Původ.

Možnost existence bílých děr poprvé navrhl Igor Dmitrijevič Novikov v roce 1964. Bílé díry jsou předvídány jakou součást řešení Einsteinových rovnic známých jako maximálně prodloužená verze Schwarzschildovy metriky popisující černou díru s nulovým nábojem a nulovou rotací. Maximální prodloužení se vztahuje k tomu, že by prostor neměl mít v tomto řešení žádné hrany. Pro případné trajektorie volně padajících částic (následující geodetiky) v prostoročasu, by mělo být možné pokračovat v této cestě libovolně daleko do budoucnosti částice, ledaže trajektorie narazí na gravitační výstřednost jako je například ve středu černé díry. Ukázalo se, že má-li být tento požadavek splněn, musí kromě vnitřní oblasti černé díry kam padají částice procházející přes horizont zvnějšku, existovat samostatná oblast bílé díry, která nám umožňuje extrapolovat trajektorie částic, které vnější pozorovatel vidí stoupající vzhůru od horizontu událostí. Pro pozorovatele mimo, který nepoužívá Schwarzschildovy souřadnice, potřebují padající částice nekonečný čas k dosažení horizontu černé díry v nekonečně daleké budoucnosti, zatímco vylétající částice, které projdou kolem pozorovatele cestovaly ven po nekonečnou dobu od překročení horizontu bílé díry v nekonečně daleké minulosti (nicméně, částice nebo jiné předměty zažívají jen konečný vlastní čas mezi překročením horizontu a ukázání se vnějšímu pozorovateli). Existuje jen málo důkazů o existenci bílých děr. Černá díra / bílá díra se zdá "věční" z pohledu vnějšího pozorovatele v tom smyslu, že částice pohybující se ven z vnitřní části bílé díry mohou dojít k vnějšímu pozorovateli kdykoliv, a částice, které cestují směrem dovnitř a které se nakonec dostanou do vnitřní oblasti černé díry mohou také dospět k pozorovateli v libovolném čase.  Stejně jako existují dvě samostatné vnitřní oblasti maximálně prodlouženého prostoročasu, existují také dva oddělené vnější regiony, někdy nazývané "dva různé vesmíry", s druhým vesmírem, který nám umožní extrapolovat několik možných trajektorií částic ve dvou vnitřních oblastech. To znamená, že vnitřní část oblasti černé díry může obsahovat směs částic, které do ní spadly buď z vesmíru (stejně tak pozorovatel, který spadl do černé díry z jednoho vesmíru by mohl vidět světlo, které do ní spadlo z jiného vesmíru), a podobně částice z vnitřní oblasti bílé díry by mohly unikat do jiného vesmíru. Všechny čtyři oblasti mohou být zobrazeny v prostoročasovém diagramu, který využívá Kruskal-Szekeresovy souřadnice.  V tomto prostoročasu je možné přijít s takovými souřadnicovými systémy, že pokud si vybereme hyperpovrch s konstantním časem (sadu bodů, které všechny mají stejné časové souřadnice, takže každý bod na povrchu má prostorupodobnou separaci, dávají to co se nazývá prostorupodobný povrch) a nakreslíme diagram vnoření znázorňující zakřivení prostoru v této době, bude diagram vnoření vypadat jako trubice spojující dvě vnější oblasti. Toto známe jako Einstein-Rosenův most nebo Schwarzschildova červí díra. V závislosti na tom, kde je vybrán prostorupodobný hyperpovrch se Einstein-Rosenův most může buď propojit dva horizonty černých děr v různých vesmírech (s body ve vnitřním prostoru mostu jako součásti oblasti černé díry), nebo dva horizonty bílých děr v různých vesmírech (s body ve vnitřním prostoru mostu jako součásti oblasti bílé díry). Je nemožné použít tento Einstein-Rosenův most k tomu, abychom se dostali z jednoho vesmíru do druhého. Je nemožné vstoupit do horizontu bílé díry z vnějšku, a každý kdo vstupuje do horizontu černé díry z vesmíru nevyhnutelně narazí na singularitu černé díry.  Schwarzschildova maximálně prodloužená metrika popisuje idealizovanou černou/bílou díru, která existuje věčně z pohledu vnějšího pozorovatele. Realistická černá díra vytvořená v konkrétním čase z hroutící se hvězdy by vyžadovala jinou metriku. Když padá hvězdný materiál do černé díry a když tento přidáme do diagramu vývoje černé díry, zmizí část diagramu odpovídající vnitřní části bílé díry. Nicméně rovnice obecné relativity jsou časově reverzibilní (dodržují T paritu), obecná relativita musí umožnit časově opak tohoto typu realistické černé díry zformované z kolabující hmoty. Časově obrácený případ zahrnuje bílou díru, která existuje od počátku vesmíru, a která emituje hmotu, dokud nakonec neexploduje a nezmizí. Bez ohledu na skutečnost, že tyto objekty jsou teoreticky povolené, nejsou brány stejně vážně jako černé díry, protože nejsou známy žádné procesy, které by přirozeně vedly k jejich vzniku. Mohou existovat pouze v případě, že byly vhodně nastaveny počáteční podmínky při vzniku vesmíru. Dále se předpokládá, že bílé díry by byly velmi nestabilní v tom smyslu, že pokud pokud by nějaké malé množství hmoty klesalo k horizontu z vnější strany, zabránilo by explozi bílé díry z pohledu vzdáleného pozorovatele. Hmota emitovaná ze singularity by tedy nikdy nemohla opustit gravitační poloměr bílé díry.

Výzkum od roku 1980.

Na konci 80. let 20. století bylo navrženo, že při kolapsech, při nichž vznikají černé díry by mohlo dojít k velkému třesku, který by vytvořil nový vesmír. Pro pozorovatele v původním vesmíru poté vypadá jako bílá díra.  V roce 2011 se objevila práce popisující velký třesk jako bílou díru. Dále se objevuje pojmenování vzniku bílé díry jako malého třesku a objevuje se názor, že bílé díry vznikají spontánně. Účinek bílé díry se ovšem podle této práce dá pozorovat pouze těsně po události samotné. A konečně práce navrhovala identifikaci jistého druhu gama záblesků jako bílých děr.

Bílá díra je v obecné teorii relativity hypotetická oblast prostoročasu do níž nelze zvenku vstoupit, ačkoli hmota a světlo z ní může uniknout. V tomto smyslu je tedy opakem černé díry do níž lze vstoupit pouze zvenku a hmota a světlo z ní nemohou uniknout. Bílé díry se objevují v teorii věčných černých děr. Kromě toho oblast černé díry v budoucnosti je v tomto případě podle Einsteinových rovnic oblastí bílé díry v minulosti. Nicméně toto neplatí pro černé díry vzniklé gravitačním kolapsem. Nejsou známy žádné fyzikální procesy, jimiž by mohla být vytvořena bílá díra a žádná bílá díra ani nebyla nikdy pozorována. Termodynamické zákony také říkají, že se entropie ve vesmíru může pouze zvyšovat nebo zůstávat konstantní. Toto pravidlo by bílé díry porušovaly, protože by entropii snižovaly.

In general relativity, a white hole is a hypothetical region of spacetime and singularity which cannot be entered from the outside, although energy-matter and light can escape from it. In this sense, it is the reverse of a black hole, which can be entered only from the outside and from which energy-matter and light cannot escape. White holes appear in the theory of eternal black holes. In addition to a black hole region in the future, such a solution of the Einstein field equations has a white hole region in its past. However, some believe this region does not exist for black holes that have formed through gravitational collapse, nor are there any known physical processes through which a white hole could be formed. Although information and evidence regarding white holes remains inconclusive, the 2006 GRB 060614 has been proposed as the first documented observance of a white hole.


Vznik a vývoj.

Typ začal vznikat pod označením Lockheed CL-901 jako společný projekt společností Lockheed a Aeritalia (původně Fiat Aviazione), která v té době licenčně vyráběla variantu F-104G, jehož cílem mělo být nahradit letouny F-86K Sabre, F-84F Thunderstreak a RF-84F Thunderflash ve výzbroji "Aeronautica Militare", letectva italských ozbrojených sil, a v prosinci 1966 vzlétl první prototyp.  Od varianty F-104G se F-104S lišil zejména instalací výkonnější varianty proudového motoru General Electric J79-GE-19, namísto původní J79-GE-11A, a schopností nést protiletecké řízené střely AIM-7E Sparrow s poloaktivním radarovým naváděním. Označení varianty „S“ odkazuje právě na výzbroj střelami „Sparrow“.  Instalace novější pohonné jednotky vedla k změnám tvaru a velikosti vstupů vzduchu i výstupní trysky motoru, a umožnila zvýšení maximální rychlosti a stoupavosti, zkrácení délky startu, a zvětšení doletu, vzhledem k nižší spotřebě.  Další změny zahrnovaly zvětšení počtu závěsníků výzbroje na celkem devět (dva na koncích křídel, čtyři pod křídly, a tři pod trupem), instalaci dvou kýlových plošek pod zádí trupu a odstranění kanónu M61 Vulcan, aby bylo v trupu získáno místo pro elektronické systémy radarového navádění střel AIM-7 Sparrow. Některé exempláře, užívané jako stíhací bombardéry, však měly kanón nainstalován, a nedisponovaly pak pravděpodobně schopností nést střely Sparrow.  Italské letectvo začalo přebírat první vyrobené exempláře v roce 1968, a posléze převzalo celkem 205 kusů, které u něj tvořily výzbroj celkem 12 "gruppi" (perutí).  Koncem 80. let prošly italské letouny modernizačním programem „ASA“ ("Aggiornamento Sistemi d'Arma" - modernizace zbraňových systémů), v jehož rámci získaly možnost výzbroje protileteckými střelami italské výroby Selenia Aspide 1A a protileteckými střelami krátkého dosahu AIM-9L Sidewinder, nahrazujícími starší varianty AIM-9B.

Monument F-104S v Lignano.

Stroj Aeritalia F-104S Starfighter najdeme v italském letovisku Lignano Pineta jako součást leteckého monumentu v kruhovém objezdu. Ten zahrnuje i vrtuli z bombardéru B-24 a připomíná tak nález jeho vraku ve vodě.

Specifikace.

Údaje platí pro původní provedení F-104S

Aeritalia F-104S Starfighter byla licencovaná produkce italské varianty stíhacího letounu Lockheed F-104 Starfighter, která sloužila italskému letectvu Aeronautica Militare (AMI) od pozdních šedesátých let až do počátku 21. století. Do konce devadesátých let F-104S sloužila v Tureckém letectvu.

The Aeritalia F-104S Starfighter was a licensed production Italian version of the Lockheed F-104 Starfighter, which served in the Italian Air Force (AMI, Aeronautica Militare Italiana), and was the AMI's mainstay from the late 1960s until the beginning of the 21st Century. The F-104S also served in the Turkish Air Force until the mid-1990s. The F-104S was the final development of the Starfighter line.


Klubová kariéra.

Filip Lesniak fotbalově vyrůstal v Košicích, kde hrál v mládežnických letech za místní klub MFK Košice. V lednu 2012 odešel ve svých 15 letech jako nadějný hráč do Anglie do týmu Tottenham Hotspur FC. Zde hrál za týmy do 18 a 21 let. V Tottenhamu jej přeškolili z ofenzivního záložníka na defenzivního. V červenci 2014 obdržel od klubu profesionální kontrakt.  V červenci 2016 odešel na půlroční hostování do severočeského klubu FC Slovan Liberec, trenér Jindřich Trpišovský s ním počítal na post před stopery, kde by měl zahajovat rozehrávku, což dříve zastával David Pavelka. V 1. české lize debutoval 31. 7. 2016 v prvním ligovém kole sezóny 2016/17 proti domácímu týmu FK Mladá Boleslav (porážka 0:3, vystřídal na hřišti Milana Baroše a odehrál závěrečných 23 minut). Byl to jeho jediný ligový start za Liberec. Představil se i v Evropské lize UEFA 2016/17 ve 3. předkole 3. srpna 2016 proti rakouskému týmu FC Admira Wacker Mödling (výhra 2:0) a ve 3. kole českého poháru proti FC Písek (výhra 5:1). Po podzimní části sezóny 2016/17 mu hostování v Liberci skončilo.  V Premier League (a zároveň v A-týmu Tottenhamu) debutoval pod trenérem Mauriciem Pochettinem 18. května 2017 v utkání proti Leicester City FC, anglickému mistru ze sezóny 2015/16 (Tottenham měl několik hráčů na marodce). Nastoupil na hřiště v 86. minutě a přihrál na gól Harry Kaneovi, Tottenham zvítězil vysoko 6:1. Byl to jeho jediný odehraný zápas v Premier League za Tottenham, čímž se stal 15. Slovákem, který si připsal start v anglické nejvyšší lize. V červnu 2017 jej klub po vypršení smlouvy uvolnil.  Lesniak se poté dohodl na tříleté smlouvě s dánským klubem Aalborg BK. Setkal se zde s krajanem Jakubem Sylvestrem.

Reprezentační kariéra.

Lesniak byl členem slovenských mládežnických reprezentací U17 a U19. Od roku 2016 figuruje v reprezentaci U21 vedené trenérem Pavlem Hapalem.

Filip Lesniak (* 14. května 1996, Košice, Slovensko) je slovenský fotbalový záložník a mládežnický reprezentant, od července 2017 hráč klubu Aalborg BK. Hraje na postu defenzivního záložníka, ačkoli v mládeži hrál v ofenzivě. Je vnukem slovenského trenéra Jána Kozáka a synem Jána Lesniaka, fotbalového funkcionáře. Odmaturoval v červnu 2014 na Sportovním gymnáziu v Košicích.

Filip Lesniak (born 14 May 1996) is a Slovak footballer who plays as a midfielder at Silkeborg IF on loan from AaB in the Danish Superliga. His grandfather is Ján Kozák. His uncle is Ján Kozák jr.


Kariéra.

Irving se narodil v Austrálii, od dvou let ale vyrůstal ve státě New Jersey na východě USA. Má australské i americké občanství. Hrál za tým "Duke Blue Devils" Dukeovy univerzity v Severní Karolíně. V roce 2011 byl draftován týmem NBA Cleveland Cavaliers. V roce 2012 byl oceněn titulem Nováček roku NBA. Stal se All-Star Game MVP v roce 2014, kdy nastoupil v základní pětce na rozehrávce společně s Dwyanem Wadem.  Zlomové pro něj bylo léto 2014. Legendární návrat do Clevelandu totiž hlásal nejlepší basketbalista na světě LeBron James, s nímž přišel i Kevin Love. V Clevelandu se tak vytvořila takzvaná "Big Three," kterou tvořili právě Kyrie Irving, LeBron James a Kevin Love.  Už v první sezóně těchto tří hráčů dokázali Cavaliers velké věci. Skončili druzí v základní části ve východní konferenci a v play-off se dostali až do finále. Irving se ale zranil a jeho tým tak Golden State Warriors podlehl 2:4 na zápasy.  O rok později se ale Kavalírům dařilo ještě více. Východní konferenci ovládli jak v základní části, tak v play off. Skvěle se dařilo i Warriors, takže nás čekala finálová odveta. Tu ale Cavaliers začali špatně - z Oaklandu si odvezli dvě prohry a doma v Quicken Loans Aréně uhráli pouze jednu výhru ze dvou. Před sebou tak měli nelehký úkol - otočit sérii z nepříznivého stavu 1:3. To se doposud žádnému jinému týmu v NBA nepovedlo. Cavaliers se ale oklepali a z Kalifornie do Ohia dovezli výhru a snížení na 3:2. Série se stěhovala zpět do Quicken Loans Areny, kde Cleveland rozdrtil Golden State takřka třicetibodovým rozdílem a ono nemožné se pomalu ale jistě začalo stávat realitou. Na pořadu byl sedmý zápas, který hostila domácí aréna Golden State - Oracle Arena. Jednalo se o nejdramatičtější zápas v historii NBA, téměř po celý zápas bylo skóre vyrovnané a týmy se nedostávaly do vícebodového vedení. Klíčová byla ale poslední minuta. Andre Iguodala z Golden State šel takřka sám na koš, z ničeho nic se ale za ním zjevil triple-double hrdina LeBron James, jenž Iguodalovi nedovolil připsat si další dva body a sám provedl nejdůležitější blok v historii NBA. Z další akce se radovali opět Cavaliers, Kyrie Irving totiž udělal parádní crossover na hostující hvězdu Stephena Curryho a následně vystřelil za tři body, což se mu povedlo a Cavaliers odskočili Warriors do vedení 92:89. Deset sekund před koncem přidal ještě jeden úspěšný trestný hod LeBron James a bylo jasné, že Cavaliers už historicky první titul v NBA nikdo nevezme.  22.8. 2017 Byl Kyrie Irving vyměněn do týmu Boston Celtics.

Kyrie Irving (* 23. března 1992, Melbourne, Austrálie) je australsko-americký basketbalista, hrající za tým Brooklyn Nets. V roce 2011 byl draftován týmem Cleveland Cavaliers jako první volba draftu. O rok později se stal nováčkem roku v NBA a o další dva roky na to byl zvolen nejužitečnějším hráčem All-Star Game 2014. V sezóně 2015/16 vyhrál s Cavaliers ligu, sám byl autorem vítězné střely v sedmém finále proti Golden State Warriors.

Kyrie Andrew Irving (; born March 23, 1992) is an American professional basketball player for the Brooklyn Nets of the National Basketball Association (NBA). He was named the Rookie of the Year after being selected by the Cleveland Cavaliers with the first overall pick in the 2011 NBA draft. A six-time All-Star and two-time member of the All-NBA Team, he won an NBA championship with the Cavaliers in 2016.


Objev a výskyt.

První zkamenělinu tullimonstra objevil v r. 1958 sběratel fosilií Francis Tully na nalezišti Mazon Creek, nedaleko města Morris v Illinois, což je i jediné známé místo výskytu. Stáří svrchně karbonské vrstvy výskytu bylo určeno na cca 306 až 309 milionů let. Jako druh "Tullimonstrum gregarium" bylo popsáno v r. 1969; Eugene S. Richardson jr. mu dal odborné jméno, ve kterém se odráží jak jméno objevitele fosilie, tak podivná tělesná stavba, kvůli které je přezdíváno Tulliho monstrum.

Popis.

Nalezené fosilie vykazují délku těla od 8 do 43 cm, většina je mezi 31 a 35 cm. Tělo bylo vřetenovitého tvaru, zakončené svislou ocasní ploutví kosočtverečného tvaru (případně interpretovatelnou jako dvojice horní a dolní trojúhelníkové ploutve na ocase). Uvnitř těla se podél hřbetu táhl notochord, po stranách tělní dutiny byly žaberní vaky.  Na přední části vybíhalo tělo v dlouhý chobot, který patrně nebyl úplně ohebný, ale vykazoval charakteristická zalomení – jedno výrazné asi uprostřed jeho délky a jedno na jeho konci u čelistí. Čelistní ústrojí dochovaná na fosíliích lze interpretovat jako dvě čelisti osazené až osmi ostrými keratinovými zuby (celkem zpravidla 14 zubů). Délka čelistí se u fosílií pohybuje mezi 5,5 a 16,5 mm délky a šířka mezi 3,5 a 6 mm, délka zubů pak 0,5 až 2,4 mm.  Blízko místa, kde vybíhal z těla chobot, byla na hřbetní straně kuriózní tenká příčkovitá struktura kolmá k tělesné ose i k rovině pravolevé souměrnosti. Na jejích koncích pak byly umístěny komorové oči.  Tělo bylo patrně měkké, ve fosíliích se nepodařilo zjistit žádné pevné orgány tvořené kostí, chitinem či uhličitanem vápenatým.  Podle stavby těla a čelistí se pravděpodobně se jednalo o aktivně plovoucího mořského dravého živočicha, lovícího v bahnitém dně.

Zařazení.

Z nálezů fosilizovaného měkkého těla bylo složité určit fylogenetickou příbuznost tullimonstra, situaci neusnadňovala ani podivná tělesná stavba. Vědci nabízeli různé interpretace dílčích znaků a řadili tullimonstrum k měkkýšům, kroužkovcům, pásnicím, ploutvenkám, členovcům či konodontům.  Až na základě podrobného zkoumání více než 1200 fosílií vědci zjistili přítomnost struny hřbetní a žaberních vaků a nalezli i zuby obdobné mihulím. Ve studii z r. 2016 tak prokázali příslušnost tullimonstra k primitivním obratlovcům třídy mihulí. Pravděpodobně je jednou z bazálních větví vývojové linie mihulotvarých (Petromyzontiformes), podobně jako "Mayomyzon".

Kulturní odkaz.

V r. 1989 bylo "Tullimonstrum gregarium" oficiálně přijato za "státní fosílii" (tedy jeden z přírodních státních symbolů, jako jsou státní květina či státní strom) amerického státu Illinois.

Tullimonstrum je pravděpodobně vyhynulý dravý mořský obratlovec z pozdního karbonu. Vzhledem k problematické fosilizaci původně měkkého těla i kvůli jeho podivné tělesné stavbě s čelistmi na zalomeném chobotu a s očima na dlouhých příčných stopkách je stále nejasné jeho systematické zařazení. Až studie z r. 2016 prokázala, že je to skutečně obratlovec blízký dnešním mihulím. V roce 2017 se však objevily výsledky nového výzkumu, který dokazuje, že může, ale také nemusí jít o obratlovce.

Tullimonstrum, colloquially known as the Tully Monster, is an extinct genus of soft-bodied bilaterian that lived in shallow tropical coastal waters of muddy estuaries during the Pennsylvanian geological period, about 300 million years ago. A single species, T. gregarium, is known. Examples of "Tullimonstrum" have been found only in the Mazon Creek fossil beds of Illinois, United States. Its classification has been the subject of controversy, and interpretations of the fossil likened it to molluscs, arthropods, conodonts, worms, and vertebrates.


Výskyt.

Vydra pobřežní je zvířetem neotropické oblasti, obývá pobřeží Jižní Ameriky při jihovýchodní části Tichého oceánu a jihozápadní části Atlantského oceánu, lze ji najít v Peru od Chimbote, přes Chile a izolované populace žijí rovněž v Argentině až po Ostrov Stavů. K životu dává přednost oblastem se silnými větry, vlnobitími a dostatkem ryb. Žije v malých jeskyňkách ve skalnatých útesech, kde vyvádí i mláďata.

Popis.

Vydra pobřežní je statné zvíře dosahující velikosti kočky. Jedná se o nejmenší druh rodu "Lontra". Dlouhé a štíhlé tělo měří asi 90 cm a váží 3 až 6 kg, ocas dosahuje velikosti 30 až 36 cm. Nohy jsou krátké a vybavené plovací blánou. Hlava je plochá, s širokým nosem, který se může uzavřít pod vodou, a malýma ušima. Drsná srst je tmavá na zádech a bocích, spodní strana je světlejší. Vydra pobřežní má rychlý metabolismus a potřebuje vysokou dávku potravy.

Chování.

Vydry pobřežní mohou žít o hustotě populace až 10 jedinců na km pobřeží, avšak obyčejně se starají samy o sebe. Nejsou příliš teritoriální a k ostatním jedincům stejného druhu se většinou chovají přátelsky, potyčky mohou nastat především při soubojích o potravu, kdy se vydry neváhají i kousat. Vydry pobřežní plavou obvykle s ponořeným tělem a hlavu a horní část zad mají vynořenou z vody, přičemž každých 15 až 30 sekund se ponořují do hloubky 30−40 m a vyhledávají potravu, což jim zabere 63 až 70% času. Tu tvoří převážně bezobratlí, jako korýši a měkkýši, ale také ryby (tento druh dovede ulovit rybu stejně velkou jako je on sám), malí savci, ptáci a plody. I přes to, že je to vodní živočich, dovede se vydra pobřežní hbitě pohybovat i po souši, kde si hraje či odpočívá, přičemž svou skálu si značí štiplavě páchnoucí močí.  Druh je patrně monogamní, období rozmnožování nastává mezi prosincem a lednem. Po 60 až 65 dnech březosti se samici narodí 2−4 mláďata, která se svými rodiči zůstávají dalších 10 měsíců.

Ohrožení.

Gonzalo Medina Vongel prohlásil, že je vydra pobřežní v ohrožení v celém jejím areálu rozšíření. Největší nebezpečí představuje přeměna přirozeného prostředí. Ve 20. století byl nebezpečím pro tento druh lov pro kožešinu, mezi lety 1910−1954 bylo vyvezeno 38 000 těchto šelem. I přestože klesla poptávka po kožešinách vyder, ilegální lov pro kožešinu probíhá stále (2016) například v oblastech Samanco, La Libertad a dalších. Rybáři navíc tento druh zabíjejí, protože si myslí, že jim způsobuje škody lovem ryb, garnátů a měkkýšů. Další nebezpečí pro vydry pobřežní představují odpady z měst, které znečišťují moře na severu jejich areálu rozšíření a zmenšení počtu kořisti následkem rybolovu, na některé jedince útočí psi. Rovněž jev El Niño zmenšuje počty tohoto druhu. Ze všech těchto důvodů Mezinárodní svaz ochrany přírody zařadil tento druh mezi ohrožené, jejichž populace klesá.  Tento druh je chráněn ve všech zemích jeho výskytu a zařazen do přílohy I Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin a rovněž do první přílohy Bonnské úmluvy.

Vydra pobřežní, v Chile známá pod mapučským názvem chungungo ("Lontra felina", také "Lutra felina") je druh vydry z čeledi lasicovití (Mustelidae) a rodu "Lontra". Druh popsal Juan Ignacio Molina. Vyskytuje se při pobřeží Jižní Ameriky a dle Mezinárodního svazu ochrany přírody patří mezi ohrožené druhy.

The marine otter ("Lontra felina") is a rare and relatively unknown South American mammal of the weasel family (Mustelidae). The scientific name means "otter cat", and in Spanish, the marine otter is also often referred to as : "marine cat". The marine otter (while spending much of its time out of the water) only lives in saltwater, coastal environments and rarely ventures into freshwater or estuarine habitats. This saltwater exclusivity is unlike most other otter species, except for the almost fully aquatic sea otter ("Enhydra lutris") of the north Pacific.


Historie.

První skautský oddíl byl založen v Bruselu v roce 1909. Angličan Harold Parfitt založil první Skautský oddíl pro Britské chlapce, patřící do britské kolonie v tomto městě. Belgičané (zejména Henri, syn Antoine Depagea) sledovali aktivity tohoto oddílu, projevili zájem o skautingu a tím započal belgický skauting.  Boy Scouts of Belgium (BSB) bylo založeno 23. prosince 1910. První celobelgický oddíl byl založen v Bruselu. Používal britské odznaky, stanovy a kroje. Tato organisace byla otevřena všem chlapcům.  Již v roce 1911 byl v BSB založen dívčí oddíl, ale první světová válka a německá okupace zabránily jejich rozvoji, takže Girl Guide Belgium GGB vzniklo až 17. prosince 1919. Také dívky používaly britské odznaky, stanovy i kroje.  Belgie byla opět obsazena Němci během druhé světové války a nacisté se pokusili sjednotit všechny mládežnické organisace v jednotné národně socialistické hnutí mládeže. Skautské schůzky a tábory byly zakázány, ale některé činnosti nadále probíhaly v utajení. Skauting byl po osvobození obnoven. BSB a GGB se sloučily do jedné organisace v červenci 1945. Obě sekce zůstaly odděleny a žádné koedukované oddíly neexistovaly až do osmdesátých let.  The Sea Scouts of Belgium (SSB) bylo založena v dubnu 1914. SSB je otevřené hnutí zaměřující se na vodní skauting, nachází se na pobřeží Severního moře jen ve vlámsky hovořící části Belgie. SSB není nijak spojeno s BSB. SSB také používá britské odznaky, stanovy a kroje.

Organisace.

Aktivní na národní nebo regionální úrovni jsou:  A také několik místních organizací, například:

Mezinárodní skautská střediska v Belgii.

Díky mnoha mezinárodním institucím v Belgii existuje několik mezinárodních skautských organizací působících v zemi. Mezi nimi British Scouts Western Europe (součást The Scout Association UK), Transatlantic Council člen Boy Scouts of America a Girl Scouts of the USA.  Britské oddíly jsou v Bruselu, Waterloo a v SHAPE (poblíž Monsu). Oddíly Boy Scouts of America jsou v Antverpách, Bruselu, Waterloo a SHAPE.

Belgický skauting představuje asi 15 až 20 různých organisací, sdružujících celkem asi 160 000 skautů. Téměř všechny tyto organisace jsou seskupeny podle jazyka a vyznání. Nejvyšším vyznamenáním jež je možné dosáhnout je Crown Scout.

The Scouting and Guiding movement in Belgium consists of 15 to 20 separate organizations serving about 160,000 members. Nearly all organizations are grouped by languages and confessions. The Crown Scout rank is the highest a Boy Scout can achieve.


Raný život a vzdělání.

Narodil se ve městě Etah v Indii v roce 1937 presbyteriánským misionářům. V Indii navštěvoval Woodstock School, spolu se svými bratry a sestrami. Již na střední škole se projevil jeho zájem o matematiku a fyziku. Na škole byl velmi dobrý v chemii a někdy i pomála s pracemi na elektrickém zařízení školy.

Akademická kariéra.

Po dokončení střední školy v Indii začal navštěvovat Princetonskou univerzitu ve státě New Jersey, kde roku 1957 získal bakalářský titul. V letech 1958 a 1962 poté získal magisterský a doktorský titul na Stanfrodově univerzitě. Jako postdoktorand působil na Kalifornské univerzitě v San Diegu v letech 1962-1964. Poté řpešel jako odborný asistent na Carnegie-Mellonovu univerzitu, kde se stal roku 1967 docentem a roku 1969 profesorem. V roce 1987 byl zvolen do Národní akademie věd Spojených států amerických.  V rámci svého výzkumu kladl Griffiths především na kvantovou mechaniku. Ve své práci usiloval o aplikaci kvantové informace na skutečný svět. Roku 1984 stál u zdrodu výzkumného programu, který se snažil doplnit chybějící článek mezi teorii a aplikaci při práci na konzistentní podobě kvantové teorie. Toto úsilí vyústilo v novou interpretaci nyní nazývanou jako konzistentní hsotorie, kterou formuloval s několika spolupracovníky. Tento přístup je podrobně studován a aplikován v několika oblastech na poli kvantové mechaniky.  K roku 2016 je Griffiths profesorem na Carnegie-Mellonově univerzitě. Publikoval 140 odborných článků a knihu Konzistentní kvantová teorie. Je členem Americké fyzikální společnosti. I nadále zkoumá základy kvantové mechaniky, kvantové výpočty a zabývá se i vztahem fyziky a křesťanské teologie.

Roger B. Griffiths (* 25. února 1937) je americký fyzik z Carnegie-Mellonovy univerzity. Je autorem interpetace kvantové mechaniky nazývané konzistentní historie, kterou vyvinul za pomoci Murraye Gell-Manna, Rolanda Omnèse a Jamese Hartlea.

Robert B. Griffiths (February 25, 1937) is an American physicist at Carnegie Mellon University. He is the originator of the consistent histories approach to quantum mechanics, which has since been developed by himself, Roland Omnès, Murray Gell-Mann, and James Hartle.


Mládí.

Narodil se v Kurow na Jižním ostrově Nového Zélandu. Narodil se do nefunkční rodiny, jeho matka musela od rodiny odejít, když mu byly tři roky. Když šel jeho otec do válka, byl odeslán na farmu. Po návratu otce z války se přestěhovali do největšího města ostrova Christchurch. Podařilo se mu dostal na St. Andrew's College, soukromou střední školu ve městě.

Kariéra.

Jeho matematický talent byl rozpoznán již na střední škole. Vzhledem k jeho talentu mu bylo umožněno nastoupit na University of New Zealand rovnou do třetího ročníku studia matematiky. Univerzitu absolvoval v roce 1955, kdy odešel na univerzitu v Cambridgi, kde v roce 1959 získal doktorát za disertační práci o pohybových rovnicích v obecné relativitě.  Jako postdoktorand odešel na Syracuse University, kde v té době působil Einsteinův spolupracovník Peter Bergmann jako profesor a který také pracoval pro letectvo Spojených států.  Roku 1962 odešel Kerr na Texaskou univerzitu v Austinu, kde o rok později objevil Kerrovo vakuové řešení. V roce 1965 představil společně s Alfredem Schilde koncept Kerrova-Schildova prostoročasu. Během působení v Austinu vedl Kerr čtyři doktorandy a napsal také dosluv ke knize "Cracking the Einstein Code: Relativity and the Birth of Black Hole Physics".  V roce 1971 se vrátil na Nový Zéland na University of Canterbury, kde zůstal až do odchodu do penze v roce 1993. Na univerzitě Kerr zastával funkci profesora matematiky, deset let byl ve funkci vedoucího katedry matematiky.  Jeho život byl předmětem polobiografické knihy "Cracking the Einstein Code" od Fulvia Melii publikované roku 2009.

Ocenění.

V roce 2013 získal medaili Alberta Einsteina jako první novozélandský vědec. V roce 2016 získal Crafoordovu cenu.

Osobní život.

Kerr žije s manželkou Margareth ve městě Tauranga.  V 70. letech byl velmi dobrým hráčem bridže, dostal se v této hře až na mezinárodní úroveň. Rovněž je spoluautorem nového herního systému.

Roy Patrick Kerr (* 16. května 1934 Kurow, Nový Zéland) je novozélandský fyzik a matematik, který objevil Kerrovu metriku a Kerrovu-Newmanovu metriku, přesná řešení obecné teorie relativity. Jde o modely gravitačního pole nenabité rotující černé díry a jejího okolí, respektive nabité rotující černé díry a okolí. Svým řešením Einsteinových rovnic předpověděl rotující černé díry předtím než byly objeveny.

Roy Patrick Kerr (; born 16 May 1934) is a New Zealand mathematician who discovered the Kerr geometry, an exact solution to the Einstein field equation of general relativity. His solution models the gravitational field outside an uncharged rotating massive object, including a rotating black hole. His solution to Einstein's equations predicted spinning black holes before they were discovered.


Geografie.

Město se nachází v hornaté oblasti Mirditë, a jeho velká část leží na břehu řeky Fan, do které se po deseti kilometrech jižně vlévá řeka Mat. Prochází jím národní silnice číslo SH30. Na druhém břehu leží mezinárodní silnice E851, na kterou navazuje nová dálnici A1/SH5 spojující Albánii s Kosovem. Až po město Rubik má tento hlavní tah ve směru na Kosovo pouze dva jízdní pruhy, a zhruba deset kilometrů za městem přechází ve čtyři jízdní pruhy, a takto pokračuje až k necelých sedmdesát pět kilometrů vzdálenému albánskému městu Drinas.  Správní obvod města Rubik zahrnuje dalších jedenáct vesnic:

Přírodní podmínky.

Město Rubik se nachází v horském údolí řeky Fan, která se v nedávné minulosti kvůli silným dešťům několikrát rozvodnila, a částečně zaplavila město. Průměrná roční teplota je 13.7 °C, a průměrný roční úhrn srážek je 1895 mm. Půda kvůli své kyselosti a vysokému obsahu měděné rudy není příliš úrodná.

Demografie.

Až do druhé světové války čítal Rubik jen několik domů okolo kostela. Po zahájení těžby měděné rudy v roce 1930 došlo k velkému nárůstu obyvatel díky pracovním příležitostem, které hutní průmysl nabízel. Podle údajů z roku 2006, žilo ve správním obvodu města Rubik 2277 rodin, celkově 8094 občanů. Z těchto 2277 rodin žilo 1070 přímo ve městě Rubik, což představuje asi 3736 lidí. Zbývajících 53% populace (1207, 4358 obyvatel), obývalo zbývajících jedenáct vesnic v rámci správního obvodu města Rubik.

Historie.

Podle starověkého římského náboženství a římské mytologie, je Robigo (Rubigo) bohyně, která chrání obilniny a jiné plodiny před nemocemi, jako je plíseň a sněť. Vznikla proto slavnost Rubigalia (Robigalia), která byla organizován každý duben, a lidé se modlili k těmto bohyním s cílem odstranit tyto nemoce ze zemědělských plodin. Odtud pochází název Rubik. Brzy na to Ilyřané, tehdejší obyvatelé této oblasti prováděly rituály, které byly stanoveny podle římského krále Numa Pompilia každoročně na 25. dubna. Zemědělci nabízeli bohyni víno, přičemž obětovali červenou kozu a ovci. Ve skutečnosti byla příčinou rzi v plodinách kyselá voda a zem bohatá na měděnou rudu. To často způsobovalo úhyn rostlin až po kořínky.

Ekonomika.

Díky půdě bohaté na měděnou rudu zde byla v roce 1930 zahájena její těžba, a zbudován hutní závod který měděnou rudu zpracovával pro výrobu kabelových rozvodů. Po více než šedesáti letech provozu v roce 1998 byl závod uzavřen. V důsledku jeho činnosti vznikalo ročně přibližně třicet tisíc tun minerálních zbytků, které byly uloženy v okolních oblastech. Rozbory půdy a vody z těchto oblastí zaznamenávají vysoký potenciál kontaminace toxickými látkami, které představují hrozbu pro životní prostředí a zdraví občanů.

Kulturní stavby a turistika.

Nad městem na skalnatém vrcholu se nachází kostel nanebevzetí (Kishё e Shelbuemit NE Rubik). Kostel představuje jednu z nejvýznamnějších církevních památek z 12. - 13. století našeho letopočtu. Jeho stavba byla dokončena v roce 1272. Zvláště velmi významné a důležité jsou nástěnné fresky v byzantském stylu, které zdobí vnitřek kostela.  Zhruba šest kilometrů nad městem v horách ve vsi Katund i Vjeter je k dispozici ubytování v hotelu Eko Hotel Marub.

Rubik () je malé město v severozápadní Albánii v hornaté oblasti okresu Mirditë, deset kilometrů východně od krajského města Lezhë a devadesát kilometrů severně od hlavního města Albánie Tirany. Správní obvod se skládá z města Rubik v jejím středu a jedenácti okrajových vesnic.

Rubik is a town and a former municipality located in the central-north of Albania along national roadway SH30 which links Tirana/Lezhë County with Rrëshen/Kukës and the new A1/SH5 Albania–Kosovo Highway. At the 2015 local government reform it became a subdivision of the municipality Mirditë. The population at the 2011 census was 4,454. The municipal unit consists of the town of Rubik at its center and eleven peripheral villages: Fang, Katund i Vjeter, Bulshizë, Rasfik, Fierzë, Munaz, Rreja e Velës, Livadhëza, Vau Shkjezë, Rrethi i Eperm, Bulgër, and Rreja e Zezë.


Příběh.

Rebecca Bunch je právnička, která pracuje pro jednu z nejlepších právních firem v New Yorku. Po nabídnutém partnerství ve firmě Rebecca vyšiluje na ulici, kde potká Joshe Chana. Josh byla její první láska na letním táboře v roce 2005 a nikdy se nedostala z toho, že se s ní na konci tábora rozešel. Josh jí řekne, že si na New York nezvykl a že se vrací zpátky do West Coviny v Kalifornii. Zatímco v televizi vysílají reklamu na máslo, Rebecca se rozhodne následovat Joshe a hledat štěstí. Nastoupí na letadlo do Los Angeles, začne pracovat v právnické firmě Darryla Whitefeatherse ve West Covině, koupí dům a spláchne své pilulky proti depresi a úzkosti do drtičky odpadu. Získá novou kamarádku Paulu a zatímco se snaží získat Joshe, začne vztah–nevztah s Joshovým kamarádem Gregem.

Produkce.

Seriál "Šílená bejvalka" byl původně vyvíjen pro stanici Showtime, pro kterou byl natočen pilotní díl. Tato televize se ale poté rozhodla seriál neobjednat. Dne 7. května 2015 si však projekt vybrala pro své vysílání stanice The CW.

Vysílání.

Úvodní díl seriálu byl odvysílán na stanici The CW 12. října 2015, první řada čítala 18 epizod. Dne 11. března 2016 byla objednána druhá řada a její první díl byl na obrazovky uveden 21. října 2016. Dne 8. ledna 2017 stanice potvrdila objednání třetí řady, jejíž první díl měl premiéru 13. října 2017. Dne 2. dubna 2018 stanice objednala poslední čtvrtou řadu. Její úvodní díl byl odvysílán 12. října 2018. Příběh seriálu byl ukončen sedmnáctým dílem čtvrté série, zatímco závěrečnou epizodu z 5. dubna 2019 tvořil živě vysílaný koncert z divadla Orpheum Theatre v Los Angeles, kde s největšími hity seriálu vystoupili přímo představitelé hlavních rolí.

Šílená bejvalka (v anglickém originále Crazy Ex-Girlfriend) je americký romantický hudební komediálně-dramatický televizní seriál vysílaný stanicí The CW v letech 2015–2019. Jeho autorkami jsou Rachel Bloom a Aline Brosh McKenna. Celkem vzniklo ve čtyřech řadách 62 dílů.

Crazy Ex-Girlfriend is an American romantic musical comedy-drama television series that premiered on October 12, 2015 on The CW and ran for four seasons, ending on April 5, 2019. The series was created by Rachel Bloom and Aline Brosh McKenna and stars Bloom in the lead role as Rebecca Bunch, a lawyer who moves from New York City to West Covina, California to pursue her high school boyfriend.


Život.

V mládí odešel do Paříže, kde se vyučil mědirytcem. Tohoto řemeslně-uměleckého vzdělání si velmi vážil a v budoucnu svým žákům radil, aby se nejprve stali malíři, chtějí-li být dobrými architekty. Po získání uměleckého vzdělání začal studovat architekturu u nejlepších učitelů své doby, především u Jacquesa-Françoise Blondeta.  V roce 1765 dostal své první zakázky, nejdříve restaurační a rekonstrukční práce. O něco později se stal oblíbeným architektem francouzské aristokracie, pro kterou zbudoval řadu paláců, městských vil a pavilonů. Pro Madame Du Barry, která ho podporovala, navrhl tři paláce v Paříži a ve Versailles, z nichž největší úspěch slavil pavilon v Louveciennes. Měl zákazníky i v řadách kléru a u městských správ, postavil například divadlo v Besançonu, které bylo otevřeno v roce 1784.  Od roku 1771 byl inspektorem solných dolů ve Franche-Comté a roku 1775 začal s výstavbou solivarského města Chaux. Roku 1784 dostal objednávku na pařížské celnice, kterou mu však roku 1789 odebrali. Jeho kariéru zhatila velká francouzská revoluce, byl považován za royalistu a v letech 1793-1795 byl kvůli stykům s dvorem a Madame Du Barry dokonce vězněn. Také mu nebyla vyplacena řada honorářů, na něž měl nárok. Byla mu omezena i publikační možnost: Od roku 1770 se zabýval přípravou rozměrného traktátu o architektuře, ze kterého mohl zveřejnit roce 1804 jen malou část. Na konci života tak dosti zahořkl.

Tvorba.

V roce 1773 se Ledoux stal členem "Královské stavební akademie" a tím - jako všichni její členové - „královským architektem“. Jeho jmenování do funkce inspektora státních solivarů ve Franche-Comté ho přivedlo k zřejmě nejvýznamnějšímu dílu: k návrhu Královského solného dolu v Arc-et-Senams, který pojmenoval podle blízkého lesa Chaux. Mnoho energie vložil do projektu města Chaux, které mělo doly obklopovat. Naplánoval všechny budovy: tovární haly, správní budovy, komunální zařízení i domy pro dělníky. Ledoux vytvořil tři plány, které se dočkaly zavržení a výsměchu, co ho hluboce zranilo. Až čtvrtý plán Ludvík XV. schválil, ale i z něj byly realizovány pouze budovy solivaru.  Plán počítal s městem ve tvaru elipsy odpovídající dráze Slunce. V jeho středu měl stát „Ředitelův dům“. Kolem velkého, stromy lemovaného náměstí, jsou seřazeny domy dělníků. Do té doby nebylo zvykem, aby se architekt zabýval návrhem dělnických domů, šlo vždy jen o velké reprezentativní úkoly. Je zřejmé, jak byl Ledoux zasažen myšlenkovými proudy předrevoluční doby. Jeho záměrem bylo vybudovat domy dělníků tak, aby sloužily jejich zdraví a byly pohodlné. Ke každému domu patřila ovocná a zeleninová zahrada, tím Ledoux anticipoval myšlenku zahradních měst. Některé návrhy však budí překvapení dodnes. Domy ve městě totiž měly tvary různých geometrických těles, jejichž forma měla být symbolická. Tak například dům výrobce obručí se skládal ze dvou válců, které se překrývají v pravém úhlu. Domem říčních inspektorů zase měla protékat řeka. Hřbitov měl být velkou dutou koulí, z poloviny zapuštěnou do země. Dům polních strážců měl být kulatý (symbol univerza a nejdokonalejšího tělesa), na nákresech vypadá jako kosmické těleso, které zde přistálo, je bez oken a dá se do ní vejít po přistavených rampách ze čtyř stran přes otvory. Řez budovou zvláště názorně ukazuje, že se zde jakákoliv funkční úvaha o obyvatelnosti obětovala symbolice. Ledoux tomu říkal "architecture parlante". Někdy se též hovoří o redukci architektury na geometrii.  Solnice byla v provozu až do konce 19. století. V roce 1926, již částečně zpustlá, se stala chráněnou památkou.  V roce 1784 získal Ledoux svou největší zakázku: "Ferme générale" měla v úmyslu vybudovat celnice na všech cestách vedoucích do Paříže, aby znemožnila pašování především zemědělských produktů - vína, masa, dřeva a podobně. Těchto téměř 60 celnic se spojovacími zdmi kolem Paříže měla být novodobou pevností. Ledoux zvolil kubickou architekturu, v jejímž stylu je cosi přísného až hrozivého. U Pařížanů se celnice, které vytvořily jakýsi prstenec kolem Paříže, staly vrcholně neoblíbenými. Protože náklady na stavbu se městské správě zdály zbytečně vysoké, v roce 1789 Ledouxovi zakázku odebrala. Brzy na to vypukla revoluce a většina neoblíbených budov byla zničena. Dnes už existují jen tři, jejich původní stav je však téměř nerozeznatelný.  Také Ledouxův poslední velký projekt, plán guvernérského paláce, soudní budovy a vězení v Aix-en-Provence, se nedočkal realizace kvůli revolučním událostem. Tím skončila i jeho stavitelská činnost.

Teoretické dílo.

Po skončení stavitelské činnosti v roce 1789 se věnoval pouze svému teoretickému dílu. Z díla koncipovaného na pět svazků, které mělo obsahovat i univerzální dějiny architektury, realizoval pouze zlomek. Podařilo se mu však stejně zveřejnit jen jeden svazek, který vyšel v roce 1804, dva roky před jeho smrtí. V roce 1847 vyšel druhý svazek, obsahující návrhy vytvořeny jako mědirytiny.  Ledoux neměl v úmyslu sepsat logicky vystavěné vědecké pojednání, spíše vytvořil jakousi koláž myšlenek, pocitů a zásadních výpovědí o roli architektury a architekta v nově se rýsujícím společenském řádu. Titul knihy odráží jeho krédo a uvádí architekturu do zcela nových souvislostí. Teoretický úvod je relativně krátký, největší část zabírá popis jeho staveb a návrhy na 125 mědirytinách s podrobnými komentáři. Dílo, které podepsal jako Le Doux, věnoval carovi Alexandrovi I. a skutečně mělo velký vliv na ruskou architekturu 19. století. Ledouxův traktát se čte těžko, psaný je pateticko-rozvláčnym stylem, jeho smysl je často nejasný.  Úvod k dílu obsahuje principielní výroky o architektuře. Jeho programem je architektura, která odráží sociální řád (dům chudého člověka svým skromným vzezřením povyšuje nádheru paláce boháče).

Claude Nicolas Ledoux (21. března 1736, Dormans - 18. listopadu 1806, Paříž) byl francouzský architekt, urbanista a teoretik, významný představitel francouzského klasicismu. Většina jeho návrhů se nerealizovala, na Ledouxovy současníky působily podivně. Jeho styl je tak někdy označován za vizionářský.

Claude-Nicolas Ledoux (21 March 1736 – 18 November 1806) was one of the earliest exponents of French Neoclassical architecture. He used his knowledge of architectural theory to design not only domestic architecture but also town planning; as a consequence of his visionary plan for the Ideal City of Chaux, he became known as a utopian. His greatest works were funded by the French monarchy and came to be perceived as symbols of the Ancien Régime rather than Utopia. The French Revolution hampered his career; much of his work was destroyed in the nineteenth century. In 1804, he published a collection of his designs under the title "L'Architecture considérée sous le rapport de l'art, des mœurs et de la législation" (Architecture considered in relation to art, morals, and legislation). In this book he took the opportunity of revising his earlier designs, making them more rigorously neoclassical and up to date. This revision has distorted an accurate assessment of his role in the evolution of Neoclassical architecture. His most ambitious work was the uncompleted Royal Saltworks at Arc-et-Senans, an idealistic and visionary town showing many examples of "architecture parlante". Conversely his works and commissions also included the more mundane and everyday architecture such as approximately sixty elaborate tollgates around Paris in the Wall of the General Tax Farm.


Historie vzniku.

Vznik Raffaelových sálů souvisí s pontifikátem papeže Julia II. (1503 - 1513). 18. srpna 1503 zemřel papež Alexandr VI. a 1. listopadu téhož roku, po krátkém dvacetišestidenním pontifikátu Pia III., usedl na Petrův stolec jako Julius II. kardinál Giuliano della Rovere. Po nastěhování se do místností v Apoštolském paláci pouze s nevolí vnímal původní freskovou výzdobu Borgiovských apartmánů v prvním patře paláce. Na Pinturicchiových malbách byl totiž zachycen jeho nenáviděný předchůdce Alexandr VI. Proto se přestěhoval do komnat ve druhém patře, které dal nově zařídit.  V létě 1508 povolal do Vatikánu mladého urbinského umělce Raffaela a pověřil ho vymalováním jedné z místností. Raffael se pustil do práce v první místnosti zvané "Stanza della Segnatura", studovně a soukromé knihovně papeže. Jako první vznikla freska "Athénská škola" vzdávající hold antické vzdělanosti. Hotové dílo udělalo na papeže takový dojem, že dal původní výmalbu v této a v dalších místnostech seškrábat, aby i tyto mohl vyzdobit Raffael. Raffaelovým přičiněním tak vznikla unikátní fresková výzdoba místností zvaných "Stanze", dodnes okouzlující svým uměleckým i myšlenkovým provedením. Práce probíhaly v několika etapách, od umělcova příjezdu do Říma v roce 1508 a protáhly se až do jeho smrti v roce 1520. I když Raffaelovo autorství se váže pouze na malby ve dvou sálech, v pracích, završených v roce 1524, pokračovali žáci jeho umělecké školy.  Hlavní myšlenkou fresek je oslava papežství, vize převahy papežů nad světskými panovníky, či dokonce uznání práva papežů na světovládu.  Za součást Raffaelových sálů se považují "Sala di Costantino" ("Konstantinova síň"), "Stanza d'Eliodoro" ("Heliodorova síň"), "Stanza della Segnatura" ("Síň signatury") a "Stanza dell'incendio del Borgo" ("Síň požáru Borga"). Společným znakem všech je impozantní výmalba složená ze čtyř velkorozměrových monumentálních fresek.

Sala di Costantino.

"Konstantinova síň" ("Sala di Constantino") nese jméno římského císaře Konstantina I., k vládě kterého se váže i fresková výmalba. Zachycuje čtyři epizody ze života tohoto prvního křesťanského císaře, jejichž hlavní myšlenkou je vítězství křesťanského náboženství nad pohanstvím.  Původní výzdoba síně obsahovala portréty papežů, proto se jí říkalo "Sala dei Pontifici". V roce 1519 papež Lev X. rozhodl změnit výmalbu a nahradit ji sérií velkých výjevů ze života císaře Konstantina I. pojatých ve formě iluzivních gobelínů a doplněných portréty osmi starokřesťanských papežů sedících pod baldachýny, v doprovodu personifikací Ctností.  Výmalbou byl pověřen Raffael, kterému se však podařilo vyhotovit pouze nákresy se dvěma výjevy - Vidění kříže a Bitva u Milvijského mostu. Po Raffaelově smrti v práci, na základě jím vytvořených skic, pokračovali jeho žáci -Giulio Romano a Gianfrancesco Penni. Přestože se práce rozjely již v roce 1520, v prosinci 1521 (v době smrti Lva X.) byla hotová pouze polovina sálu. Během vlády jeho nástupce Hadriána VI. (1521 - 1523) se v pracích nepokračovalo; s výmalbou se začalo až na podzim roku 1523 za nového papeže Klementa VII. a v polovině následujícího roku byly dokončeny.  Původní dřevěný strop místnosti z let 1518 - 1519 byl za papeže Řehoře XIII. (1572 - 1585) nahrazen zděným a doplněn freskou "Triumf křesťanského náboženství" od Tommase Lauretiho.  Na čelní stěně Konstantinovy síně naproti vchodu je freska "Vidění kříže" () (1520 - 1524). Původní náčrt fresky je Raffaelovým dílem; do definitivní podoby ho ztvárnili jeho žáci.  Námětem díla je známá legenda o zjevení se kříže císaři Konstantinovi před bitvou u Milvijského mostu. Konstantinovi se v předvečer bitvy s proticařem Maxentiem na nebi objevil kříž s řeckým nápisem ""Εν τούτῳ νίκα"" (""V tomto znamení zvítězíš""). Umělec zachytil uveden moment pohledem do císařova vojenského tábora, kde všichni zvedají zrak vzhůru na otevřené nebe, na kterém se na prosvětleném mraku objevil zářící kříž přidržovaný trojicí andělů. Na pozadí obrazu Raffael zachytil Řím s některými jeho historickými památkami v podobě, jakou měly počátkem 16. století -Andělský most či Andělský hrad. V případě někdejšího Hadriánova mauzolea jde o Raffaelovu představu, jak mohla stavba vypadat v dobách císaře Konstantina.  Na fresku "Vidění kříže" námětově navazuje "Bitva u Milvijského mostu" (), dílo Giulia Romana z let 1520 - 1524. Malba zachycuje přímou vojenskou akci; masa lidských a zvířecích těl svědčí o neúprosnosti bojového střetu mezi císařskými vojsky. Bitva skončila Konstantinovým vítězstvím a Maxentius, tonoucí v řece Tiber, byl poražen.  "Konstantinův křest" () (autor Gianfrancesco Penni v letech 1517 - 1524) zachycuje významnou událost v životě císaře Konstantina. V rozporu s historickou skutečností, kdy Konstantin přijal křest až na smrtelném loži, zde klečící přijímá svátost křtu z rukou papeže Silvestra I. Jako místo události poznáváme interiér Lateránského baptisteria, stavby, kterou v 4. století založil sám Konstantin. Za zmínku stojí skutečnost, že papež Silvestr I. zde má portrétní rysy svého renesančního nástupce Klementa VII., za jehož pontifikátu došlo k završení výzdoby místnosti.  Autorství poslední nástěnné malby v síni s názvem "Dar Říma" () je nejednoznačné. Vznikla v letech 1520 - 1524 a je dílem Gianfrancesca Penniho nebo Giulia Romana. Místem děje je vnitřek staré Svatopetrské baziliky, kde diváka upoutá v pozadí čtveřice stočených sloupů, pocházejících údajně ze Šalamounova chrámu v Jeruzalémě. Jako na předchozí fresce i zde jsou hlavními postavami císař Konstantin I. a papež Silvestr I. Císař zde symbolicky předává darem papeži město Řím, které představuje zlatá soška v jeho rukou. Akt darování města je vlastně předobrazem současnosti, kdy Řím je papežským sídlem. I na této malbě nese Silvestr I. portrétní rysy Klementa VII.  Stropní malba s názvem "Triumf křesťanského náboženství" () vznikla v roce 1585 po nahrazení původně dřevěného stropu místnosti zděným. Malbu u umělce Tomassi Lauretiho objednal v roce 1582 papež Řehoř XIII., jejího dokončení se však nedožil; dokončena byla až za jeho nástupce Sixta V.. V centru malby stojí mramorový podstavec uprostřed velké síně, na kterém se vypíná krucifix, symbol křesťanství. Ten nahradil antickou sochu, ležící v troskách pod podstavcem, představující svět pohanství. Symbolika ničení pohanských model a jejich nahrazování symboly křesťanství, vyplývající z christianizačního snažení císaře Konstantina I. je zde více než zřejmá.

Stanza d'Eliodoro.

"Heliodorova síň" ("Stanza d'Eliodoro") své pojmenování nese podle Raffaelova fresky "Vyhnání Heliodora z chrámu". Síň byla původně soukromou místností Julia II. a její výmalba byla realizována hned po Síni signatury, v letech 1511 - 1514. Fresky, autorem kterých je Raffael, kromě náboženské symboliky v sobě nesou i politický odkaz doby papeže Júlia II. Malby si zachycením historických momentů jakož i náboženských výjevů ze Starého zákona kladly za cíl dokumentovat události důležité v procesu obrany církve a křesťanské víry vůbec. Současně měly symbolizovat státnický program Júlia II., kterým bylo osvobození italského území zpod francouzské nadvlády a obnovení papežské moci nad zemí. S výjimkou fresky "Setkání papeže Lva I. Velkého s Attilou" všechny ostatní spojuje postava Júlia II.  Námět fresky "VVyhnání Heliodora z chrámu" () (1511 - 1514) vychází z deuterokanonické (u protestantů apokryfní) Druhé knihy Makabejců a její hlavní myšlenkou je obrana křesťanství před pohanskými dobyvateli.  "Bolsenská mše" () (dílo Raffaela z roku 1512) přibližuje událost, která se stala během mše ve městě Bolsena, na severu regionu Lazio, v roce 1263. Kněz sloužící mši v místním kostele svaté Kristýny zapochyboval o Kristově přítomnosti v eucharistii; vzápětí nato z ní začal vytékat pramínek krve, který na bílém plátně, před očima modlících se lidí, vytvořil trním korunovanou Kristovu hlavu. Na oslavu této zázračné události zavedl v následujícím roce papež Urban IV. Svátek Božího těla. V množství postav zachycených na malbě poznáváme vpravo adorujícího papeže Julia II.; jedním z členů švýcarské gardy je samotný umělec a zcela vlevo dole ve skupině žen se na diváka dívá malá světlovlasá holčička v černém - je jí nelegitimní dcera Julia II. Felice.  Jediná z fresek v místnosti, malba "Setkání papeže Lva I. Velkého s Attilou" () se váže na historickou událost, ke které došlo v roce 452. Tehdy se setkal hunský vůdce Attila s papežem Lvem I. Pouze přítomnost zjevujících se svatých Petra a Pavla způsobila, že Attila na svém bojovém tažení upustil od vyplenění Říma (ve skutečnosti se Lvu I. podařilo Attilu přesvědčit jen za cenu velkého výkupného). Raffael malbu situoval před římské hradby (na pozadí malby poznáváme Koloseum) i když ve skutečnosti ke střetnutí přišlo nedaleko Mantovy. Na bílém koni jedoucí papež Lev I. na malbě však má portrétní rysy svého renesančního jmenovce, papeže Lva X., který v roce 1513 na Petrově stolci nahradil Júlia II.  Čtvrtou velkoplošnou nástěnnou malbou v Heliodorově síni je "Osvobození svatého Petra" () z roku 1514. Freska je umělcovou představou události zachycené v Skutcích apoštolů a současně oslavou vysvěcení baziliky San Pietro in Vincoli, titulárním chrámu Julia II. Papežovy portrétní rysy nese postava uvězněného svatého Petra.  Strop místnosti původně zdobila výzdoba vytvořená zakrátko po nástupu Julia II. na papežský stolec. Jejími autory byli významní umělci rané renesance Luca Signorelli, Bramantino či Lorenzo Lotto. Po úspěchu Raffaelových fresek však dal Julius II. i stropní malby v místnosti nahradit freskami tohoto umělce. Vznikly tak malby se starozákonními náměty: "Noemův sen", "Obětování Izáka", "Mojžíš a hořící keř" a "Jakubův sen".

Stanza della Segnature.

"Síň signatury" ("Stanza della Segnatura"), svou výzdobou bezpochyby nejslavnější ze všech síní, byla původně pracovnou, soukromou knihovnou a kabinetem Julia II., kde podepisoval důležité listiny. Původní název místnosti "Segnatura Gratiae et Iustitiae" vycházel z pojmenování Nejvyššího soudu Svatého stolce.  Fresková výzdoba, ikonograficky a námětově zdůrazňující někdejší funkci síně, podle mínění odborníků ale i laických obdivovatelů Raffaelova díla, patří k vrcholům jeho tvorby. Malby se staly oslavou tří nejvyšších kategorií lidského ducha: Pravdy, Dobra a Krásy, hodnot, které měly zdobit člověka renesance. Malby i v dnešních návštěvnících navozují atmosféru duchovního rozjímání. Kromě toho, každá ze stěn místnosti je svou výzdobou věnována jednomu z tehdejších vědeckých odvětví: teologii, filozofii, právu a poezii.  Fresky v této místnosti jsou výhradně Raffaelovým dílem vytvořeným mezi lety 1508 - 1511. Patří mezi nejznámější umělcova díla a zmínka o zřejmě nejslavnější z fresek -"Aténské škole" () - nechybí snad ani v tom nejstručněji přehledu Raffaelova prací. Hlavní myšlenka fresky, oslavující racionální Pravdu, je konfrontace světa reálných věcí a světa idejí, reprezentovaných postavami velkých starořeckých filozofů -Platóna a Aristotela.  Stěna vpravo od ní nese fresku "Ctnosti" () vytvořenou v roce 1511. Je oslavou vlastností, které by měly zdobit každého duchovního - Statečnost, Prozíravost a Zdrženlivost.  Protější stěna k "Aténské škole" obsahuje fresku "Disputace o Svátosti oltářní" () s podnadpisem "disputace o svátosti oltářní", tvořící ideovou protiváhu k uvedené malbě. Na rozdíl od ní, zde umělec zpodobňuje oslavu hledání a nalézání duchovní Pravdy.  Poezii je věnována freska "Parnas" () z let 1509 - 1511, námětově vycházející ze starořecké mytologie a reprezentující Krásu jako filozofickou kategorii.  K nástěnným malbám se námětově váže i výmalba stropu. Tvoří ji alegorické postavy Teologie, Filozofie, Spravedlnosti a Poezie a starozákonní a mytologické výjevy -"Spoutaný Mars", "Adam a Eva", "Šalamounův soud" a "Vznik vesmíru". Posledně jmenovaný výjev má úzkou spojitost s pontifikátem Julia II. Na znázorněné mapě hvězdné oblohy, interpretované jako alegorie začátku světa či alegorie vesmíru (v italštině má freska název "Primo moto", t. J. "První pohyb"), je totiž znázorněna astrologická konstelace souhvězdí vztahující se na noc z 31. října na 1. listopadu 1503 - dne, kdy byl Julius II. zvolen papežem.

Stanza dell'incendio del Borgo.

"Síň požáru Borga" ("Stanza dell'incendio del Borgo") v době Júlia II. plnila funkci místa zasedání nejvyššího soudu Svatého stolce. Když se v roce 1513 papežského úřadu ujal Lev X. pověřil Raffaela provedením nových maleb, které prostřednictvím příběhů ze života papežových předchůdců stejného jména -Lva III. a Lva IV.- měly představit jeho politické aspirace. Postava papeže Lva X. je zakomponována ve všech čtyřech malbách.  Mezi lety 1514 - 1517 pričiněním Raffaela a jeho umělecké školy tak vznikl cyklus výpravných fresek oslavujících pontifikát Lva X.  Za své pojmenování vděčí místnost fresce umístěné nad oknem -"Požár v Borgo" (), díla Giulia Romana z roku 1514. Svým námětem, výpravnou scénografií i ikonografických provedením je považována za nejsložitější z fresek v místnosti. Freska líčí událost, ke které došlo, podle "Liber Pontificalis", v roce 847, kdy katastrofální požár zuřící v Římě, byl na zákrok Lva IV. zázračným způsobem uhašen.  K osobě Lva IV. se námětově váže i druhá freska "Bitva u Ostie" () z let 1514 - 1515. Jedná se o dílo Raffaelových žáků a zachycuje historickou událost, ke které došlo v roce 849. Při středoitalském přístavu Ostia na pobřeží Tyrhénského moře byl námořní oddíl Saracénů z jižní Itálie napaden papežskou flotilou. Výsledkem střetu bylo vítězství papežských vojsk. Lev IV., na malbě zachycen vlevo s pohledem upřeným na nebesa, děkuje za vítězství nad muslimy. Tato scéna byla současně interpretována jako narážka na vyhlášení křížové výpravy proti Turkům Lvem X.  Fresky "Korunovace Karla Velikého" () a "Přísaha Lva III." () se vážou k osobě Lva III., vládnoucího na přelomu osmého a devátého století. První z uvedených maleb zachycuje významnou historickou událost - korunovaci franckého krále Karla Velikého císařem Svaté říše římské během vánočních svátků v roce 800. Pokud v osobě Lva III. poznáváme podobiznu Lva X., tak korunovaný Karel Veliký má portrétní rysy francouzského krále Františka I., což je zřejmě narážkou na setkání obou představitelů v roce 1516 v Boloni s cílem ujednání konkordátu mezi Francií a Svatým stolcem. "Přísaha Lva III." z let 1516 - 1517 ilustruje událost, ke které došlo den před slavnou Karlovou římskou korunovací. Lev III. na falešná obvinění vznesená vůči jeho osobě prohlásil památnou větu ""Tocco a Dio, non agli uomini Giudicarie i Vesce"" (""Ne muži, ale Bůh bude soudit biskupy""), kterou potvrdil zásadu, že Kristův vikář se pouze Bohu odpovídá za své skutky.  Strop v místnosti na pověření Julia II. vymaloval v roce 1508 umbrijském umělec Pietro Perugino. Výmalba se skládá ze čtyř medailonů s christologickou tematikou - "Stvořitel mezi anděly a cherubíny", "Kristus nejvyšší soudce", "Kristus pokoušen ďáblem" a "Kristus mezi Milosrdenstvím a Spravedlností". Střed stropu tvoří papežský emblém (překřížené a provázané klíče s tiárou) uprostřed věnce se žaludů, symbolu rodu della Rovere.  Stropní malby v Stanza dell'incendio del Borgo jsou v Raffaelových síních jediné původní, které nebyly nahrazeny Raffaelovými přemalbami.

Raffaelovy sály () je společný název pro čtyři místnosti ve druhém patře Apoštolského paláce ve Vatikánu, proslulé monumentální freskovou výmalbou renesančního umělce Raffaela Santiho a jeho následovníků. Díky ní jsou jedněmi z nejnavštěvovanějších prostor Vatikánských muzeí.

The four Raphael Rooms () form a suite of reception rooms, now part of the Vatican Museums in Vatican City. They are famous for their frescoes, painted by Raphael and his workshop. Together with Michelangelo's Sistine Chapel ceiling frescoes, they are the grand fresco sequences that mark the High Renaissance in Rome.


Doklady.

Usměrňující selekce se nejčastěji vyskytuje jako reakce na změny podmínek prostředí, při nichž se populace stěhují do nových areálů s odlišnými tlaky prostředí. Tento typ selekce umožňuje rychlé změny ve frekvencích alel, a hraje zásadní roli ve speciaci. Dopad usměrňující selekce na fenotypové rozrůznění byl zkoumám prostřednictvím analýzy efektů lokusů kvantitativních znaků (z anglické "quantitative trait locus", QTL). Tato analýza ukázala vyšší než očekávané zastoupení genových lokusů korelujících s usměrňující selekcí, což poukazuje na usměrňující selekci jakožto primární příčinu fenotypové diverzifikace, která následně vede ke speciaci.

Metody detekce.

K detekci usměrňujcí selekce působící na populaci můžeme použít nejrůznějších statistických testů. Patří mezi ně například mapování kvantitativních znaků, test poměru nesynonymních a synonymních mutací (Ka/Ks) či testy rovnoměrnosti chodu molekulárních hodin. Při mapování kvantitativních znaků se porovnává počet antagonistických kvantitativních znaků s neutrálním modelem, což umožňuje testování usměrňující selekce proti gentickému driftu. U Ka/Ks testu se sleduje poměr nesynonymních a synonymních substitucí, přičemž poměr větší než 1 svědčí pro usměrňující selekci. Takzvaný "relative rate test "ověřující rovnoměrnost chodu molekulárních hodin se zaměřuje na hromadění výhodných mutací oproti neutrálnímu modelu, nicméně vyžaduje mít pro srovnání k dispozici fylogenetický strom.

Příklady.

Příkladem usměrňující selekce je například fosilní záznam ukazující cyklické změny velikosti evropských druhů medvědů v průběhu ledových (zvětšování) a meziledových (zmenšování) dob. Dále můžeme uvést například změny velikosti zobáku v populacích pěnkav. V mokřejších letech byly hojně rozšířena malá semínka, a pěnkavy tak měly jen zřídka potřebu konzumovat semena velká. V sušších obdobích byl potravy obecně nedostatek, a práci byli nuceni ke konzumaci semen různých druhů, a tedy často i větších velikostí. Změna stravování pěnkav ovlivnila hloubku zobáku těchto ptáků, jejichž zobáky se vyskytují ve škále od velkých a tuhých po malé a jemné, v následujících generacích.

Africké cichlidy.

Africké cichlidy jsou považovány za jeden z nejrozmanitějších rybích taxonů, který se navíc vyvíjel překapivou rychlostí. Tyto ryby se vyvinuly na stejném stanovišti, přesto však mají velmi různorodou morfologii, a to zejména co se týče úst a čelisti. Právě na toto se zaměřil Albertson et al. 2003 zkřížením dvou druhů afrických cichlid s velmi různou ústní morfologií. Hybrid mezi druhem "Labeotropheus fuelleborni" (se subterminalními ústy pro okusování řas z kamenů) a druhem "Metriaclina zebra" (s koncovými ústy určenými k sání) umožnil mapování kvantitativních znaků ovlivňujících morfologii ústrojí pro příjem potravy. Právě tento test přinesl konečné důkazy pro roli usměrňující selekce v evoluci čelistních kostí, ovšem nepřinesl doklady pro roli tohoto druhu selekce ve vývoji lebky či závěsných vazů – zde se pravděpodobně uplatnil genetický drift či stabilizující selekce.

Losos nerka.

Losos nerka ("Oncorhynchus nerka") je jedním z mnoha anadromních druhů ryb. Jedinci v dospělosti migrují do stejné řeky, v níž se narodili, aby se zde rozmnožili. aby reprodukovat. K migraci dochází každý rok ve stejnou dobu, ale Quinn et al. 2007 ukazuje, že populace lososa nerky z Bristolského zálivu na Aljašce prošla v poslední době usměrňující selekcí směrem k dřívějšímu stěhování a páření. Ve studii byly pozorovány dvě populace lososa nerky (původem z řek Egegik a Ugashik). Data Aljaškého úřadu pro rybolov a honitbu z let 1969-2003 byla rozdělena do pěti sedmiletých období a vynesena podle začátku rybolovu. Analýzou dat se zjistil čtyřdenní posun u populace z Egegiku, kde docházelo k silnější selekci, ale dřívější datum stěhování bylo patrné i u Ugashikské populace. Změna data stěhování může být samozřejmě ovlivněna teplotou vody, ale ve studovaných datech nebyla v tomto směru nalezena. Podle publikace může být za časový posun zodpovědný tlak rybolovu, který zejména v Egegikské oblasti začíná spíše v pozdějším období stěhování, a později migrující ryby tak mnohdy nedostanou příležitost k rozmnožování.

Ekologický dopad.

Usměrňující selekce může vést k rychlým a významným změnám v četnosti alel v populaci. Protože jsou hlavní příčinou usměrňující selekce variace tlaků prostředí, významné odklony od normálního stavu související například s globálními změnami klimatu mohou vyvolat výrazné posuny uvnitř populací. V typickém případě působí usměrňující selekce velmi silně, ale v krátkých časových intervalech, a není udržována dlouhodobě.

V populační genetice je usměrňující selekce považována za formu přirozeného výběru, která upřednostňuje jeden extrémní fenotyp před ostatními fenotypy, což způsobuje posun ve frekvenci alel v průběhu času ve směru preferovaného fenotyp. Výhodná alela pod vlivem usměrňujícího výběru zvyšuje svoje zastoupení v populaci, což je důsledkem rozdílů v přežívání jednotlivých fenotypů. Toto zvýšení četnosti je nezávislé na dominantnosti dané alely, i u recesivních alel nakonec dochází k jejich fixaci.

In population genetics, directional selection, or positive selection is a mode of natural selection in which an extreme phenotype is favored over other phenotypes, causing the allele frequency to shift over time in the direction of that phenotype. Under directional selection, the advantageous allele increases as a consequence of differences in survival and reproduction among different phenotypes. The increases are independent of the dominance of the allele, and even if the allele is recessive, it will eventually become fixed.


Charakteristiky.

Hmotnost, průměr a teplota.

Zdánlivý sklon oběžné dráhy planety dosud nebyl změřen. Minimální limit hmotnosti je 1,27 hmotnosti Země, pokud je planeta pozorována přesně v rovině oběhu, kdy by byl Dopplerovský posun maximální. Pokud změříme sklon oběžné dráhy, bude možné určit přesněji hmotnost planety. Větší sklon dráhy znamená větší hmotnost, většina z analyzovaných dat naznačuje na hmotnost menší než 3 hmotnosti Země. Pokud má planeta skalnaté jádro a hustotu podobnou Zemi, je její průměr nejméně 1,1 násobek průměru Země. V případě, že má planeta menší hustotu nebo vyšší než minimální hmotnost, je její průměr větší. Planeta by měla mít povrchovou teplotu zhruba 234 Kelvinů, což je asi mínus 39 stupňů Celsia. Proxima Centauri b se nachází v obyvatelné zóně.

Mateřská hvězda.

Planeta obíhá kolem červeného trpaslíka spektrální třídy M s názvem Proxima Centauri. Tato hvězda má hmotnost 0,12 hmotnosti Slunce a 0,14 poloměru Slunce. Povrchová teplota hvězdy je asi 3040 Kelvinů a je stará 4,85 miliardy let. Slunce je naproti tomu staré 4,6 miliardy let a jeho povrchová teplota je 5778 Kelvinů. Doba rotace Proximy je zhruba 83 dní, její svítivost je asi 0,0015 svítivosti Slunce. Proxima má navíc poměrně vysokou metalicitu, což u hvězd nízké hmotnosti není běžné. Její metalicita je vyšší než u Slunce.  Magnituda hvězdy při pohledu ze Země je 11,13, ačkoli jde o Zemi nejbližší hvězdu, nelze ji z povrchu Země vidět pouhým okem, kvůli její nízké svítivosti.  Proxima je proměnná hvězda, která občas prochází dramatickými změnami jasu, kvůli magnetické aktivitě. Tato aktivita mateřské hvězdy by byla schopná vytvořit silnou magnetickou bouři, případně silně ozářit povrch exoplanety, pokud tato nemá atmosféru nebo silné magnetické pole.

Oběžná dráha.

Jedno oběhnutí Proxima Centauri b kolem své mateřské hvězdy trvá 11,186 dne. Hlavní poloosa planety je 0,05 astronomické jednotky, jde tedy o zhruba jednu dvacetinu vzdálenosti Země od Slunce. Pro srovnání, nejbližší planeta sluneční soustavy, Merkur, má hlavní poloosu o velikosti 0,39 astronomické jednotky.  Planeta obdrží od mateřské hvězdy asi 65 % energetického toku, který dostává Země od Slunce. Nicméně, kvůli mnohem bližší dráze také příjme 400 krát více rentgenového záření než Země.

Obyvatelnost.

Obyvatelnost planety Proxima Centauri b nebyla stanovena. Exoplaneta byla objevena v oblasti, kde by se měla nacházet obyvatelná zóna, oblast kolem hvězdy se správnými podmínkami umožňující existenci kapalné vody na povrchu planety. Mateřská hvězda Proxima Centauri bude jako červený trpaslík na hlavní posloupnosti asi 4 biliony let, 320 krát déle než Slunce.  Planeta je dostatečně blízko své hvězdě a pokud má navíc excentricitu blízkou nule, mohlo by to vést k vytvoření vázané rotace. Jedna polokoule planety by tak neustále mířila ke hvězdě, zatímco druhá strana by byla trvale ve stínu. Vědci určili, že nejlepší šance na obyvatelnost je mezi dvěma extrémními oblastmi, označené jako terminátory, kde by se mohla nacházet voda v kapalném skupenství.  Výstřednost dráhy planety není známa s jistotou, víme jen, že je menší než 0,35, což je stále dost na zachycení do rezonance v poměru 3:2, podobně jako Merkuru. Evropská jižní observatoř předpovídá podmínky s průměrnou povrchovou teplotou podobnou jako na Zemi. Velká část povrchu planety by mohla být obyvatelná, má-li planeta dostatečně hustotu atmosféru pro přenos tepla mezi přivrácenou a odvrácenou polokoulí. Výpočty ukazují, že vzhledem k výraznému ozáření v prvních asi 200 milionech let existence planety by došlo ke ztrátě ekvivalentu jednoho oceánu. Kapalná voda by proto mohla být převážně v nejvíce osluněných oblastech, tedy na polokouli přivrácené ke hvězdě nebo v tropickém pásu. Planeta by měla být v dosahu několika teleskopů, které by mohly prozradit více o jejím složení a atmosféře, pokud nějakou má.

Objev.

První náznaky existence této exoplanety objevil v roce 2013 Mikko Tuomi v archivních datech. Pro potvrzení pozorování spustila Evropská jižní observatoř na počátku roku 2016 projekt "" (česky "bledě rudá tečka"), což odkazuje na slavnou fotografii "Bledě modrá tečka" pořízenou z Voyageru 1. Existence planety byla potvrzena v srpnu 2016, objev byl následně publikován v časopisu Nature. Měření bylo prováděno 3,6 metrovým teleskopem v observatoři La Silla a osmimetrovým Very Large Telescope. Pravděpodobnost falešné detekce je menší než jedna desetina milionu.

Budoucí pozorování.

Přímé zobrazení exoplanety by mělo být možné pomoci Evropského extrémně velkého dalekohledu (E-ELT). Ještě dříve byl mohl Kosmický dalekohled Jamese Webba získat teplotní profil planety. Dozvěděli bychom se, zda má Proxima b skutečně atmosféru. Teplotní rozdíly mezi denní a noční stranou by měly být v případě existence planety menší, neboť atmosféra by část tepla distribuovala mezi denní a noční stranou. Velké astronomické přístroje by mohly také pozorovat světlo hvězdy odražené planetou a zjistit albedo a sklon dráhy vůči nám.

Proxima Centauri b (někdy také Proxima b) je extrasolární planeta v soustavě trojhvězdy Alfa Centauri, obíhající v obyvatelné zóně červeného trpaslíka Proximy Centauri, nejbližší hvězdy ke Slunci. Nachází se asi 4,2 světelných let daleko v souhvězdí Kentaura. Jedná se o nejbližší prokázanou exoplanetu k Zemi, její obyvatelnost však dosud nebyla prozkoumána.

Proxima Centauri b (also called Proxima b or Alpha Centauri Cb) is an exoplanet orbiting in the habitable zone of the red dwarf star Proxima Centauri, which is the closest star to the Sun and part of a triple star system. It is located approximately from Earth in the constellation of Centaurus, making it the closest known exoplanet to the Solar System.


Život.

Quinnová absolvovala střední školu ve Victorii v Austrálii a následně nastoupila na University of Melbourne. Na doktorské studium přešla do USA na Stanfordovu univerzitu. V roce 1967 získala doktorát, v té době tvořily ženy méně než 2% fyziků. Postgraduální práci absolvovala v německé urychlovačové laboratoři DESY v Hamburku. Následně strávila sedm let na Harvardově univerzitě předtím, než se vrátila do Stanfordu, kde získala post profesorky fyziky na Stanford Linear Accelerator Center.

Příspěvky ve fyzice.

Společně s Howardemem Georgim a Stevenem Weinbergem ukázala že tři typy základních fyzikálních interakcí (silná, elektromagnetická a slabá), které vypadají velmi odlišné když pozorujeme jejich chování v běžném světě, se stávají velmi podobné v procesech s extrémně vysokými energiemi. Proto mohou být tyto tři interakce aspekty jediné sjednocené interakce. Navrhla také možnou novou symetrii vesmíru, později známou jako Pecceiova–Quinnové symetrie. Tato vysvětluje jak může v silné interakci platit CP symetrie, ačkoli ve slabé interakci tato symetrie neplatí. Jedním z důsledků této teorie je předpověď částice známé jako axion. Tato částice dosud nebyla pozorována, ale uvažuje se o ní jako o možném kandidátovi na temnou hmotu.  Rovněž společně s Weinbergem a Enrico Poggiem ukázala, jak může být fyzika kvarků použita k předpovědi některých aspektů fyziky hadronů (což jsou částice složené z kvarků) bez ohledu na detaily struktury hadronů. Tato vlastnost je známa jako kvark-hadronová dualita.  V několika různých zemích vystoupila s přednáškou ""Chybějící antihmota"", ve které naznačuje, že tato oblast výzkumu je velmi slibná.  Dlouhodobě se angažuje v otázce výchovy. V Kalifornii, pracuje s učiteli ze základních a středních škol, tak aby se naučili předávat zábavu a vzrušení související s fyzikou studentům. Je členkou Rady pro vědecké vzdělávání v rámci Národní rady pro výzkum. Předsedala výboru, Národní rady pro výzkum který v roce 2012 vyvinul ""Rámec pro K-12 vzdělávání vědy"", který by se měl stát vodítkem pro vývoj multistátních norem pro vědecké vzdělávání. Konečná podoba dokumentu byla vydána v roce 2013 pod názvem ""Příští generaci vědeckých standardů"".

Helen Rhoda Arnold Quinnová (* 19. května 1943 Melbourne) je americká fyzička austrálského původu zabývající se fyzikou elementárních částic. Její práce se týká především hledání jednotné teorie tři interakcí, silné, elektromagnetické a slabé. Obdržela několik vyznamenání včetně Diracovy medaile.

Helen Rhoda Arnold Quinn (born 19 May 1943 in Melbourne) is an Australian-born particle physicist and educator who has made major contributions to both fields. Her contributions to theoretical physics include the Peccei-Quinn theory which implies a corresponding symmetry of nature (related to matter-antimatter symmetry and the possible source of the dark matter that pervades the universe) and contributions to the search for a unified theory for the three types of particle interactions (strong, electromagnetic, and weak). As Chair of the Board on Science Education of the National Academy of Sciences, Quinn led the effort that produced "A Framework for K-12 Science Education: Practices, Crosscutting Concepts, and Core Ideas"—the basis for the Next Generation Science Standards adopted by many states. Her honours include the Dirac Medal of the International Center for Theoretical Physics, the Oskar Klein Medal from the Royal Swedish Academy of Sciences, appointment as an Honorary Officer of the Order of Australia, the J. J. Sakurai Prize for Theoretical Particle Physics from the American Physical Society, the Karl Taylor Compton Medal for Leadership in Physics from the American Institute of Physics, and the 2018 Benjamin Franklin Medal in Physics from the Franklin Institute.


Tenisová kariéra.

Zdravotní komplikace.

Na tenisových okruzích nehrál od května 2009 do listopadu 2010 a opět dva roky od srpna 2013. Důvodem se staly vleklé zdravotní potíže. Opakovaně podstoupil chirurgické výkony na levé stehenní kosti (2009), levém zápěstí (2011), pravé kyčli (2013), levé kyčli (2014), pravém ramenu (2014), pravém zápěstí (2014) a pravých a levých přitahovačích (2014). Během roku 2013 prodělal infekční mononukleózu a téměř dva roky se na levé dolní končetině potýkal s Brodieho abscesem, tzv. subakutní osteomyelitidou.

Profesionální kariéra.

V rámci hlavních soutěží událostí okruhu Futures debutoval v lednu 2011, když na turnaji ve floridském Plantation prošel kvalifikací. Ve druhém kole podlehl Britovi Danieli Smethurstovi. Premiérový singlový titul v této úrovni vybojoval v únoru 2013, když ve finále sheffieldského turnaje porazil britského hráče Edwarda Corrieho. Na challengerech ATP se poprvé objevil v březnu 2011 během deblové soutěže ve floridské Sarasote. Po boku bratra Ryana Harrisona byli vyřazeni ve druhém kole.  Ve dvouhře okruhu ATP World Tour debutoval v hlavní soutěži na atlantském BB&T Atlanta Open 2013, kam obdržel divokou kartu. Na úvod vyřadil Kolumbijce Alejandra Fallu a skončil ve druhé fázi poté, co nestačil na nejvýše nasazeného krajana a pozdějšího vítěze Johna Isnera. Premiérový finálový duel na challengerech si zahrál v německém Fürthu v červnu 2013. Spolu s Michaelem Venusem odešli poraženi z finále čtyřhry od australského páru Rameez Junaid a Colin Ebelthite.  Debut v hlavní soutěži nejvyšší grandslamové kategorie zaznamenal v mužském singlu US Open 2016. Jednalo se o jeho druhou účast na okruhu ATP Tour a druhou grandslamovou, když v kvalifikaci vypadl již na US Open 2012. Během newyorského kvalifikačního turnaje 2016 dokázal třikrát zvrátit nepříznivý vývoj setů 0–1, aby následně prošel do hlavní soutěže. V úvodním kole však Francouzi Paulu-Henrimu Mathieuovi odebral jen tři gamy.

Christian Harrison (* 29. května 1994 Shreveport, Louisiana) je americký profesionální tenista. Ve své dosavadní kariéře na okruhu ATP World Tour nevyhrál žádný turnaj. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal do září 2016 dva tituly ve dvouhře.

Christian Harrison (born May 29, 1994) is an American professional tennis player. He is the younger brother of Ryan Harrison.


Životopis.

Prout se narodil v Hortonu v hrabství Gloucestershire v roce 1785. V 17 letech věku získal kněžské vzdělání, následně studoval na Redland Academy v Bristolu a Edinburské univerzitě, kde v roce 1811 získal magistra medicíny. Profesní život strávil jako praktický lékař v Londýně, ale také se zabýval chemickým výzkumem. Byl aktivní v biologické chemii a prováděl mnoho analýz sekretů živých organismů, které, jak věřil, byly vyrobeny odbouráváním tělesných tkání. V roce 1823 on zjistil, že žaludeční šťávy obsahují kyselinu chlorovodíkovou, která může být separována z žaludečních šťáv pomocí destilace. V roce 1827 navrhl klasifikaci látek v potravinách na cukry a škroby, mastná tělesa, a bílkoviny, později se tato klasifikace stala známý jako sacharidy, tuky a bílkoviny.  Prout je ale také známý díky svým výzkumům ve fyzikální chemii. V roce 1815 na základě tabulek atomových hmotností dostupných v té době, předpokládal, že atomová hmotnost každého prvku je celočíselným násobkem atomu vodíku, což naznačuje, že atom vodíku je jedinou skutečně elementární částicí, kterou nazval protyle, a že atomy dalších prvků jsou vyrobeny ze skupin různých počtů atomu vodíku. Zatímco Proutova hypotéza nebyla potvrzena, když byly pozdějšími měřeními upraveny hodnoty atomových hmotností dalších prvků, jeho vhled do základní struktury hmoty byl poměrně přesný. Proto, když Ernest Rutherford v roce 1920 vybíral název pro nově objevenou jadernou částici, zvolil název proton, na počest Williama Prouta.  Prout přispěl ke zlepšení barometru, a Královská společnost přijala jeho návrh jako národní standard.  V roce 1819 byl zvolen členem Královské Společnosti. V roce 1831 přednesl v rámci Královské lékařské koleje přednášku o použití chemie v medicíně.  Prout napsal osmý díl pojednání "Bridgewater Treatise" týkající se chemie, meteorologie a funkcí trávení s ohledem na přírodní teologii. V této práci navrhl termín "konvekce" k popsání typu přenosu energie.  V roce 1814 se Prout oženil s Agnes Adamovou, s níž měl šest dětí. Zemřel v Londýně v roce 1850, pohřben byl v Kensal Green Cemetery.  Po Williamu Proutovi je pojmenována jednotka jaderné vazebné energie "Prout", odpovídající 1/12 vazebné energie deuteronu, neboli 185.5 keV.

William Prout (15. ledna 1785 – 9. dubna 1850) byl anglický chemik, lékař a přírodní teolog. Proslavil se především vyslovením Proutovy hypotézy.

William Prout FRS (; 15 January 1785 – 9 April 1850) was an English chemist, physician, and natural theologian. He is remembered today mainly for what is called Prout's hypothesis.


Přehled.

Ve hře Don't Starve se hráči snaží co nejdéle přežít v divočině. V základní verzi hry je jediným koncem hráčova smrt. Když hráč zemře, sečtou se všechny dny, za které dostane "zkušenosti", za které bude moci odemykat nové postavy, se kterými lze hrát. Když hráč zemře, přijde o svět, ve kterém dosud hrál a při příští hře bude vygenerovaný nový. Ve hře se střídá nejen počasí, ale i roční období, dokonce i požáry nebo déšť meteoritů. Noc je ve hře velice nebezpečná, pokud se déle zdržíte mimo okruh světa, zabije vás to. Musíte si hlídat svoje zdraví (životy), hlad a duševní zdraví ("sanity"), ale také teplotu (podchlazení, přehřátí) nebo jestli nejste promočení. Vše z toho může hráče zabít nebo přinést nepříznivý efekt.

Příběh.

Příběh hry se odvíjí od Wilsona, vědce, kterého záhadný Maxwell přesvědčil, aby vybudoval portál, kterým přesunul Wilsona do podivného světa plného příšer, podivných tvorů a dalších záhad. Hráč hraje s Wilsonem jako ze základní postavou. Existuje ale i rozšíření příběhu Adventure Mode, kde zjišťujete proč Vás Maxwell přesunul zrovna na tohle místo a také strašlivé tajemství Maxwellovy temné síly. Dohráním tohoto modu lze odemknou charakter Maxwell. Adventure mod lze najít během hry v základním Don't starve nebo Don't starve: Gigants. Poté se příběh odvíjí od konce Adventure módu a v Don't Starve Together, ve kterém se Wilson vymění na temném trůně s Maxwellem, poté Maxwell zemře (V Adventure Módu smrt vás dá pouze ven z Adventure a probudíte se u Maxwelllových dveří než jste je použili) a Charlie (Maxwellova Assistentka se zbaví Wilsona z trůnu, převezme magickou moc ale mezitím se její temná povaha a normální lidská pohádají jak by měla vypadat trůnní mistnost než se zkombinují do jedné ve které vytváří nové stvoření, výzvy, dekorace a dostane do Constantu (Jméno Don't Starve světa) svoji sestru Winonu.

Postavy.

Ve hře si lze vybírat z několika postav. Každá má svoje výhody a nevýhody.

Wilson.

Postava se kterou každý hráč začíná. Wilson je jako jediná postava bez zvláštních schopnstí. Jediné je, že mu po čas hry rostou vousy, které v zimě hřejí ale v teple přehřívají a je možnost si je oholit a vyrobit z nich Meaty Effigy, sošku ve tvaru Wilsona která ho oživí pokud zemře.

Willow.

Willow má zvláštní schopnost, že když jí dochází duševní zdraví, podpaluje všechno okolo sebe. Také ji nijak neubližuje oheň. A má od začátku hry svůj zapalovač s nekonečným množství použití.

Wolfgang.

Je velice silný pokud je nasycen, ale má strach z příšer. Má tři formy při nasycení: 1. Silná - Uděluje v této formě bolest o síle 2 (Wilsonova síla je 1 a klasická), běží trochu rychleji ale hladoví mnohem více. (z důvodu jednotky nasycení která určuje rychlost hladovění nejde určit rychlost) 2. Normální - Podobá se Wilsonově ale stále rychleji ubírá hlad. 3.Slabý, udělí sílu menší než u Wendy (přibližně 0.5), běží pomaleji ale ubírá se mu hlad skoro jako u Wilsona. (Záleží nasycení - 100.N : 1.2, 9.N : 0.77)

Wendy.

Wendy je cynická postava, duševní zdraví jí ve tmě klesá o 10% pomaleji. Její utok je ale o 33% nižní než u ostatních postav. Velkou výhodou je její duch Abigail (její mrtvá sestra), která se objeví pokud obětujete nějakou živou bytost (např. králíka)to jí ale ubere duševní zdraví. Pokud její sestra Abigail zemře tak z ní vypadne ona květina,která se rozvine (a bude z ní moci být vyvolán duch) po 3-4 dnech. Čím dále ve dni jste, tím větší dává Abigail poškození (den<večer<noc).

WX-78.

WX-78 je robot, který na začátku hry má nejnižší zdraví, hlad, a duševní zdraví (sanity), ale můžou se zvýšit když "sníte" ozubená kolečka. WX-78 je nabit zásahem blesku. Běhá tak rychleji a svítí, ale sníží mu to duševní zdraví. Když prší, a s WX-78 zmoknete, začne vám hra ubírat životy.

Wickerbottom.

Wickerbottom je knihovnice která má ze všech postav nejvšší duševní zdraví (vyjma vylepšeného WX-78). Jako jediná postava nemůže spát ale zato může vyrábět speciální knihy, které po přečtení udělají nějaký efekt (nechají vyrůst všechny rostliny v okolí, přivolají spoustu ptáků, uspí všechny živé objekty v okolí, vytvoří salvu blesků nebo povolají nebezpečná chapadla).

Wes.

Wes je mim který nemůže mluvit. Je to nejtěžší postava za kterou můžete hrát. Má nejnižší životy, hlad i duševní zdraví (sanity). Může nafouknout nekonečně balonků, do kterých když praští, tak všechny najednou prasknou.

Woodie.

Woodie je dřevorubec který má strašlivé tajemství. Když pokácí moc stromů promění se na Werebeavera (bobrodlaka). Než se stane bobrodlakem, může sníst dřevo, trávu, klacky, prkna, atd. Zato má svou oblíbenou sekeru Lucy, která k němu mluví. Má neomezeně použití a dokonce vás i včas varuje před formou bobrodlaka.

Rozšíření.

Klei Entertainment postupně vydala několik DLC a rozšíření hry:  Poté vydala Don't Starve Together které se stává po Adventure Modu hry ve kterém Wilson propustí Maxwella, který je zamknut na stínovém trůně, avšak Wilson je zamknut místo něj, poté Charlie (Maxwellova Assistentka) která se transportací stala noční příšerou (Maxwell nazývá Charlie temnotu) která propustí Wilsona ale její temná povaha ho zabije a odstraní síly co získal z trůnu, poté začne proměňovat trunní místnost, ale přitom se její dvě povahy hádají dokud se nespojí v jednu povahu, ve které začne vytvářet nové stvoření (mazlíčky, Toadstoola - obří žábu žijící v symbióze s houbami, Stagehand - stolek který je aktivní v noci a hledá jakýkoliv zdroj světla)

Don't Starve (v překladu "Nehladov") je roguelike počítačová hra o přežití, vytvořená studiem Klei Entertainment 23. dubna 2013. Hru lze stahovat na Windows, Mac OS X a Linux prostřednictvím Steam nebo samostatné aplikace. Je také přístupná na PlayStation 4, PlayStation Vita a Wii U. V červenci 2015 vyšla i aplikace pro Apple iOS a Android "Don't starve - pocket edition".

Don't Starve is a survival video game developed by the Canadian indie video game developer Klei Entertainment. The game was initially released for Microsoft Windows, OS X, and Linux on April 23, 2013. A PlayStation 4 port, renamed "Don't Starve: Giant Edition", became available the following year (with PlayStation Vita and PlayStation 3 versions released on September 2014 and June 2015 respectively, and an Xbox One version released in August 2015). "Don't Starve" for iOS, renamed "Don't Starve: Pocket Edition" was released on July 9, 2015. An Android version was released on October 20, 2016. Downloadable content titled "Reign of Giants" was released on April 30, 2014, and a multiplayer expansion called "Don't Starve Together" became free for existing users on June 3, 2015. On Steam, this game is able to be purchased with a free copy for a friend. A Nintendo Switch port came out on April 12, 2018.


Život.

Narodil se v Newarku Anně Clarisse Treat a Reverendu Sardisi Brewsterovi Morleymu. Oba rodiče byli měli původ mezi prvními kolonisty kontinentu a čistě britského původu. Morley vyrostl ve West Hartfordu v Connecticutu. Během dětství byl často nemocný a měl nalomené zdraví, proto byl až do devatenácti let vzděláván otcem doma.  V roce 1857 Morley nastoupil na Williams College v Williamstownu což byla alma mater jeho otce. Bakalářské studium absolvoval v roce 1860, a v roce 1863 získal magisterský titul. Kolem roku 1860 se jeho zájem postupně přesunul z chemie, která ho fascinovala od dětství k optice a astronomii. V letech 1860-1861 připravil tranzitní nástroje vyrobené z chronografu a provedl první přesné stanovení zeměpisné šířky z univerzitní observatoře. Toto stanovení bylo předmětem jeho první publikované knihy, která byla přečtena před Americkou asociací pro pokrok ve vědě v roce 1866.  Na radu svých rodičů vstoupil Morley do Andover Theological Seminary v roce 1861, kurz dokončil o 3 roky později a získal v něm dobrou znalost hebrejštiny. Od roku 1866 do roku 1868 byl učitelem na soukromé škole a později, od roku 1868 kázal v malé farnosti v Ohiu. Ve stejné době byl jmenován profesorem chemie na Western Reserve College (nacházející se v Hudsonu v Ohio a později přestěhované do Clevelandu a přejmenované na Case Western Reserve University), kde zůstal až do svého odchodu do penze v roce 1906. Tato událost byla zlomovým bodem v jeho kariéře. V roce 1873 se stal profesorem chemie v Cleveland Medical College z této pozice ale odstoupil v roce 1888 aby měl více času na výzkum. Těsně předtím, než se přestěhoval do Hudsonu se oženil se Imbellou A. Birdsallovou.  Během pobytu v Clevelandu shromáždil jednu z nejlepších soukromých sbírek chemických časopisů v Americe. Vlastnil i ruské časopisy a naučil se rusky tak dobře aby je mohl číst. Po odchodu do penze jeho knihovnu zakoupila univerzita a přesídlila ji do chemické laboratoře, která po něm byla pojmenována. V roce 1906 se přestěhoval do West Hartford v Connecticutu, kde postavil malý dům a laboratoř pro své osobní studium hornin a minerálů.  Morley nebyl plodný spisovatel, publikoval pouze 55 odborných článků. Svou ženu přežil jen o několik měsíců a zemřel po chirurgické operaci v nemocnici v Hartfordu v roce 1923.

Výzkum.

Optika a astronomie.

Nejvíce známy jsou jeho výzkumné práce v oblasti fyziky a optiky. V této oblasti Morley spolupracoval a pomáhal fyzikovi Albertu Abrahamu Michelsonovi především v období kolem roku 1887. Mnohokrát nastavovali a zlepšovali techniku pro experiment později nazývaný Michelsonův–Morleyův. Jejich aparatura byla sestavena k přesným měřením rychlosti světla v různých směrech a v různých obdobích roku, tak jak se Země pohybuje na své oběžné dráze kolem Slunce. Tato pečlivá měření byla vytvořena za účelem měření rozdílů rychlosti světla v různých směrech. Michelson a Morley ale vždy zjistil, že rychlost světla se nemění vůbec a nezávisí na směru měření nebo postavení Země na oběžné dráze. Toto nazýváme "nulový výsledek" pro jejich experimenty s měřením rychlosti světla.  Ani Morley ani Michelson nepředpokládali, že tyto nulové výsledky vyvrací hypotézu o existenci "éteru", ve kterém docházelo podle tehdejších předpokladů k šíření elektromagnetických vln. Irský fyzik George FitzGerald Francis navrhl vysvětlení těchto nulových výsledků, když postuloval to co dnes nazýváme FitzGerald–Lorentzova kontrakce fyzikálních objektů ve směru jejich pohybu v inerciálním referenčním rámci.  Nicméně jiní vědci dospěli k závěru, že éter neexistuje. Výsledky Michelsonova–Morleyova experimenty podporovaly Einsteinův silný postulát z roku 1905, že rychlost světla je konstantní ve všech inerciálních vztažných soustavách, který byl součástí jeho speciální teorie relativity.  Morley také spolupracoval s Daytonem Millerem na experimentech s pozitivním éterem po skončení experimentů s Michelsonem. Morley dále sám prováděl měření rychlosti světla při průchodu přes silné magnetické pole. Studoval také teplotní roztažnosti pevných materiálů.

Chemie.

Ve Western Reserve College byl Morley povinen učit a to nejen chemie, ale také geologii a botaniku, což mu nechávalo jen málo času na výzkum. Nicméně během prvních deseti let na Hudsonu publikovat pět článků, většina se týkala přesnosti měření.  V chemii, která byla jeho původní vědou pracoval na zjištění přesné hodnoty složení atmosféry a určení hmotností plynů v atmosféře. Jeho práce na atomové hmotnosti kyslíku zahrnuje období jedenácti let. Hodně času strávil kalibrací přístroje a zlepšením přesnosti měření na nejvyšší možný stupeň (cca 1 díl na 10 000). V roce 1895 Morley představil novou hodnotu poměrů atomových hmotnostní kyslíku a vodíku, což poskytlo nejpřesnější určení atomové hmotnosti kyslíku v dosavadní historii vědy. Morleyův výzkum atomové hmotnosti kyslíku byl uznán jako Národní kulturní chemické památka Americké chemické společnosti v roce 1995.

Vyznamenání.

Morley byl prezidentem Americké asociace pro pokrok ve vědě v roce 1895 a rovněž byl prezidentem Americké chemické společnosti v roce 1899. Byl oceněn Davyho medailí, pojmenovanou pro britském chemikovi Humphry Davym, kterou získal od Královské společnosti v roce 1907 a také získal medaili Elliotta Cressona od Franklinova institutu v roce 1912 za významné příspěvky k chemii. Od Chicagské sekce Americké chemické společnosti održel cenu Willarda Gibbse v roce 1917.  Jeho jméno nese kráter Morley na přivrácené straně Měsíce a také Morleyho základní škola ve West Hartfordu a Morleyho vědecká laboratoř v kampusu Williams College. Jeho dům ve West Hartfordu byl prohlášen Národní kulturní památkou v roce 1975.

Edward Williams Morley (29. ledna 1838 – 24. února 1923) byl americký vědec, známý díky jeho měření relativní atomové hmotnost kyslíku, a díky Michelsonově–Morleyho experiment.

Edward Williams Morley (January 29, 1838 – February 24, 1923) was an American scientist famous for his extremely precise and accurate measurement of the atomic weight of oxygen and for the Michelson–Morley experiment.