštěvovala po většinu svého pozdějšího života a kde také zemřela. Na přelomu padesátých a šedesátých let se Nico začala angažovat i ve filmech. První větší rolí pro ni byla postava Nico Otzak ve filmu "Sladký život" italského režiséra Federica Felliniho. V šedesátých letech hrála v několika filmech Andyho Warhola a během sedmdesátých pak v různých filmech francouzského režiséra Philippa Garrela.

Christa Päffgen (16 October 1938 – 18 July 1988), known by her stage name Nico, was a German singer, songwriter, musician, model, and actress. She had roles in several films, including Federico Fellini's "La Dolce Vita" (1960) and Andy Warhol's "Chelsea Girls" (1966).


Životopis.

Narodila se v New Orleansu. V dětství se rodina mnohokrát stěhovala kvůli zaměstnání otce. V rozhovoru pro irskou TV talk show "The Late Late Show" prozradila, že žila v Georgii, Alabamě, Tennessee, Severní a Jižní Karolíně, New Yorku, New Jersey a v Kalifornii. V mládí prý chtěla být ošetřovatelkou zvířat, hrát v rockové skupině nebo pracovat jako agentka FBI. Studovala trestní soudnictví na Valdosta State University ve Valdostě v Georgii. Později se přestěhovala do New Yorku, kde pokračovala ve studiích na John Jay College of Criminal Justice. V New Yorku vyzkoušela řadu zaměstnání, mimo jiné byla i kuchařkou na výletní lodi obeplouvající Manhattan a barmankou.

Herecká kariéra.

V době, kdy v New Yorku střídala různá zaměstnání, ji přítelkyně seznámila s režisérem, který pracoval v reklamě. Tak začala natáčet reklamní spoty. K tomu se přidala i práce v dabingu, natáčení videoklipů a krátkých filmů. To mělo za následek stěhování do Los Angeles, načež následovaly první drobné role ve filmu.  Pauley Perrette si zahrála v seriálu "Vražda prvního stupně" ("Murder one"). Objevila se v "Show Drewa Careyho", v seriálu "Jesse", dále hostovala v sitcomu "Frasierovi", v "Early Edition" a "Moloney". Z jejích filmů lze zmínit "Romy and Michelle ́s High School Reunion", "The Cowboy Way" nebo nezávislý snímek "The Price of Kissing". Roku 2001 se opakovaně objevila ve sci-fi seriálu "Special Unit 2", kde hrála „píárku“ Alici Cramerovou.  V roce 2003 se poprvé objevila v roli excentrické kriminoložky Abby Sciutové ve dvou epizodách TV seriálu JAG, které sloužily jako pilotní epizody pro seriál "NCIS: Námořní vyšetřovací služba". Postava Abby je dosud její nejúspěšnější rolí.

Zpěvačka.

V Los Angeles začala Pauley Perrette vystupovat pod jménem „Pauley P.“ jako zpěvačka dívčí kapely Lo-Ball. Její patrně nejznámější písničkou se stal hit, který se objevil ve filmu "Pravá blondýnka" – "Can ́t get me down".  V 6. sérii NCIS zazněla její píseň "Fear", jejímž spoluautorem je Tom Polce, a kterou původně nahrála pod názvem "Stop Making Friends".  Perrette se objevila i v klipu "The Unnamed Feeling" z alba "St. Anger" metalové skupiny Metallica.

Pauley Perrette (* 27. března 1969, New Orleans, USA) je americká herečka, známá svojí rolí Abby v seriálu "Námořní vyšetřovací služba". Je také publikovanou spisovatelkou, zpěvačkou a obhájkyní občanských práv.

Pauley Perrette (born March 27, 1969) is an American actress, writer, singer, and civil rights advocate. She is best known for playing Abby Sciuto in the television series "NCIS" from 2003 to 2018.