Historie.

Po založení v roce 1956 se klub jmenoval Mašstroj Kazaň. O dva roky později, kdy vstoupil do sovětské ligy, byl přejmenován na SC Uritskogo Kazaň. Tým pak mohl hrát v té nejlepší lize RSFSR. A nevedl si špatně, když v první polovině soutěže vyhrál 6 zápasů z 19. V druhé polovině se už mužstvu tolik nedařilo a sestoupilo. Od té doby byl ale tým považován za jeden z nejsilnějších v druhé nejvyšší soutěži. Vedle toho měl nálepku nejproduktivnějšího mužstva, když v 60. a 70 letech střílel průměrně 4 branky na zápas. V této době dvakrát vyhrál sovětskou hokejovou ligu, v roce 1962 a 1976. Nejúspěšnější období SK Uritskogo Kazaň bylo na konci 70. let a na začátku 80. let. Tým táhli hráči jako Sergej Stolbun, Genadyj Maslov, který utvořil v sezoně 1982/83 klubový rekord za 140 bodů v 76 zápasech, nebo Ravil Šavalejev, který byl považován za jednoho z nejlepších obránců, kteří kdy v tatarstánském klubu hráli. Během tohoto období byla Kazaň pravidelně mezi nejlepšími mužstvy nejvyšší sovětské hokejové ligy.  Po tomto úspěchu se klub přejmenoval v roce 1990 na Itil Kazaň a hrálo v Ruské superlize, tak se totiž od roku 1992 jmenovala ruská nejvyšší soutěž. V sezoně 1995/96 klub znovu změnil název, tentokrát do podoby jak ho známe dnes, tedy Ak Bars Kazaň, a začala další zlatá éra. V ročníku 1997/98 dokonce vyhrál celou superligu. Hráči sice nedosahovali takové produktivity, jako kdysi jejich předchůdci, ale mužstvo přesto v lize dominovalo. V roce 2000 a 2002 se dostalo až do finále. Během této éry se v klubu objevila jména jako Denis Archipov nebo Danis Zaripov.  Při výluce NHL v sezoně 2004/05 se tu objevilo 11 špičkových hráčů severoamerické soutěže, jako Alexej Kovaljov, Ilja Kovalčuk nebo Vincent Lecavalier a Dany Heatley. I přes toto hvězdné složení se tým nesehrál a skončil na čtvrtém místě a v prvním kole playoff s Lokomotivem Jaroslavl.  Od té doby Kazaň se ale v lize opět pohybovala na špici a v roce 2006 opět celou soutěž vyhrála především díky excelování Alexeje Morozova. Následující sezonu Kazaň zvítězila v 35 utkáních a nastřílela 214 gólů za 54 zápasů, nakonec prohrála ve finále s Metalurgem Magnitogorsk. Kazaň zářila hlavně díky řadě "ZZM", Sergej Zinovjev, Danis Zaripov a Alexej Morozov, což byla jedna z nejnebezpečnějších útočných formací v historii ligy. V kombinaci s veterány (Vladimir Vorobjov), nebo posilami (Ray Giroux, Petr Čajánek, Jukka Hentunen) byla Kazaň jedním z nejlepší týmů v lize. Někdy bylo vedení za tuto "sázku na hvězdy" často kritizováno.  Největšími rivaly Kazaně je Lokomotiv Jaroslavl a Salavat Julajev Ufa.

Ak Bars Kazaň ( Ак Барс Казань) je profesionální ruský hokejový tým. Byl založen v roce 1956 a sídlí v Kazani v Tatarstánu. V současné době hraje tým Kontinentální hokejovou ligu (KHL). Jméno "Ak Bars" je odvozené ze symbolu Tatarstánu, v překladu jde o sněžného leoparda, tradiční symbol vztahující se k historii tatarských kmenů.

Hockey Club Ak Bars (, ), also known as Ak Bars Kazan, is a Russian professional ice hockey team based in Kazan. They are members of the Kharlamov Division of the Kontinental Hockey League.


Mládí.

Cranmer se narodil roku 1489 v Asloktonu v Nottinghamshire. Jeho rodiče Thomas a Agnes pocházeli ze střední společenské třídy. Jejich nejstarší syn John zdědil rodinný majetek a Thomas a jeho mladší bratr Edmund se vydali na církevní dráhu. Ve čtrnácti letech, dva roky po smrti svého otce, byl poslán na nově vytvořenou Ježíšovu kolej v Cambridge. Její absolvování mu trvalo neobvyklých osm let. V té době začal shromažďovat učebnice, což byla záliba, kterou si uchoval až do konce života. Při studiu na mistra svobodných umění, které zvládl za tři roky, se soustředil na studium humanismu a Erasma Rotterdamského. Po ukončení studia se stal odborným asistentem na Ježíšově koleji.

Ve službách Jindřicha VIII..

Jindřich VIII. a jeho první manželka měli pouze jednu dceru Marii ale žádného mužského potomka, který by se mohl stát Jindřichovým následníkem. To Jindřich považoval za velké nebezpečí pozdějších sporů o následnictví, chtěl se rozvést a oženit s jinou ženou (Annou Boleynovou), se kterou viděl možnost zplození mužského potomka větší. Pověřil Thomase Wolseyho, aby dosáhl u papeže anulace jeho prvního manželství. Cranmer Wolseymu s touto aktivitou pomáhal.  Cranmer se svými přáteli došli k závěru, že tato záležitost nenáleží papeži, ale má být diskutována evropskými teology. Cranmer byl pověřen, aby se připojil ke skupině vyjednavačů v Římě a zjistil, jaké názory na tuto věc panují. Výzkum vedený Eduardem Foxem vyústil v dokument "Detrerminations", podporující názor, že panovník má svrchovanou moc v rámci svého království. Při cestách po kontinentálních univerzitách se Cranmer setkal s několika protestantskými učenci. Roku 1532 byl jmenován královským vyslancem u dvora Karla V., kterého doprovázel při jeho cestách a viděl tak výsledky reformace v Evropě.  1. října 1532 Cranmer obdržel zprávu o tom, že byl po smrti Williama Warhama jmenován arcibiskupem canterburským a že se má vrátit do Anglie. Toto jmenování prosadila rodina Boleynů a v Anglii se setkalo s velkým překvapením, protože Cranmer do té doby nezastával významné postavení v rámci církve. V následujícím období Cranmer pracoval na právních aktech směřujících ke zrušení prvního Jindřichova manželství. V květnu Cranmer prohlásil manželství Jindřicha a Kateřiny v rozporu s božími zákony. Jindřich se tak mohl znovu oženit a 28. května prohlásil Cranmer sňatek Jindřicha a Anny za právoplatný. Papež Klement VII. byl těmito činy rozzloben, ale pod tlakem některých jiných panovníků se neodhodlal k radikální odvetě.  29. ledna 1536 poté co Anna potratila, se Jindřich začal zajímat o možný rozvod s ní, protože nevěřil, ze s ní bude mít syna. V dubnu pověřil Cromwella, aby připravil jeho rozvod s Annou. Ta byla uvězněna 2. května a následující den byl Cranmer povolán do Londýna. Tam poznal, že konec manželství je nevyhnutelný. A tak prohlásil 17. května manželství Jindřicha a Anny za neplatné. Dva dny poté byla Anna popravena.  Ustanovení svrchovanosti anglického panovníka znamenalo převod reforem pod jeho kontrolu. Jako kompromis mezi konzervativci a reformisty byl vytvořen dokument Deset článků ("Ten Articles"). Jednalo se o první pokus definovat cíle anglické církve. Tento kompromis ale nepřinesl smír obou skupin, protože nenaplnil naděje ani jedné z nich. Po vzpouře na severu Anglie na podzim roku 1536 se vláda ujala iniciativy a snažila se dosáhnout úpravy Deseti článků. Výsledkem několikaměsíční debaty byla kniha "The Institution of a Christian Man", známější jako Biskupská kniha ("Bishops' Book"). Král byl zaměstnán těhotenstvím své manželky Jany Seymourové, nevyjádřil podporu myšlenkám obsaženým v knize a tak i poté co byla vytištěna nesetkala se s velkým ohlasem.  Roku 1540 doporučil Cromwell Jindřichovi, aby se oženil s Annou Klevskou. Jindřich toto doporučení akceptoval, ale Anna na něho neudělala žádný dojem, a tak brzy po svatbě nařídil její zrušení. Cromwell byl jako iniciátor této akce popraven. Tím se Cranmer dostal do politicky významné pozice a těšil se velké králově důvěře. Tato důvěra nebyla otřesena ani spiknutím konzervativních kněží roku 1543 kdy Jindřich Cranmera podpořil. Cranmer využil příhodné situace a roku 1544 publikoval první autorizovanou anglickou verzi bohoslužeb – "Exhortation and Litany".

Reformy.

V době kdy byl regentem Eduard Seymour, stali se reformátoři části vládnoucí skupiny. V srpnu 1547 začaly královské inspekce farností a bylo jim doporučeno, aby si zajistili výtisk Knihy modliteb. Tato kniha obsahovala dvanáct kázání, z nichž čtyři napsal sám Cranmer. Cranmer také napadl klášterní život. Jeho názory se začaly odklánět od oficiální katolické doktríny a byl v tom podporován i reformátory z kontinentu, z nichž některé Cranmer pozval do Anglie.  Postupné rozšiřování použití angličtiny při bohoslužbách vyvolalo potřebu vytvoření kompletní a jednotné liturgie. První pokusy byly učiněny roku 1548 na setkání konzervativců a reformátorů ve Windsoru. Parlament roku 1549 podpořil Knihu obecných modliteb vydáním Zákona o jednotnosti kde, mimo jiné legalizoval sňatky duchovních. Povinnost používat tuto knihu, jako oficiální základ bohoslužeb nicméně vyvolala především v severní části země nepokoje.  Poté co byl Seymour 16. října 1551 uvězněn, se Cranmerův vliv v politice začal zmenšovat. Vztahy mezi Cranmerem a novým regentem Johnem Dudleyem byly napjaté. Cranmer pak pokračoval na revizi církevního práva, revizi Knihy modliteb a formování nové církevní doktríny. Jeho návrh reformy církevního práva byl ale parlamentem, ovládaným Dudleyem odmítnut. Revize Knihy modliteb byla přijat druhým Zákonem o jednotnosti z roku 1552, i když vydání oficiální verze bylo ohroženo silným Dudleyho nátlakem. V září téhož roku nařídil parlament revizi Knihy modliteb, což Cranmer odmítl a tak parlament ponechal průběh bohoslužeb v původní verzi.

Poslední období.

Po smrti Eduarda VI. byla Dudleym prohlášena anglickou královnou Jana Greyová. Její vláda ale trvala jen krátce, protože dcera Jindřicha VIII. Marie, přesvědčená katolička, byla schopna získat podporu od mnohých šlechticů i veřejnosti a po několika dnech byla parlamentem dosazena na trůn. Cranmer obhajoval reformní myšlenky, ale byl obviněn z buřičství a uvězněn v Toweru. 13. listopadu byl Cranmer spolu s čtyřmi dalšími muži obviněn ze zrady a odsouzen k trestu smrti.  Poté co byli v únoru 1554 popraveni Jana Greyová, její manžel a její otec soustředila se moc na potlačení opozice v církvi. Cranmer byl s některými dalšími církevními hodnostáři převezen do vězení v Oxfordu, kde čekal na další soud. I když se soud konal na anglickém území, patřil pod pravomoc papeže. Cranmer odmítl jakékoli svá obvinění. Byl zbaven funkce arcibiskupa a předán světským úřadům k vykonání trestu.  Cranmer v následujícím období debatoval s některými církevními představiteli o papežské svrchovanosti a výsledkem byla jeho odvolání názorů, které dříve obhajoval. V nich se podřídil královně a králi a uznal svrchovanost papeže v rámci církve. Cranmer také zavrhl Lutherovy reformátorské názory a akceptoval katolickou teologii a požádal o zproštění viny. Podle církevního práva mu mělo být odpuštěno, ale Marie se rozhodla, že jeho plánované upálení nebude dále odkládáno. Bylo mu nabídnuto veřejné odvolání jeho názorů. Cranmer odstoupil od odvolání, se kterým dříve souhlasil a obvinil papeže jako nepřítele a jeho doktríny označil za mylné. Cranmer byl upálen 21. března 1556.

Thomas Cranmer (2. červenec 1489 – 21. březen 1556) byl hlavním představitelem reformace v Anglii a arcibiskupem canterburským v době vlády Jindřicha VIII. a Eduarda VI. Pomohl vytvořit podmínky pro rozvod Jindřicha VIII. a jeho první manželky Kateřiny, které vedly k odloučení Anglikánské církve od římskokatolické církve. Spolu s Thomasem Cromwellem podpořili princip, který definuje anglického panovníka jako vrchního představitele církve v Anglii.

Thomas Cranmer (2 July 1489 – 21 March 1556) was a leader of the English Reformation and Archbishop of Canterbury during the reigns of Henry VIII, Edward VI and, for a short time, Mary I. He helped build the case for the annulment of Henry's marriage to Catherine of Aragon, which was one of the causes of the separation of the English Church from union with the Holy See. Along with Thomas Cromwell, he supported the principle of royal supremacy, in which the king was considered sovereign over the Church within his realm.


Geografie.

Západní hranici tvoří pohoří Tehachapi Mountains, na jihozápadě hory San Gabriel Mountains a hory San Bernardino Mountains, a též tektonické zlomy San Andreas a Garlock. Na severu hranici tvoří Great Basin a na jihu poušť Sonora. Severovýchodní hranice je nezřetelná – někdy je stanovena podle výskytu juky krátkolisté ("Joshua Tree"). Výskyt rostlinných druhů je sledován od roku 1750. Nachází se zde Národní rezervace Mojave, Národní park Joshua Tree a Národní park Zion.

Podnebí.

Roční srážky nepřesahují 150 mm ve vyšších partiích (1000-2000 m n. m.). V Údolí Smrti v Kalifornii v létě teplota přesahuje 120 °F (49 °C). Třebaže je to na poušti nezvyklé, je možné se v nadmořské výšce 7929 stop (cca 2 416,75 metrů) setkat se sněhem – zasněžený je např. štít Telescope Peak (3 392 m n. m.) a hora Clark severně od mezistátní dálnice č. 15. Nejnižší zaznamenaná teplota dosáhla 0 °F (− 17,7 °C), v zimě se teploty pohybují od 20 °F do 30 °F (od ok. −6 do ok. −1 °C), v létě obvykle kolem 100 °F (37,8 °C).

Historie.

Poušť vznikla existencí srážkového stínu na tomto území. Na mnoha místech, zejména níže položených, prší sporadicky a teploty v létě dosahují vysokých hodnot (Údolí smrti apod.) Srážkový stín způsobuje pohoří Skalnatých hor, za které srážky z Tichého oceánu stěží pronikají.  Zajímavostí je, že část této pouště ve vojenské oblasti Nevada Test Site se od roku 1951 používala jako testovací plocha pro jaderné zbraně<ref name="DOE/NV-209">U.S. Department of Energy / Nevada Operations Office, "United States Nuclear Tests - July 1945 through September 1992", December 2000, DOE/NV-209 Rev 15 </ref>.

Osídlení.

V Mohavské poušti se nachází řada opuštěných sídel, např. Calico, dříve centrum těžby stříbra, nebo Kelso v "Národní rezervaci Mohave", jehož atrakcí je dochovaná původní železniční stanice.  Nacházejí se zde i větší města, např. Las Vegas. Z dalších lze jmenovat:  Na tomto území byla vybudována Edwardsova letecká základna, využívaná letectvem i jako místo přistávání raketoplánů NASA.

Mohavská poušť () je písčito-kamenitá poušť na jihovýchodě Kalifornie, ve Spojených státech amerických. Rozkládá se v jižní části Velké pánve, dále zasahuje na jih Nevady a velmi malou částí také do Utahu a Arizony. Její rozloha činí okolo 65 000 km2, roční srážky jsou 45 až 130 mm. Název pochází od slova Mohave – jména indiánského kmene, který ji obýval.

The Mojave Desert ( ; ) is an arid rain-shadow desert and the driest desert in North America. It is in the Southwestern United States, primarily within southeastern California and southern Nevada, and it occupies 47,877 sq mi (124,000 km). Small areas also extend into Utah and Arizona. Its boundaries are generally noted by the presence of Joshua trees, which are native only to the Mojave Desert and are considered an indicator species, and it is believed to support an additional 1,750 to 2,000 species of plants. The central part of the desert is sparsely populated, while its peripheries support large communities such as Las Vegas, Barstow, Lancaster, Palmdale, Victorville, and St. George.


Hrací plán.

Soutěžící se mohli přihlašovat do soutěžního pořadu pomocí speciálního telefonního čísla nebo později pomocí internetového dotazníku, na základě registrace soutěžícího, obvolávala produkce jednotlivé přihlášené a ti podstupovali základní znalostní kvíz a různé druhy otázek, podle kterých se vybrali soutěžící do rozstřelu (verze z roku 2008 část s rozstřelem neměla).  Soutěžící, který vyhraje rozstřel (seřadí čtyři možnosti za sebou dle instrukcí), a zároveň je nejrychlejší, postoupí do horkého křesla, kde ho čeká sada patnácti otázek. Soutěžící si může vybrat při jakékoliv otázce odstoupit ze soutěže a odnést si poslední vyhranou částku. V rámci hry ho čekají tři záchytné body, jenž udávají minimální částku, kterou si po jejich překročení soutěžící odnese, pokud zodpoví následnou otázku špatně.  Na závěr pořadu se může ozvat klakson, který značí, že soutěžící nestihl dohrát hru v časovém slotu jednoho dílu. Soutěžící se vrací v dalším díle a svoji hru dohrává, pokud klakson zazní během zadávání otázky, v příštím kole bude soutěžícímu zadaná nová otázka.

Nápovědy.

Během hry jsou nabídnuty tři základní nápovědy (2000–05), v letech 2008 a od roku 2016 byly k dispozici čtyři nápovědy:

Formát hry (2000–05).

Vybraných deset soutěžících usedlo do křesel v rozstřelu, ten který odpověděl správně a nejrychleji pokračoval do horkého křesla. Zde na něj čekalo patnáct vědomostních otázek. Soutěžící měl celkem tři záchytné body: otázka 5. v hodnotě 10 000 Kč, otázka 10. v hodnotě 320 000 Kč a otázka 15. v nejvyšší hodnotě 10 000 000 Kč. K dispozici měl tři nápovědy: 50:50, přítele na telefonu a radu publika. Pokud soutěžící hru ukončil či špatně odpověděl na nějakou z otázek, následoval stejný postup rozstřelu se zbývajícími devíti hráči. Nejvyšší možnou výhrou bylo 10 000 000 Kč.

Formát hry "Milionář" (2008).

Soutěžící se neúčastnili žádného rozstřelového kola a hra se odehrávala rovnou na horkém křesle. Zde na soutěžícího opět čekalo 15 otázek a k dispozici měl tři základní nápovědy, po dosažení druhého záchytného bodu se mu objevila čtvrtá nápověda, výměna otázky. Záchytné body byly na páté otázce v hodnotě 10 000 Kč, na desáté otázce v hodnotě 80 000 Kč a na patnácté otázce v hodnotě 2 000 000 Kč, což byla také nejvyšší možná výhra.

Formát hry (2016–17).

Soutěžící se opět utkávali v rozstřelu, kde o místo v horkém křesle hrálo osm soutěžících. Opět postupoval ten soutěžící, který odpověděl správně a byl nejrychlejší. Na začátku hry mu bylo nabídnuto, zdali chtěl hrát klasickou nebo riskantní hru. Klasická hra byla složena z patnácti otázek se třemi záchytnými body a třemi nápovědami. Riskantní hra měla také patnáct otázek, ale pouze dva záchytné body a to na otázce č. 5 a 15. Soutěžící měl ovšem k dispozici čtyři nápovědy. Pokud soutěžící hru ukončil či špatně odpověděl na nějakou z otázek, následoval stejný postup rozstřelu se zbývajícími sedmi hráči. Nejvyšší možnou výhrou bylo (také jako v letech 2000 - 2005) 10 000 000 Kč.

SMS soutěž (2016).

V roce 2016 byla nabídnuta divákům soutěž s možností zasoutěžit si a získat 25 000 Kč. Produkce vybírala dvě otázky, u kterých spouštěla SMS hlasování o tom, která z možností je u zadané otázky správná. Diváci posílali SMS ve tvaru A, B, C nebo D, podle toho, která odpověď se jim zdála správná. Během jednoho dílu měli diváci možnost soutěžit dvakrát.

Největší vítězové.

V historii soutěže se nikomu nepodařilo získat víc než 2 500 000 Kč.

Zdeněk Jánský (19. července 2002).

Zdeněk Jánský z Chomutova jako první zvítězil v pořadu Chcete být milionářem? v 174. díle. Odnesl si výhru v hodnotě 2 500 000 Kč. Jánský se pokusil bojovat také o pět milionů korun, kde využil nápovědu 50:50 i přítele na telefonu, ovšem i přesto nevěděl, a soutěž vzdal. Poté, co si tipnul (možnost C), odpověď byla špatná. Jánský se také objevil v pořadu Riskuj! a Nejslabší! Máte padáka!; v obou případech si také odnesl výhry.

Pavel Judas (2. září 2003).

Pavel Judas z Hrušovan u Brna jako druhý dokázal vyhrát částku 2 500 000 Kč a to v 287. díle. Pokusil se také o otázku za pět milionů korun, ale odpověď nevěděl a tak si ponechal dosavadní výhru. Když si tipnul možnost C, odpověď byla i tak špatně.

Soutěž v zahraničí.

Tento pořad byl vysílán v několika zemích, přičemž princip hry byl pořád stejný. Pořad se vysílal například:

Chcete být milionářem? (v roce 2008 nazýván jako Milionář) je česká verze populární televizní soutěže podle britského originálu "Who Wants to Be a Millionaire?", jejíž charakteristickým rysem je možnost dosažení velmi vysokých výher v řádu milionů. Soutěžící v průběhu soutěže zodpovídá 15 otázek se vzrůstající náročností, přičemž vždy vybírá ze čtyř variant odpovědí tu správnou. Pokud nezná správnou odpověď, může soutěžící hru ukončit a odnést si dosud vyhranou částku.

Chcete být milionářem? (English translation: "Do you want to be a millionaire?") is a Czech game show based on the original British format of "Who Wants to Be a Millionaire?". The show was hosted by Vladimír Čech, Martin Preiss and Ondřej Hejma (consecutively). The current host is Marek Vašut. The main goal of the game is to win 10 million Kč (€370,000) by answering 15 multiple-choice questions correctly. There were 3 "lifelines", in the new version a 4th lifeline was added - fifty fifty ("50:50"), phone a friend ("přítel na telefonu"), ask the audience ("rada publika") and help of the one from audience (pomoc diváka z publika). The game show is shown on the Czech TV station TV NOVA. When a contestant gets the fifth question correct, he leaves with at least 10,000 Kč. When a contestant gets the tenth question correct, he leaves with at least 320,000 Kč. Nobody won the main prize. The format was briefly adopted by another TV station under the name "Milionář". The show was on from 2000 to 2005, and in March 2016 it went on again with new Risk format. The 2016 episodes are recorded in Cologne, where German and Austrian versions are shot as well. In June 2017 show returned to air.


Nahrávání a období před vydáním.

Nahrávání alba "White Light/White Heat" probíhalo v září 1967 v Mayfair Sound Studios v New Yorku. Není přesně jisté, jak dlouho skupina album nahrávala. Jeho nahrávání trvalo jen několik dní, ale celé vzniklo v září. Produkce se ujal Tom Wilson a nahrávacími techniky byli Gerry Kellgren a Val Valentin.  Skladba „Here She Comes Now“ byla na prvních výliscích desky uvedena chybně jako „There She Comes Now“. V roce 1976 album vyšlo ve Spojeném království se zcela odlišným obalem. V roce 1986 bylo album remasterováno a vydáno s upraveným obalem, na kterém již tetování není znázorněno vůbec.

Vydání.

Před vydáním alba samotného vyšel v listopadu 1967 singl, obsahující skladby „White Light/White Heat“ a „Here She Comes Now“.  Album "White Light/White Heat" vyšlo 30. ledna 1968 u vydavatelství Verve Records. Na jeho předním obalu je fotografie tetování od Billyho Namea; ta ale není skoro vůbec vidět, protože je černá stejně jako podklad, jen má trochu jiný odstín. Na zadní části obalu je pak fotografie všech členů skupiny.  V prosinci 2013 vyšlo album u příležitosti pětačtyřicátého výročí v reedici doplněné o řadu alternativních či koncertních verzí různých skladeb. Různé raritní nahrávky pro reedici dodali Lou Reed i John Cale; první z nich několik týdnů před vydáním reedice zemřel.

Skladby.

Album otevírá skladba o amfetaminech, která dala název celému albu − „White Light/White Heat“. V této verzi má stopáž kratší než tři minuty, na koncertním albu "" je o poznání delší, má osm a půl minuty. Následuje „The Gift“. Text ke druhé skladbě napsal Reed ještě na univerzitě; jako hudba k ní byl použit základ skladby „Booker T.“. Koncertní nahrávky skladby „Booker T.“ vyšla v roce 1995 jako součást box setu "Peel Slowly and See". Nahrávka je velmi zvláštní, protože hudba je nahrána do jednoho kanálu a slova do druhého, takže i při výstupu zní každé z jednoho reproduktoru a buď jednu nebo druhou část lze vypustit. Hlavní postavou ve skladbě „The Gift“ je jistý Wald Jeffers; student, který se snaží poslat sebe sama poštou. Její text Cale recituje s velšským akcentem a zajímavostí je, že celý osmiminutový text namluvil na první pokus. Jde o první skladbu skupiny, ve které se Cale představil jako hlavní zpěvák.  Jako třetí je na albu píseň „Lady Godiva's Operation“ s perverzním příběhem o změně pohlaví. Skladbu opět zpívá Cale, přičemž Reed občas svým hlasem také zasáhne. Patrně nejmelodičtější skladbou na tomto albu je „Here She Comes Now“, poslední na A‐straně původní LP desky. Její demoverze rovněž vyšla na albu "Peel Slowly and See".  Zatímco původní A-strana zní temně, podobně jako na první desce, na B-straně skupina odhodila veškeré zábrany a rozpoutala divokou freejazzovou explozi „I Heard Her Call My Name“. Její text pojednává o dávo zesnulé přítelkyni. Poslední skladbou na albu je epický noisový jam v podobě sedmnáctiminutové „Sister Ray“. Při dřívějších koncertech skupiny byla skladba označována jako „Searching“ a trvala ještě déle. Například na albu "" z roku 2001 má třicet osm minut. Skladba byla nahrána bez baskytary (Reed i Morrison hráli na kytary a Cale na varhany) a původně nikdo nevěděl, jak skladba bude dlouhá. V několika místech jsou kytary slyšet slaběji než Caleovy varhany. Podle Reeda její text pojednává o homosexuálním dealerovi.

Kritika.

V žebříčku pěti set nejlepších alb všech dob podle časopisu "Rolling Stone" se umístilo na 292. příčce.

Žebříčky.

Album se sotva dostalo do žebříčku Billboard 200 – první týden bylo na 200. a druhý na 199. místě.

White Light/White Heat je druhé studiové album americké rockové skupiny The Velvet Underground. Album vyšlo v lednu 1968, deset měsíců po vydání první desky, nazvané "The Velvet Underground & Nico". Několik měsíců po vydání alba ze skupiny odešel John Cale a nahradil ho Doug Yule.

White Light/White Heat is the second studio album by American rock band the Velvet Underground, released in 1968 by record label Verve. It was the band's last studio recording of new material with bassist and founding member John Cale.


Mládí.

Paul B. MacCready se narodil v New Haven v lékařské rodině. Během studií mu byla diagnostikována dyslexie, což ovšem nebránilo jeho dalšímu vzdělání a kariéře. Konstrukci letadel se MacCready věnoval již od mládí, kdy ve 14 letech také vyhrál národní soutěž ve stavbě leteckých modelů. V roce 1943 absolvoval Hopkins School, v roce 1947 získal bakalářský titul ve fyzice na Yale University, o rok později magisterský titul ve fyzice na Kalifornském institutu technologie a v roce 1952 získal tamtéž doktorát v oboru letectví. V roce 1951 MacCready založil svou první společnost, Meteorology Research Inc, věnující se výzkumu atmosféry. Ke skutečným letadlům se dostal na konci druhé světové války, kdy trénoval jako pilot amerického vojenského námořnictva, nasazení se ale nedočkal. Po válce se věnoval plachtění na větroních a v letech 1948, 1949 a 1953 získal Richard C. du Pont Memorial Trophy, v roce 1956 se stal jako první americký pilot mistrem světa v plachtění. V roce 1970 MacCready investoval do společnosti přítele, tato firma na výrobu laminátových katamaránů ovšem zkrachavala a MacCreadymu zůstaly dluhy v hodnotě asi 100 000 $. To vedlo k jeho zájmu o získání Kremerovy ceny.

Letadla poháněná lidskou silou.

V roce 1959 vypsal britský průmyslník Henry Kremer ocenění pro konstruktéra letadla poháněného pouze lidskou silou, které bude schopno odstartovat, ve výšce minimálně 10 stop (3 metry) obletět trasu ve tvaru osmičky okolo dvou pilonů umístěných 0,5 míle od sebe, a opět přistát. Tuto cenu a odměnu 50 000 £ získal tým okolo Paula B. MacCreadyho a Dr. Petera B.S. Lissamana, když dne 23. srpna 1977 absolvoval určenou trasu pilot Bryan Allen s letadlem nazvaným Gossamer Condor (pavučinový kondor). Ke stavbě letouny byly důmyslně použity vedle duralu také pěnový polystyrén, papír, potahová fólie mylar, ocelové struny aj.  Následně vypsanou další Kremerovu cenu (odměna 100 000 £) za přelet člověkem poháněného ledadla z Anglie do Francie vyhrál opět tento tým, když kanál La Manche úspěšně přeletěl opět Bryan Allen dne 12. června 1979. Vylepšený letoun (vedle odlehčení díky náhradě duralu kompozitem z uhlíkových vláken byla změněna poloha pilota, zlepšeny aerodynamické vlastnosti apod.) měl tentokrát název Gossamer Albatross a trať 35,8 km zvládl za 2 hodiny a 49 minut.  V roce 1983 MacCready vytvořil ještě letoun zvaný Bionic Bat. Oproti těm předchozím ovšem vrtule nebyla roztáčená přímo pilotem, ale elektromotorem napájeným z akumulátorů, které pilot nabil šlapáním ještě před vzletem.

Solární letadla.

Se zkušenostmi získanými při přípravě letadel na lidský pohon se Paul B. MacCready zaměřil na praktičtěji využitelné konstrukce letadel na solární pohon. V roce 1980 tak vznikl Gossamer Penguin, jehož první zkušební lety svěřil MacCready (kvůli nízké hmotnosti) svému tehdy 13letému synovi Marshallovi. Pozdější předváděcí lety pro NASA v tomto letounu absolvovala Janice Brown.  O rok později vznikl Solar Challenger. 7. července 1981 s tímto letadlem přeletěl pilot Stephen Ptacek trasu 163 mil (262 km). Tento let vykonaný z francouzské pevniny na britské ostrovy trval 5 hodin a 23 minut.  Americký Národní úřad pro letectví a kosmonautiku NASA byl výsledky MacCreadyho nadšen, Byl proto přizván k vývoji rekordního solárního letounu Helios. 14. srpna 2001 Helios pilotovaný vzdáleně Gregem Kendallem dosáhl výšky 96.863 stop (29 523,8 m).

Ostatní.

V roce 1985 byl MacCready pověřen vytvořit pro Smithsonian Institution dálkově řízenou létající repliku obřího ptakoještěra druhu "Quetzalcoatlus northropi" v reálné velikosti. MacCready pak o rok později úspěšně otestoval let repliky v poloviční velikosti (rozpětí křídel 5,5 metru).  Paul B. MacCready také spolupracoval s General Motors na vývoji sluncem poháněného automobilu Sunraycer, který vyhrál v roce 1987 prestižní závod solárních automobilů v Austrálii.  Jeho společnost AeroVironment Inc, v současné době vyvíjí bezpilotní letadla a také první letadlo poháněné pomocí vodíkových palivových článků - Global Observer.

Úmrtí.

Poslední léta svého života trávil v Pasadeně v Kalifornii s manželkou Judy a syny Parkerem, Tylerem a Marshallem. Paul B. MacCready podlehl dne 28. srpna 2007 rakovině mozku.

Paul Beattie MacCready, Jr. (25. září 1925 – 28. srpna 2007) byl americký letecký inženýr. Byl zakladatelem AeroVironment Inc. (1971) a konstruktérem prvního skutečně použitelného letadla poháněného lidskou silou. Za svou práci v oblasti vývoje v letectví se stal držitelem velkého množství různých ocenění, v roce 1991 byl uveden do National Aviation Hall of Fame (Národní letecké síně slávy) v National Museum of the United States Air Force.

Paul B. MacCready Jr. (September 29, 1925 – August 28, 2007) was an American aeronautical engineer. He was the founder of AeroVironment and the designer of the human-powered aircraft that won the first Kremer prize. He devoted his life to developing more efficient transportation vehicles that could "Do more with less".


Životopis.

Vystudoval ekonomii na Lisabonské technické univerzitě, později se stal se vysokoškolským profesorem a získal doktorát na University of York. Byl také mistrem Portugalska v běhu na 400 metrů překážek. Přednášel na portugalských univerzitách a vedl oddělení výzkumu a statistiky v centrální bance. Roku 1975 vstoupil do Lidové demokratické strany, která se roku 1976 přejmenovala na Partido Social Democrata. V roce 1980 byl jmenován ministrem financí ve vládě Francisca de Sá Carneiro. Získal si reputaci jako liberální ekonom, postupně demontoval překážky bránící svobodnému podnikání. V červnu 1985 byl zvolen předsedou Partido Social Democrata (PSD). O pět měsíců později se stal premiérem a ukončil koalici PSD se Socialisty, která vládla v letech 1983–1985. V roce 1995 vystoupil ze strany kvůli neúspěšné kandidatuře na prezidenta. Po volbách v roce 1996 opustil politiku a působil jako poradce centrální banky. V roce 2004 začal na plný úvazek vyučovat na Vysoké škole ekonomie a managementu Portugalské katolické univerzity. Stal se prvním a dosud jediným portugalským premiérem po karafiátové revoluci, který v úřadu vydržel plné dvě volební období. Snížil během nich daně a zavedl první tržní reformy. Během jeho vlády Portugalsko vstoupilo v roce 1986 do Evropské unie. S pomocí dotací z unijních fondů modernizoval zemi. Za jeho vlády přesáhly mzdy ve státním sektoru v Portugalsku výdělky v soukromé sféře. Tento trend pokračoval i za jeho nástupce, socialisty Antónia Guterrese a je pokládán za hlavní příčinu současného obrovského deficitu veřejných financí, který je nejvyšší v zemích eurozóny.  V roce 2006 se stal prvním pravicově zaměřeným prezidentem Portugalska po karafiátové revoluci. Zvítězil ve volbách 22. ledna 2006 a do funkce byl uveden 9. března 2006. Dne 23. ledna 2011 byl zvolen na druhé a zároveň poslední funkční období Prezidenta Portugalska.

Aníbal Cavaco Silva (* 15. července 1939, Boliqueime) je portugalský politik. V letech 1985–1995 byl předsedou vlády Portugalska. V letech 2006–2016 byl prezidentem Portugalska. Od roku 1963 je ženatý s profesorkou ekonomie, má syna Bruna a dceru Patricii.

Aníbal António Cavaco Silva, GCC, GColL (; born 15 July 1939), is an economist who was the 19th President of Portugal, in office from 9 March 2006 to 9 March 2016. He had been previously Prime Minister of Portugal from 6 November 1985 to 28 October 1995. His 10-year tenure was the longest of any prime minister since António de Oliveira Salazar, and he was the first Portuguese prime minister to win an absolute parliamentary majority under the current constitutional system. He is best known for leading Portugal into the European Union.


Geografie.

Provincie Limburg se nachází v jižním Nizozemsku mezi Německem (západ) a Belgií, (jih a východ). Jižní výběžek Limburgu je vklíněn mezi obě sousední země a v nejužším místě u obce Roosteren měří pouhých 6 km. V místě Drielandenpunt (trojmezí) u Vaalsu se stýkají hranice Nizozemska, Belgie a Německa. Severní část Limburgu sousedí s nizozemskou provincií Severní Brabantsko a malou částí s provincií Gelderland. Západní hranice středního a severního Limburgu vede částečně slatinovou oblastí Peel, která vytváří přirozenou bariéru mezi Limburgem a západním Nizozemskem. Oblast Peel je v současné době zkulturněna.  Limburg se rozprostírá od jihu až po sever podél řeky Mázy ("Meuse", "Maas"), která spojuje provincii s rotterdamským přístavem. Kopcovitá krajina v jižním Limburgu, zeleň a vodní plochy mázského údolí ("Maasvallei") ve středním Limburgu, a oblast Peel a rozsáhlé lesnaté a vřesové oblasti v severním Limburgu vytvářejí v Nizozemsku unikátní kombinaci rozličných oblastí vhodných pro turistiku a rekreaci.

Podnebí.

Limburg má mezi nizozemskými provinciemi zvláštní klimatologickou pozici. Písčitá půda na severu a ve střední oblasti a spraš na jihu, stejně tak jako vrcholy kopců, roviny a nížiny u řek a potoků mají svoje vlastní mikroklima, což často způsobuje velké rozdíly v povětrnostních podmínkách. Kromě toho se v Limburgu nachází také nejvyšší a zároveň na déšť a sníh nejbohatší vrchol Nizozemska, hora Vaalserberg (322 m nad NAP). Jih Limburgu se nachází na severní straně Arden a za určitých okolností sem proudí fén, který způsobuje vyšší teploty. Oblasti středního Limburgu patří k jedné z nejsušších oblastní Nizozemska a panuje zde typické vnitrozemské podnebí.

Historie.

Pro svou strategickou polohou byl Limburg po dlouhé věky spornou oblastí. U moci se tu vystřídali Římané, Španělé, Prusové, Rakušané a Francouzi.  Navzdory svému názvu nenáležela žádná část dnešní provincie ke středověkému Limburskému vévodství, jež se rozkládalo v sousední Belgii a bylo pojmenováno podle města Limburg, jež se nachází u řeky Vesdre v Ardenách. Od vrcholného středověku náležela nejsevernější část k vévodství Kleve, značná část území náležela k vévodství Geldern jako tzv. Horní Geldry; ve střední části se rozkládalo hrabství Horn, říšské opatství Thorn, jakož i několik držav říšského města Kessenichu; jižní část byla rozdělena mezi vévodství Jülich, tzv. Zamází (náležející původně k Vévodství brabantskému) a hrabství Gronsveld. Zvláštní postavení mělo město Maastricht, jež bylo spravováno jako kondominium biskupství Lutyšského a Vévodství brabantského.  Ve druhé polovině 15. století zdejší Horní Geldry a Zámází připojilo ke svému území Burgundské vévodství. Od roku 1473 mělo Zamází a vévodství Limburg společnou správu. V Osmdesátileté válce (1568-1648), během níž se severní část Nizozemí osvobodila od španělské nadvlády a osamostatnila se jako Spojené nizozemské provincie, bylo území moderní provincie Limburg často dějištěm krvavých bojů. Při bitvě o Mookerhei (14. dubna 1574) přišli o život dva bratři prince Viléma I. Oranžského a tisíce holandských žoldnéřů. Roku 1579 byl Maastricht dobyt španělským vojskem pod vedením parmského vévody Alexandra Farneseho, který tak zajistil, že ve společné správě města bylo Brabantské vévodství na víc než 50 let nahrazeno Španělskem. Roku 1632 Maastricht dobyl Frederik Hendrik Oranžský a od té doby bylo město pod společnou správou Spojených nizozemských provincií a lutyšského biskupa. Roku 1661 Spojené nizozemské provincie připojily ke svému území polovinu území zdejšího Zamází jako Stavovské Zamází. V roce 1673 byl obléhán Maastricht francouzskými jednotkami pod osobním vedením Ludvíka XIV. (Při tomto obléhání přišel o život jeden z jeho adjutantů, hrabě Charles d'Artagnan, který se stal známý jako jeden ze tří mušketýrů ve stejnojmenném románu Alexandra Dumase). Roku 1713 se Spojené nizozemské provincie Utrechtským mírem účastnily rozdělení zdejších Horních Gelder, kdy získaly menší část jejich území jako Stavovské Horní Geldry, zatímco zbytek zdejších Horních Gelder připadl Prusku – tzv. Pruské Geldry a Habsburské monarchii – tzv. Rakouské Geldry.  Roku 1794 oblast obsadila vojsko Napoleona Bonaparteho a k 1. říjnu 1795 celou oblast anektovalo Francouzské císařství jako součást nově zřízeného departementu Meuse-Inférieure. Po Napoleonově porážce připojily na základě Pařížského míru ze 30. května 1814 velmoci tuto oblast k novému Spojenému království Nizozemskému, k němuž patřila také Belgie; v roce 1815 tak král Vilém I. vytvořil z této země novou provincii, kterou pojmenoval po bývalém vévodství Limburg. Tato provincie pak po oddělení Belgie (1830) byla roku 1839 definitivně rozdělena mezi obě země.  Během druhé světové válce bylo v Limburgu mnoho civilních obětí. Velký počet vesnic a měst byl zničen nálety a dělostřelectvem. Tuto černou stránku historie připomínají rozličné hřbitovy. Na čestném hřbitově u Margratenu je pochováno 8 400 amerických vojáků, kteří padli při osvobozování Nizozemska. Pro 31 000 německých padlých je zřízen centrální hřbitov v Ijsselsteijnu u Venray.  13. dubna 1992 došlo v Limburgu k nejsilnějšímu zaznamenanému otřesu v historii Nizozemska. Zemětřesení dosáhlo síly 5,3.

Infrastruktura, průmysl a zemědělství.

V minulosti byl Limburg jedinou niz. provincií bohatou na těžbu uhlí. Rozvoj uhelného průmyslu v jižním Limburgu od roku 1910 napomohl k rychlému rozvoji měst Heerlen, Kerkrade a Geleen. Až do doby po druhé světové válce byl Limburg hlavním dodavatelem uhlí pro potřeby nizozemské energetiky. V letech 1965–1975 byla těžba uhlí ukončena.  V padesátých letech byly rozvinuty průmyslové programy pro vytvoření pracovních příležitostí v zemědělství. Střední a severní Limburg se staly centry intenzivního chovu dobytka a skleníkové výroby. V dnešní době je v Limburgu těžištěm průmyslu chemický a automobilový sektor, a kancelářské stroje. V současné době se také Limburg stal jednou z hlavních evropských křižovatek. Vedou zde dálnice A2, A67, A73 a A77, a rušný železniční spoj mezi Západním Nizozemskem a oblastí Rýna-Porúří, a centrální Evropou. Po řece Máze a Julianiným průplavem má vnitrozemská plavba přístup do velkých evropských přístavů. Pro hospodářskou infrastrukturu Limburgu je také velice důležité evropské oblastní letiště Maastricht-Aachen Airport, které tvoří důležitý článek pro pravidelnou přepravu cestujících, speciální turistické lety a pro mezinárodní nákladní dopravu.

Kultura a identita.

Limburg se vyznačuje svojí vlastní identitou, jejímž hlavním znakem je svébytný jazyk – limburština. Tímto jazykem hovoří zhruba 2 miliony lidí v Nizozemsku, Belgii i Německu. Nizozemská limburština se skládá z četných příbuzných regionálních dialektů. Krom toho je oficiálním jazykem nizozemština.  Limburg je známý spoustou amatérských dechovek a dechových orchestrů, střeleckých spolků a kulinářskými specialitami jako je například limburský koláč. Limburg slaví také každý rok karneval a to několik dnů za sebou. Limburg se dále vyznačuje svými četnými pivovary z nichž jsou nejznámější např. "Alfa", "Brand", "Lindeboom", "Gulpener" a "Hertog Jan".

Limburg je jedna z dvanácti nizozemských provincií, nacházející se na jihovýchodě Nizozemska. Na rozloze 2209 km2 tu žije 1 122 702 obyvatel. Jde o část historické země Limbursko, dnes rozdělené mezi Nizozemsko a Belgii (belgický díl původního Limburska je o zhruba 210 km2 větší.)

Limburg (, ; Dutch and Limburgish: "(Nederlands-)Limburg") is the southernmost of the 12 provinces of the Netherlands. The province is in the southeastern part of the country, stretched out from the north, where it touches the province of Gelderland. Its northern part has the province of North Brabant to its west. Its long eastern boundary is the international border with the German state of North Rhine-Westphalia. Much of the west border runs along the River Maas, bordering the Flemish province which is also named Limburg. On the south end it borders the Walloon province of Liège. The Vaalserberg is on the extreme south-eastern point, marking the tripoint of the Netherlands, Germany and Belgium.


Dějiny.

Území bylo prozkoumáváno španělskými kolonizátory od přelomu 16. a 17. století. Roku 1659 zde františkáni založili misii Naší Paní z Guadalupe, což je považováno za počátek města, nazvaného zprvu El Paso del Norte. Roku 1865, během francouzské intervence v Mexiku, zde dočasné sídlila republikánská vláda Benita Juáreze, na jehož počest bylo město roku 1888 přejmenováno. V době prohibice ve Spojených státech se město stalo oblíbeným zábavním cílem Američanů a rychle rostlo. Rychlý růst počtu obyvatel pokračuje dodnes.

Kriminalita.

Ciudad Juárez je centrem obchodu s drogami. Před rokem 2007 šlo ovšem o relativně bezpečné město. Pak ovšem vypukla válka mezi drogovými kartely (měly ve městě velkou moc). Dealerské skupiny mezi sebou soupeřily a jejich boj vynikal jak počtem obětí (zatímco v roce 2007 došlo v Juárezu k 320 vraždám, v roce 2008 se již jednalo o téměř 1623 lidí a v roce 2010, kdy situace dosáhla svého vrcholu, pak dokonce 3622), tak brutalitou a barbarskostí. Velká část obětí byla z řad tehdy prakticky bezmocné policie. Zejména večerní a noční život ve městě byl paralyzován. Mexická vláda Felipe Calderóna proto vyslala na počátku března 2009 na pomoc městu 2000 vojáků.  Během této periody se velká část obyvatel stěhovala jak do amerického El Pasa tak do jiných měst po celém Mexiku. Ti se ovšem často po poměrně krátké době z různých důvodů (například zcela rozdílnému způsobu života ve Spojených státech) vraceli zpět.  Dalším projevem kriminality v Ciudad Juárez je enormní počet vražd se sexuálním podtextem; za oběť jim padlo přes 500 žen od roku 1993, z nichž polovina byla mladší dvaceti let. Těla jsou zpravidla nalézána na ulicích a předměstích. Většina případů zůstává neobjasněna a místní autority o ně donedávna neprojevovaly zájem. Teprve po roce 2010 se podařilo závratný počet vražd snižovat.  Zatímco mezi roky 2008 a 2010 bylo město (i celý stát Chihuahua) počítáno mezi nejnebezpečnější lokality v Mexiku, dnešní situace je zcela odlišná. Kriminalita neustále klesá, počty vražd, krádeží aut i únosů jsou oproti roku 2010 řádově nižší. Tohoto úspěchu bylo dosaženo spoluprací občanů (různých místních spolků) a vlády Felipeho Calderóna (jehož protidrogová válka místní krizi vlastně rozpoutala). V roce 2012 došlo ke snížení počtu vražd na 737, v roce 2014 už "pouze" 532 a čísla i nadále klesají. Únos byl z města takřka vymýcen. Noční život se vrátil do ulic (jeho centrem je bulvár Goméz Morín). Občané nabyli větší důvěry v policii.  Kriminalita Ciudad Juárez byla mimo jiné inspirací románu "2666" chilsko-mexického spisovatele Roberta Bolaña (2004).

Ciudad Juárez je největší město mexického státu Chihuahua a celého severního Mexika. Leží na samé hranici se Spojenými státy; hranici tvoří řeka Río Bravo, která dělí Juárez od texaského města El Paso. V roce 2005 mělo město 1 300 000 obyvatel a bylo tak sedmou největší aglomerací Mexika. Ciudad Juárez je v současnosti nechvalně proslulé jako jedno z nejnebezpečnějších měst světa.

Ciudad Juárez ( ; "Juarez City". ) is the most populous city in the Mexican state of Chihuahua. The city is commonly referred to as simply Juárez, and was known as El Paso del Norte ("The Pass of the North") until 1888. Juárez is the seat of the Juárez Municipality with an estimated population of 1.5 million people. It lies on the Rio Grande (Río Bravo del Norte) river, south of El Paso, Texas, United States. Together with the surrounding areas, the cities form El Paso–Juárez, the second largest binational metropolitan area on the Mexico–U.S. border (after San Diego–Tijuana), with a combined population of over 2.7 million people.


Původ slova.

Slovo miniatura znamená původně „to, co se má vybarvit červeně“, od "miniare" a "minium" (olovnatá červeň), podobně jako je slovo rubrika od "rubrum", červeně.. Písaři rukopisů vynechávali místo pro iniciály, které se psaly ozdobným písmem a červeným inkoustem. Ještě první tiskaři v 15. století vynechávali místo pro začáteční písmena knih a kapitol, kam se pak ručně malovaly většinou červené iniciály. Do těchto iniciál se už v raném středověku malovaly různé ozdoby, ornamenty a výjevy – miniatury.

Knižní miniatury.

Miniatury se malovaly krycími temperovými barvami na pergamen, a to až po napsání rukopisu. Pozadí bývalo někdy i zlacené. Nejstarší miniatury pozdní antiky a raného středověku jsou celostránkové obrázky a ilustrace, většinou v biblích nebo bohoslužebných knihách. Později převládají ornamentální iniciály jen s jednotlivými postavami, až v pozdním středověku se i v knižních miniaturách opět objevují celé výjevy a krajiny.

Medailony.

S rozšířením knihtisku v 16. století knižní miniatury zanikají, v téže době však vzniká jiný typ miniatur, teď už výhradně ve smyslu „malých obrazů“. Jsou to většinou portréty, kruhové, elipsovité nebo čtverhranné, malované na dřevě, na kovu, na skle a později i na porcelánu. Velké oblibě se miniatury těšily v 16. století a pak opět v 18. a 19. století, než je vytlačily fotografie.

Orientální miniatury.

Miniatury byly velmi oblíbeny také v Asii, zejména v Indii, Persii a Osmanské říši, kde rovněž doprovázejí rukopisy. Velmi známé jsou perské miniatury, vzniklé v dnešním Íránu a Střední Asii především v období 12.-18. století. Nejvíce se cení miniatury z doby dynastie Sáfíjovců v 16. a 17. století. V Indii vznikaly v 16.-19. století miniatury zobrazující dvorský život panovníků nebo výjevy z hinduistické mytologie. Časem se v Indii utvořilo několik škol miniatur. Nejznámější je škola "mughalská", spojená se dvorem mughalských panovníků v Dillí a Ágře, vynikající úroveň však měly i regionální školy miniatur, především u dvorů rádžputských a kašmírských rádžů. Známé jsou i "kángerské" miniatury, hodně ovlivněné mughalskými vzory, naproti tomu miniatury "mévarské" a "bašolské" čerpají ze starších tradic indického malířství.

Sběratelství miniatur.

Tak jako se sbírají obrazy či jiná umělecká díla, jsou i mnozí sběratelé miniatur. V roce 1971 byla na aukci vydražena miniatura portrétu od Isaaca Olivera za 65 000 liber.

Miniatura znamená drobný obrázek, původně ve středověkém knižním malířství jako ilustrace v rukopisu, od 16. století jako samostatné malé obrázky a medailony, nejčastěji portréty.

A portrait miniature is a miniature portrait painting, usually executed in gouache, watercolor, or enamel. Portrait miniatures developed out of the techniques of the miniatures in illuminated manuscripts, and were popular among 16th-century elites, mainly in England and France, and spread across the rest of Europe from the middle of the 18th century, remaining highly popular until the development of daguerreotypes and photography in the mid-19th century. They were usually intimate gifts given within the family, or by hopeful males in courtship, but some rulers, such as James I of England, gave large numbers as diplomatic or political gifts. They were especially likely to be painted when a family member was going to be absent for significant periods, whether a husband or son going to war or emigrating, or a daughter getting married.


Stavba.

Konstrukčně tato třída, zejména pro urychlení stavby, přímo navazovala na HMS "Dreadnought" a třídu "Bellerophon". Lišila se především použitím nových 305mm kanónů s délkou hlavně 50 ráží (oproti starším dělům o délce hlavně 45 ráží). Mírně byl také zvýšen výkon pohonného systému. Stejně jako u třídy "Bellerophon" byl před zadním komínem druhý trojnožkový stožár, což se však neosvědčilo, protože byl často zahalován kouřem. Celkem byly v letech 1907–1910 postaveny tři jednotky této třídy.  Jednotky třídy "St. Vincent":

Konstrukce.

Hlavní výzbroj tvořilo deset 305mm kanónů v pěti dvoudělových věžích. Doplňovalo je dvacet 102mm kanónů, čtyři 47mm kanóny a tři 457mm torpédomety. Pohonný systém tvořilo osmnáct kotlů Babcock & Wilcox (nebo Yarrow) a čtyři parní turbíny Parsons o výkonu 24 500 ihp, pohánějící čtyři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 21 uzlů. Dosah byl 6900 námořních mil při rychlosti 10 uzlů.

Modifikace.

Před rokem 1914 byly odstraněny dva 102mm kanóny, které byly umístěny na střeše dělové věže „A“. Do roku 1916 byly odstraněny protitorpédové sítě a výzbroj posílily dva 76mm protiletadlové kanóny. Do roku 1917 byl odstraněn zadní torpédomet a oba 76mm kanóny nahradil protiletadlový 102mm kanón. Roku 1918 byl "Collingwood" vybaven plošinami pro start průzkumných letounů Sopwith 11⁄2 Strutter a stíhacích letounů Sopwith Pup (přistání na nich možné nebylo).

Služba.

Všechny tři bitevní lodě se účastnily prvné světová války. Zejména bojovaly v bitvě u Jutska, přičemž nebyly nijak poškozeny. Dne 9. července 1917 se "Vanguard" Scapa Flow potopil po výbuchu muničních skladišť. Zemřelo 804 osob. Zbylé dvě lodě byly v letech 1921–1922 prodány do šrotu.

Třída St. Vincent byla třída dreadnoughtů Royal Navy. Skládala se ze tří jednotek, které byly ve službě v letech 1909–1922. Plavidla se účastnila prvné světová války. Bitevní loď "Vanguard" na základně zničil náhodný výbuch muničního skladu. Její sesterské lodě byly sešrotovány na počátku 20. let 20. století v souladu se závěry odzbrojovací Washingtonské konference. Byly to poslední britské dreadnoughty, u kterých byly druhá a třetí dělová věž umístěny symetricky vedle sebe, po stranách hlavní nástavby.

The "St Vincent"-class battleships were a group of three dreadnought battleships built for the Royal Navy in the first decade of the 20th century. The sister ships spent their entire careers assigned to the Home and Grand Fleets. Aside from participating in the Battle of Jutland in May 1916 and the inconclusive Action of 19 August several months later, their service during the First World War generally consisted of routine patrols and training in the North Sea. was destroyed in 1917 by a magazine explosion with the near total loss of her crew. The remaining pair were obsolete by the end of the war in 1918, and spent their remaining time either in reserve or as training ships before being sold for scrap in the early 1920s.


Život.

Túrinovo dětství.

Túrinovým otcem byl Húrin a ten se se svým bratrem Huorem v mládí dostal do Skrytého království Turgonova, Gondolinu, pod slibem mlčení jim však bylo dovoleno jej opustit. Huor se oženil s Rían, sestřenicí Túrinovy matky Morwen Eledhwen; obě pocházely z Bëorova domu, z Dorthonionu a byly příbuzné Berena Jednorukého. Temný pán toužil zjistit polohu Gondolinu, a proto velmi usiloval o to, aby alespoň jednoho z bratrů zajal živého.  Túrin měl sestru Urwen, kterou velmi miloval. Byla podobná svému otci a všichni jí říkali Lalaith, což znamená smích. Zemřela však, když jí byly tři roky, na mor Temného pána - pro Húrina se tak stal Morgoth jeho osobním nepřítelem. Tehdy bylo Túrinovi pět let.  Když mu bylo osm let, šel jeho otec s noldorským králem Fingonem do páté bitvy z Beleriandských válek, Nirnaeth Arnoediad, bitvy Nespočetných slz. V této válce však elfové a lidé prohráli, částečně kvůli zradě ve vlastních řadách. Huor a Húrin kryli Turgonův ústup u bažiny Serech; král unikl, ale Huor byl zabit a Húrin zajat. Morgoth se od něj snažil zjistit polohu Gondolinu, ale když ani mučením nedostal žádnou odpověď, Húrina proklel a proklel i jeho ženu a děti; posadil jej na vrcholek hory a nechal jej, ať se dívá na zkázu všeho, co miluje. Jeho vidění však bylo pokřiveno Morgothovou zlobou.  Po Nirnaeth přišli do Túrinovy domoviny, do Dor-lóminu, Východňané, kteří krutě utlačovali zdejší obyvatelstvo. Morwen se báli, neboť věřili, že je čarodějnice, a tak se neodvažovali na ni vztáhnout ruce. Přesto žila v bídě a přitom čekala narození dalšího Húrinova dítěte. Nakonec poslala Túrina v obavě o jeho život pryč – neboť byl právoplatným pánem Dor-lóminu. Šel do království Doriath, kde vládl král Thingol a královna Melian, jejichž dcera Lúthien se provdala za smrtelníka Berena. Na konci roku po Túrinově odchodu porodila dceru a dala jí jméno Nienor, truchlení.

Túrin v Doriathu.

Túrin po dlouhém putování dorazil se svými průvodci do Skrytého království, kde se setkal s Belegem Lučištníkem (také jinak Cúthalionem), který jej dovedl ke králi. Thingol přijal Túrina jako svého schovance. Když Túrin dospěl, přidal se k pohraniční stráži vedené Belegem a stali se blízkými přáteli. Jeden z Thingolových rádců, Saeros, jej nenáviděl a jednou urazil jeho matku, načež se Túrin rozhněval, hodil mu pohár do obličeje a poranil jej. Další den si na něj Saeros počíhal a chtěl jej přepadnout ze zálohy. Túrin se však ubránil a pronásledoval Saerose lesem až k rokli řeky, do níž Saeros v hrůze skočil. Túrin tím byl zarmoucen, protože si nepřál jeho smrt. Pak s ním mluvil Mablung, který neviděl začátek sporu, obvinil jej ze Saerosovy smrti a vyzval jej, aby se šel zodpovídat ze svého činu před Thingolovým soudem. Túrin však byl příliš pyšný a raději odešel z Doriathu, než aby prosil za odpuštění.

Túrin mezi psanci.

Túrin se obrátil pryč z Doriathu a setkal se s tlupou psanců u Brethilu a krátce na to se stal jejich vůdcem. Říkal si Neithan, Ukřivděný. Mezitím se jeho přítel Beleg vrátil z pohraničních bitev a shledal, že Túrin zmizel. Nalezl elfskou dívku, která viděla, co se tehdy stalo, a vymohl Túrinovi u Thingola spravedlnost a odpuštění. Sám pak odešel hledat Túrina. Thingol mu dal černý meč Anglachel, který kdysi vyrobil kovář Eöl z Nan Elmothu. Beleg narazil na stopy psanců a sledoval je; konečně jednoho dne vstoupil do jejich ležení. Túrin byl tehdy pryč a ostatní psanci jej zajali a nakládali s ním velmi tvrdě. Pak se Túrin vrátil a nalezl Belega téměř na pokraji smrti. Pečoval o něj, a když se uzdravil, rozmlouvali spolu. Túrin se přesto odmítl vrátit do Doriathu a raději zůstal se svou skupinou psanců.  Jednoho dne zajali Túrinovi společníci podivuhodného tvora - Mîma, Drobného trpaslíka. Zadrželi jej přes noc a za jeho dvěma syny, kteří uprchli, vystřelil jeden ze psanců šíp. Ráno jim trpaslík slíbil, že je dovede do svého domu v dutém kopci Amon Rûdh. Když tam dorazili, zjistili, že jeden z Mîmových synů zemřel na zranění šípem. Trpaslík s nimi sdílel svůj dům a spřátelil se zejména s Túrinem; Belega však nenáviděl.  Túrin a jeho druhové s Belegem bojovali proti Morgothovým stvůrám; jednoho dne však skřeti zajali Mîma a ten jim prozradil, kudy se dostanou k Amon Rûdhu. Skřeti vyplenili Amon Rûdh a zabili jeho obránce; Túrina však vzali s sebou jako zajatce. Beleg byl dosud živ a o vlásek unikl smrti, když jej chtěl Mîm probodnout. Beleg jej však přemohl a zahnal pryč. Jakmile se trochu zotavil, vydal se za skřety, aby zachránil Túrina. Cestou se setkal s Gwindorem, nargothrondským elfským pánem, kterého zajal Morgoth v Nirnaeth Arnoendidadu a kterému se nyní podařilo uprchnout.  Společně jedné noci zachránili Túrina; ten ležel v bezvědomí. Když jej Beleg zbavoval pout, smekla se čepel jeho meče a Túrin se probudil - v domnění, že Beleg je skřet, vyrval mu meč z rukou a zabil jej. Pak vyšlehl blesk a ozářil Cúthalionovu tvář a Túrin poznal, co udělal. Neplakal, ale nepohnul se z místa a nepromluvil ani slovo.

Túrin v Nargothrondu.

Gwindor jej dovedl k jezeru Ivrin, kde se Túrin napil čisté vody a byl uzdraven ze svého šílenství. Pak vstoupili do Nargothrondu. Túrin tajil své jméno a říkal si Agarwaen, zkrvavený. Nazývali jej také Mormegil, černý meč – vzal si totiž Anglachel, kterým zabil Belega.  Nargothrondu vládl Orodreth, bratr Finroda Felagunda, syn Finarfinův. Jeho dcerou byla Finduilas, která před Nirnaeth milovala Gwindora a byla s ním zasnoubena. Byla vysoká a zlatovlasá a Túrinovi připomínala ženy z Hadorova domu, jeho příbuzné, i jeho vlastní sestru Lalaith, která zemřela v dětství. Často s ní rozmlouval a ona se do něj proti své vůli zamilovala. Věděla však, že on ji nemiluje ani milovat nebude.  Túrin se stavěl proti nargothrondskému způsobu válčení, boji ze zálohy a ve skrytosti, toužil spíše po udatných činech a viditelném hrdinství. Na jeho rady dal Orodreth vybudovat kamenný most přes řeku Narog – ač jej před tím mnozí varovali. Elfové pod Túrinovým vedením začali vést otevřenou válku, díky níž se podařilo zabezpečit cesty mezi Dor-lóminem a Doriathem, což umožnilo Morwen s Nienor konečně odejít do Doriathu. Morgothovi se tím ovšem Túrin odhalil a rozhodl se připravit další trýzeň. Proto vyslal strašného draka Glaurunga v čele skřetích vojsk k útoku na Nargothrond.  V té době se Morwen rozhodla, že musí najít svého syna a vypravila se do Nargothrondu. Nienor nedokázala svou matku od cesty odvrátit, a proto se k ní připojila. Thingol je velmi nerad pouštěl, ale nakonec s nimi poslal Mablunga a další elfí rytíře.  Drak Glaurung rozprášil elfí vojska a využil kamenného mostu přes Narog, aby mohl vyplenit Nargothrond. Přitom vypustil do celého údolí kouřovou mlhu, v níž se mnozí bojovníci ztratili. Tak se Glaurungovi podařilo dopadnout nejprve Nienor, již zbavil veškerých vzpomínek, takže v šílenství prchla do lesa Brethilu. Následně se utkal i s Túrinem, jejž obelhal, když jej přesvědčil, že se má vrátit do Dor-lóminu, kde v bídě žije jeho matka s dcerou. Túrin tak nechal skřety odvést nargotrondské zajatce včetně Finduilas a vypravil se do Dor-lóminu. Nakonec Glaurung potkal i Mablunga, jemuž se vysmál a poslal jej zpět do Doriathu. Pak shromáždil všechny nargotrondské poklady na hromadu a uložil se tam k odpočinku.

Túrin v Dor-lóminu.

Túrin se navrátil do Dor-lóminu, kde však svou rodinu nenašel a pochopil, že byl Glaurungem obelhán. Dor-lómin byl stále obsazen Východňany, což Túrina popudilo, a tak zabil východňanského vůdce. Tím však vyvolal hněv Východňanů, kteří začali pobíjet zotročené původní obyvatele. Ti se proti nim vzbouřili v marném povstání a byli z velké části povražděni. Túrin jako osamělý bojovník tomu mohl sotva nějak zabránit, a tak nechtěně do své rodné země přinesl jen další zkázu.

Túrin v Brethilu.

Omámená Nienor byla nalezena lesními lidmi v Brethilu. Neměla žádné vzpomínky a musela se všemu znovu naučit jako malé dítě. Chromý vůdce lesních lidí Brandir se však do ní zamiloval.  Po nějaké době do Brethilu přišel i Túrin, stopující skřety s nargothrondskými zajatci. Zde se dozvěděl, že byli do jednoho pobiti, když se je lesní lidé pokoušeli osvobodit. Túrin proto neví, kam se obrátit, a tak požádá, aby mohl zůstat s lesními lidmi. Postupně se stane prakticky jejich vůdcem, protože na Brandira nikdo nedbá. Nienor se do něj zamiluje a navzdory Brandirovu neblahému tušení se stane Túrinovou ženou.  Glaurung se po dlouhém odpočinku rozhodne Brethil zničit a vypraví se k němu. Túrin tuší, že vojenskou silou proti němu nic nezmůže, a tak vymyslí zoufalý plán - až bude Glaurung přelézat úzké údolí říčky Taeglin, pokusí se jej zdola probodnout. Na pomoc si vezme válečníka Dorlase a Hunthora, Brandirova příbuzného. Dorlas se chromému Brandirovi vysmíval, ale když pak měl s Túrinem zlézt nebezpečné údolí, dostal strach a uprchl. Když se drak plazil přes údolí, Túrina zachránil Hunthor před zřícením do hlubiny, ale vzápětí jej zabil padající balvan. Túrin pak draka bodl do břicha a smrtelně jej zranil. Dračí krev jej však popálila na ruce, takže upadl do bezvědomí.  Mezitím Nienor nedokázala vyčkat zpráv o výpravě a vydala se za Túrinem. K ní se přidali i další lesní lidé. Brandir je od toho zrazuje, ale když neuspěje, vydá se po stopě Nienor, kterou stále miluje. Samotná Nienor však prchá daleko vpředu, až dorazí k umírajícímu drakovi. Tam najde Túrina a domnívá se, že je mrtev. Glaurung se rozhodne spáchat poslední zlo a před smrtí Nienor vrátí její vzpomínky. Nienor tak zjistí, že je těhotná s vlastním bratrem, a vrhne se ze skal do vod Taeglinu.  Brandir je svědkem této scény a náhodou v lese narazí na Dorlase. Když se dozví o jeho zbabělosti, tak jej zabije. Pak jde oznámit svému lidu, že drak i Túrin jsou mrtvi. Avšak Túrin se probudí, vrátí se, a když uslyší, že jej Brandir prohlásil za mrtvého, popadne jej vztek. Brandir mu navíc poví pravdu o Nienor. Túrin v tu chvíli uvěří, že Brandir je lhář a zavraždí jej. Pak lesní lid opustí a bloudí divočinou. Tam na něj narazí Mablung, který po něm i Nienor pátrá už od pádu Nargothrondu. Od něj se Túrin dozví, že Brandir říkal pravdu, a tak si uvědomí, že celý život páchal jen zlo. Proto se vrhne na meč Anglachel a skoná.

Jména, přezdívky a tituly.

Túrin získal na svých cestách mnoho různých přídomků, přezdívek, titulů apod. Z větší části se jednalo o důsledek toho, že na mnoha místech z různých důvodů tajil své pravé jméno. Jeho přezdívky jsou zde uvedeny v originálních jazycích (sindarština atd.) s překladem do češtiny. Jsou řazeny podle posloupnosti v příběhu. Mezi jeho přezdívky patří:

Túrin (známý jako Turambar, „pán sudby“) je jedna z nejtragičtějších postav z Tolkienovy fiktivní mytologie ze světa Středozemě, jeden z Edain, velký válečník, který zahubil prvního draka Glaurunga. Takřka po celý život se neúspěšně snažil uniknout kletbě, kterou na jeho otce Húrina Thaliona a celý jeho rod uvalil Temný pán Morgoth.

Túrin Turambar (pronounced ) is a fictional character in J. R. R. Tolkien's legendarium. ""Turambar and the Foalókë"", begun in 1917, is the first appearance of Túrin in the legendarium. J.R.R. Tolkien consciously based the story on the medieval tale of Kullervo in the Finnish mythological poem "Kalevala" compiled by Elias Lönnrot, saying that it was "an attempt to reorganize...the tale of Kullervo the hapless, into a form of my own". Also called ""The Tale of Grief"", ""Narn i Chîn Húrin"", commonly called "The Narn", it tells of the tragic fates of the children of Húrin, namely his son Túrin (Turambar) and his daughter Nienor. Excerpts of the story were published before, in "The Silmarillion" (prose), "Unfinished Tales" (prose), "The Book of Lost Tales" Part II (prose), "The Lays of Beleriand" (verse in alliterative long-lines) and most recently in 1994 in "The War of the Jewels" (prose), the latter three part of "The History of Middle-earth" series.


Formulace Maxwellových rovnic.

Níže uvedený zápis je platný v jednotkách soustavy SI. Zápis v jiných soustavách se od tohoto zápisu liší vynásobením některých členů konstantami, jako např. rychlostí světla "c" a formula_1 (Ludolfovo číslo) v soustavě CGS.  formula_3

První Maxwellova rovnice (zákon celkového proudu, zobecněný Ampérův zákon).

formula_4  Cirkulace vektoru intenzity magnetického pole H po libovolně orientované uzavřené křivce "c" je rovna součtu celkového vodivého proudu "I" a posuvného proudu formula_5 (formula_6 je tok elektrického pole plochou formula_7, spřažený křivkou "c"). Křivka "c" a libovolná plocha "S", jež křivku obepíná, jsou vzájemně orientovány pravotočivě.  Rotace vektoru intenzity magnetického pole H je rovna hustotě vodivého proudu j a hustotě posuvného (Maxwellova) proudu formula_9

Druhá Maxwellova rovnice (zákon elektromagnetické indukce, Faradayův indukční zákon).

Cirkulace vektoru E po libovolně orientované uzavřené křivce "c" je rovna záporně vzaté časové derivaci magnetického indukčního toku spřaženého křivkou "c". Křivka "c" a libovolná plocha "S", jíž křivka obepíná, jsou vzájemně orientovány pravotočivě.  Rotace vektoru intenzity elektrického pole E je rovna záporně vzaté derivaci magnetické indukce B.

Třetí Maxwellova rovnice (Gaussův zákon elektrostatiky).

Elektrický indukční tok libovolnou vně orientovanou plochou "S" je roven celkovému volnému náboji v prostorové oblasti "V" ohraničené plochou "S".  Divergence vektoru elektrické indukce D je rovna objemové hustotě volného náboje "ρ". Ekvivalentní formulace: siločáry elektrické indukce začínají nebo končí tam, kde je přítomen elektrický náboj.  Magnetický indukční tok libovolnou uzavřenou orientovanou plochou "S" je roven nule.  Divergence vektoru magnetické indukce formula_18 je rovna nule.

Čtvrtá Maxwellova rovnice (zákon spojitosti indukčního toku).

Ekvivalentní formulace: Neexistují magnetické monopóly. (hypotetická elementární částice která nese magnetický náboj)  Fyzikální proměnné použité v Maxwellových rovnicích shrnuje následující tabulka

Alternativní řazení a seskupování.

Zde použité seřazení (očíslování) oněch 4 rovnic není zcela ustálené a různí autoři se v tomto mohou lišit.  Jedním z nejpoužívanějších alternativních řazení je postavení Gaussova zákona elektrostatiky a zákona spojitosti indukčního toku na 1. a 2. místo (jakožto ty jednodušší rovnice) a až po nich psát složitější Faradayův a nakonec Ampérův zákon.  Toto seskupování do dvojic (první a druhá "série" Maxwellových rovnic) má své důvody. V jednom přístupu se sdružují rovnice se zdroji polí (představovanými hustotami náboje a proudu) a rovnice bez zdrojů, které mohou být chápány jako počáteční podmínky pro danou úlohu řešení elektromagnetického pole. Alternativní seskupování je založeno na tom, že se v případě stacionárního pole z jedné dvojice (série) stanou rovnice pro elektrické a z druhé pak rovnice pro magnetické pole.

Materiálové vztahy pro materiály s lineární závislostí.

Pro širokou třídu materiálů lze předpokládat, že elektrická polarizace P (C/m) a magnetizace M (A/m) jsou vyjádřeny jako:  a že pole D a B jsou s E a H provázány vztahy:  kde:  formula_23 je elektrická susceptibilita materiálu,  formula_24 je magnetická susceptibilita materiálu,  "ε" je elektrická permitivita materiálu a  "μ" je permeabilita materiálu  V nedisperzním izotropním médiu jsou "ε" a "μ" skaláry nezávislé na čase, takže Maxwellovy rovnice přejdou na tvar:  V homogenním médiu jsou "ε" a "μ" konstanty nezávislé na poloze a lze tedy jejich polohu zaměnit s parciálními derivacemi podle souřadnic.  Obecně mohou být "ε" a "μ" tenzory druhého řádu, které potom odpovídají popisu dvojlomných (anizotropních) materiálů. Nehledě na tato přiblížení však každý reálný materiál vykazuje jistou materiálovou disperzi, díky níž "ε" nebo "μ" závisí na frekvenci.  Pro většinu typů vodičů platí mezi proudem a elektrickou intenzitou Ohmův zákon ve tvaru  kde "σ" je měrná vodivost daného materiálu.

Maxwellovy rovnice jako vlnové rovnice potenciálů.

Ekvivalentně (a mnohdy s výhodou) lze vyjádřit Maxwellovy rovnice pomocí skalárního a vektorového potenciálu formula_30 a formula_31, které jsou definovány tak, aby platilo  formula_34 a formula_18 se přitom nezmění, pokud k potenciálu formula_30 přičteme libovolnou konstantu, nebo k formula_31 gradient libovolného skalárního pole. Proto pro jednoduchost výsledných rovnic můžeme navíc zvolit tzv. Lorenzovu kalibrační podmínku  Maxwellovy rovnice potom mají tvar vlnových rovnic  kde formula_41 je d'Alembertův operátor.  Ve speciální teorii relativity tvoří elektrický a magnetický potenciál dohromady čtyřvektor zvaný čtyřpotenciál formula_42. Také d'Alembertův operátor lze zobecnit na čtyřvektory. V tomto formalismu (a s předpokladem Lorenzovy podmínky) lze pak všechny Maxwellovy rovnice napsat jako jedinou nehomogenní vlnovou rovnici kde formula_44 je elektrický čtyřproud a formula_45 je permeabilita. Ve vakuu je navíc čtyřproud nulový, takže rovnice se stane homogenní a její řešení odpovídá šíření elektromagnetických vln.

Maxwellovy rovnice jsou základní zákony v makroskopické teorii elektromagnetického pole, které zformuloval James Clerk Maxwell v roce 1865. Lze je zapsat buď v integrálním nebo diferenciálním tvaru. V integrálním tvaru popisují elektromagnetické pole v jisté oblasti, kdežto v diferenciálním tvaru v určitém bodu této oblasti.

Maxwell's equations are a set of coupled partial differential equations that, together with the Lorentz force law, form the foundation of classical electromagnetism, classical optics, and electric circuits. The equations provide a mathematical model for electric, optical, and radio technologies, such as power generation, electric motors, wireless communication, lenses, radar etc. They describe how electric and magnetic fields are generated by charges, currents, and changes of the fields. The equations are named after the physicist and mathematician James Clerk Maxwell, who, between 1861 and 1862, published an early form of the equations that included the Lorentz force law. Maxwell first used the equations to propose that light is an electromagnetic phenomenon.


Motion Picture Association film rating system

Rating Board.

Filmy jsou hodnoceny Asociací speciálně vytvořenou komisí, tzv. "Rating Board". Počet jejích členů kolísá od 10 do 13. MPAA uvádí, že členem této komise může být kterýkoliv "rodič", který je nadán dostatečnou vyzrálostí a ""dokáže se vcítit do role běžného amerického rodiče a udělit filmu takový rating, který pomůže americkým rodičům v rozhodování o tom, zda je daný film pro jejich dítě vhodný"".  O tom, do jaké kategorie bude film zařazen, rozhoduje komise hlasováním, přičemž pro udělení ratingu je potřeba nadpoloviční většiny hlasů členů komise.  MPAA na svých internetových stránkách uvádí, že 78% rodičů s dětmi mladšími 13 let považuje rating za "velmi užitečný" nebo "poměrně užitečný" při rozhodování o tom, které filmy by jejich děti měly vidět.

Zohledňované faktory.

Při klasifikaci filmů se komise MPAA rozhoduje podle toho, v jaké míře film obsahuje:

G.

Rating G, přezdívaný "dětský", zaručuje, že film neobsahuje žádné projevy výše zmíněného. Pro získání tohoto hodnocení musí být film zcela nezávadný a nevinný. Je obzvláště obtížné tento rating obdržet, takže dokonce ani některé animované filmy určené pro dětské publikum (např. Kung-Fu Panda) nebyly schopné ratingu dosáhnout (např. pro akční, resp. násilné scény).

PG.

Rating PG jako takový byl založen v roce 1970, předchůdci byli rating M v roce 1968 a rating GP v roce 1969. PG-rating upozorňuje rodiče, aby zvážili, zda své děti nechají film zhlédnout. Rodičům se navrhuje, aby své mladší děti na film hodnocený PG doprovázeli, podle komise mohou být některé scény v těchto filmech nevhodné pro děti. Tyto filmy zároveň nesmí žádným způsobem zobrazovat konzumaci drog.  Filmy v této kategorii mohou obsahovat:

Filmy hodnocené PG.

Vzhůru do oblak Úžasňákovi

PG-13.

Rating PG-13 byl založen v roce 1990. Kategorie filmů PG-13 je nejobsáhlejší, jelikož se zároveň jedná o nejvyšší možné hodnocení, které mohou producenti pro film obdržet, aniž by se to výrazně podepsalo na zisku.  Klasifikací PG-13 MPAA rodičům důrazně doporučuje, aby své děti mladší 12 let na film doprovázeli. Takto ohodnocený film smí obsahovat více projevů nevhodných motivů, násilí, nahoty, hrubého jazyka. Zároveň jakékoliv zobrazení užívání drog vede k udělení nejméně tohoto ratingu, nicméně běžně je takový film zařazen ještě o kategorii výše. Nahota v těchto snímcích nesmí být sexuálního charakteru. Zajímavostí může být požadavek na zařazení filmu do této kategorie, pokud obsahuje byť jen jediné slovo týkající se sexuality.

R.

Na film s ratingem R smí mládež do 17 let pouze v doprovodu dospělé osoby. Filmy s hodnocením R mohou obsahovat hrubý jazyk, výrazně násilné scény, nahotu spojenou se sexualitou nebo užívání drog. Tak, jako použití jednoho sexuálně zabarveného výrazu předurčuje film nejméně k ratingu PG-13, více takových slov ve filmu automaticky posouvá film do kategorie R.

NC-17.

Předchůdce ratingu NC-17 je rating X, který je zároveň nejslavnějším, díky udělování hlavně pornografickým filmům. Vznikl v roce 1990, stejně jako PG-13. Udělení ratingu NC-17 oznamuje, že film obsahuje velmi výrazné projevy sexuality, násilí, hrubé mluvy, nahoty apod. Rating NC-17 zároveň znamená, že film nesmí navštěvovat mládež do 17 let.

Lukrativnost ratingů.

Filmoví tvůrci (zejména producenti) jsou často nuceni film upravovat, aby obdržel méně přísné hodnocení. Většinu návštěvníků amerických kin totiž tvoří teenageři, tedy má-li být snímek významně komerčně úspěšný, může obdržet nejvýše hodnocení PG-13. Právě u filmů hodnocených R proto často producenti tlačí na režiséra, aby nevhodné scény vystřihl a film klesl právě na PG-13. Tento jeden stupeň rozdílu v hodnocení totiž často znamená desítky milionů dolarů, které mohou být producentovi ziskem nebo ztrátou.

Rating trailerů.

Samozřejmě ani filmové trailery neujdou hodnocení MPAA, a to podle stejných kritérií jako filmy. V tomto případě je trailer označen nejen logem příslušného ratingu, ale i upozorněním a specifickým podbarvením úvodní sekvence. To deklaruje, před kterými filmy smí být trailer promítán.

Filmový rating MPAA (nebo klasifikace filmů) je proces zařazení filmu do jedné z pěti základních kategorií definovaných Americkou filmovou asociací (MPAA - Motion Picture Association of America). Kategorie, do níž je film zařazen, vyjadřuje stupeň společenské závadnosti podle toho, zda a v jaké míře dané dílo obsahuje projevy násilí, hrubého jazyka, explicitní zobrazení sexuálních scén apod.

The Motion Picture Association (MPA) film rating system is used in the United States and its territories to rate a film's suitability for certain audiences based on its content. The MPA rating system is a voluntary scheme that is not enforced by law; films can be exhibited without a rating, although certain theaters refuse to exhibit non-rated or NC-17 rated films. Non-members of MPA may also submit films for rating. Other media, such as television programs, music and video games, are rated by other entities such as the TV Parental Guidelines, the RIAA and the ESRB, respectively.


Život a kariéra.

Dětství a kariérní začátky.

Demi se narodila 20. srpna 1992 v Albuquerque v Novém Mexiku. Jejími rodiči jsou Patrick Lovato a Dianna Hart de la Garza. Její matka byla roztleskávačkou Dallas Cowboys a country zpěvačkou. Demi je mexicko-irsko-italského původu. Má starší sestru Dallas Lovato, mladší sestru Madison de la Garza (společná matka) a další mladší sestru Amber (společný otec). S tou však poprvé promluvila, až když jí (Demi) bylo 20 let. Její rodiče se rozvedli v roce 1994, krátce po jejích druhých narozeninách.  Demi vyrůstala v Dallasu v Texasu. Kariéru začala v roce 2002 stejně jako Selena Gomez v televizním seriálu Barney & Friends. Hrála zde postavu sedmileté Angely. V sedmi letech se začala věnovat hře na piáno a hře na kytaru. V deseti letech se přihlásila do kurzu herectví a tance. V rozhovoru s Ellen DeGeneres prozradila, že byla obětí šikany, a proto její rodiče požádali o domácí vzdělávání. Maturitu získala v dubnu 2009. Šikana ale nezůstala bez následků. Demi trpěla poruchou příjmu potravy, sebepoškozováním, depresemi a neuměla zvládat své emoce. (Později spadla do závislosti na drogách.) Během života se kvůli těmto obtížím několikrát léčila.

2006 – 2008: Camp Rock a Don't Forget.

V roce 2006 se objevila v seriálu Útěk z vězení a následující rok v seriálu Just Jordan. V roce 2007 a 2008 hrála roli Charlotte Adams v krátkém televizním seriálu As the Bell Rings na Disney Channel. V témže roce se ucházela o role v televizním filmu Camp Rock a seriálu Sonny ve velkém světě. Obě role získala. V Camp Rock si zahrála hlavní roli Mitchie Torres. Film měl premiéru na kanále Disney Channel 20. června 2008 a zhlédlo ho 8,86 milionů diváku, u kritiků ale nebyl přijat nejlépe. David Hinkley z Daily News prohlásil, že děj byl příliš podobný filmu Muzikál ze střední. Gillian Flynn z Entertainment Weekly napsala, že Demiin herecký výkon byl „zklamáním, a že má bezmyšlenkovitý úsměv někoho, komu se často opakuje, že má skvělý úsměv“. Filmový soundtrack vyšel již tři dny před premiérou filmu, ale nepředčil soundtrack již zmíněného Muzikálu ze střední. Demi nazpívala k soundtracku čtyři skladby, včetně "This Is Me" a "We Rock". V létě 2008 pak absolvovala své první turné Demi Live! Warm Up Tour a vystoupila jako předskokan Jonas Brothers na jejích turné Burnin' Up.  Její debutové album "Don't Forget" vyšlo 23. září 2008 a kritika ho přijala pozitivně. Stephen Thomas Erlewine z AllMusic jej označil za "čistý pop pro děti od 10 do 12 let". Max Paradise ze Sputnikmucis ocenil příjemnou přirozenost alba, zatímco Michael Slezak byl kritičtější kvůli textům a vokálům. Album debutovalo na druhém místě v žebříčku Billboard Hot 200 s 89 000 prodanými kopiemi během prvního týdne prodeje. Album získalo zlatou desku od Recording Industry Association of America (RIAA) za více než 500 000 prodaných kusů jen v USA. Úvodní singl "Get Back" byl chválen pro svůj pop-rockový styl a v žebříčku US Billboard Hot 100 dosáhl na 43. místo. Druhý singl La La Land se vyznačoval pro změnu silně rockovými prvky. V žebříčku se umístil nejlépe na 52. místě. Závěrečný singl, který nesl stejný název jako album, tedy "Don't Forget", se umístil v žebříčku na 67. místě.

2009 – 2010: Sonny ve velkém světě a Here We Go Again.

V roce 2009 spolu s Miley Cyrus, Selenou Gomez a Jonas Brothers nazpívala charitativní píseň "Send It On", která sloužila jako ústřední melodie pro ekologickou organizaci Disney Friends For Change. Dne 8. února měl na kanále Disney Channel premiéru první díl televizního seriálu Sonny ve velkém světě, kde Demi ztvárnila hlavní roli Sonny Monroe, která pracuje v reality show "Náhody". Robert Lloydem z Los Angeles Times označil její herecký výkon jako velmi dobrý. V červnu 2009 měl na Disney Channel premiéru film Program na ochranu princezen, kde hrála princeznu Rosalindu po boku Seleny Gomez. Tento film, který se stal třetím nejvýše ohodnoceným původním filmem od Disney Channel, zhlédlo při premiéře okolo 8,5 milionů diváků.  Dne 21. července 2009 vyšlo její druhé studiové album "Here We Go Again". I toto album bylo kritiky příznivě hodnoceno, zejména pop-rockové prvky, které byly patrné i u jejího debutového alba "Don't Forget". Album v prvním týdnu prodeje ovládlo žebříček Billboard Hot 200 s prodejem okolo 108 000 kopií. Ještě před vydáním alba se Demi vydala na své letní turné Summer Tour 2009. Z alba "Here We Go Again" vyšly dva singly, první z nich měl stejný název jako album. V žebříčku Billboard Hot 100 se umístil nejlépe na 15. místě a byl tak prvním Demiiným singlem, který pronikl do první čtyřicítky. Druhým singlem byl "Remember December", který však v Billboard Hot 100 nepronikl ani do první stovky. V té době se Demi Lovato umístila jako 40. nejlepší umělec v USA a 80. v Británii.  V březnu 2010 nazpívala duet s Joe Jonasem jako druhou charitativní píseň pro Disney Friends For Change a byla přizvána jako host na turné Jonas Brothers. Rovněž si zahrála v 22. epizodě šesté řady seriálu Chirurgové, kde ztvárnila teenagerku trpící schizofrenií. Kritici sice ocenili její všestrannost, ovšem její herecký výkon je příliš nenadchl a její roli považovali spíše za lákadlo pro diváky.  Ve filmu si zopakovala hlavní roli Mitchie Torres. Film měl premiéru 3. září 2010 a kritika ho přijala rozporuplně. Neshoda panovala především v názorech na zápletku. Na webu Rotten Tomatoes film dosáhl hodnocení 40%. Herecký výkon Demi byl však hodnocen vesměs pozitivně, například Jennifer Armstrong z Entertainment Weekly jej označila jako "spolehlivě atraktivní". Premiéru filmu na Disney Channel zhlédlo kolem 8 miliónů diváků, čímž šlo o nejúspěšnější premiéru televizního filmu na amerických kabelových televizích v roce 2010. Soundtrack k filmu vyšel 10. srpna a debutoval na třetím místě žebříčku US Billboard 200. Demi nazpívala celkem devět písní, včetně "Can't Back Down" a "Wouldn't Change a Thing". Připravované turné Jonas Brothers bylo upraveno tak, aby zahrnovalo Demi a další herce z filmu. Začalo 7. srpna, o dva týdny později, než bylo plánováno.

2010 – 2012: Osobní problémy, přestávka a "Unbroken".

Dne 30. října 2010 se Demi stáhla z turné Jonas Brothers s názvem Jonas Brothers Live in Concert. Důvodem byl konflikt s jednou z tanečnic na turné, což vedlo k intervenci rodiny a managementu. Demi přijala za spor osobní zodpovědnost a nastoupila na tři měsíce do léčebného zařízení, kde jí byla diagnostikována bipolární porucha a bulimie. Léčbu pak ukončila 28. ledna 2011. Potvrdila, že trpěla bulimii a také sebepoškozováním a své problémy později často řešila návykovými látkami a alkoholem. Podle svých slov utrpěla nervové zhroucení. Toto období pak komentovala v rozhovoru pro E! News: "Žila jsem rychle a měla jsem se umřít mladá. Nemyslela jsem si, že se dožiju 21 let." V dubnu se v časopise Seventeen rozpovídala o svém osobním bojí a diskutovala na téma problémů dospívajících dívek. V dubnu také oznámila svůj odchod ze seriálu Sonny ve velkém světě, což producenty přimělo seriál ukončit. Demi sice prohlásila, že by byla ochotná se vrátit k herectví, až se bude cítit lépe, ovšem Disney Channel se rozhodl vytvořit seriál So Random, který navazoval na Sonny ve velkém světě, ale již bez její postavy. Tento seriál byl však hned po první sezóně zrušen. 20. září 2011 vyšlo její třetí studiové album s názvem "Unbroken". Toto album již mělo méně pop-rockových prvků a Demi spíše experimentovala s R&B. Kritiky bylo přijato s nadšením s tím, že Demi měla díky svým osobním bojům kde čerpat a hudba tak byla více osobnější než u předchozích dvou alb. Úvodním singlem z tohoto alba byl "Skyscraper", který si získal univerzální uznání za své poselství sebeúcty a důvěry. Tento singl dosáhl v žebříčku Billboard Hot 100 na 10. místo. Druhým singlem alba byl "Giver You Heart a Break", který v žebříčku dosáhl na 16. místo. Zatímco singl "Skyscraper" byl certifikován v USA jako platinový (1 000 000 prodaných kopií), "Give Your Heart a Break" byl jako platinový certifikován dokonce třikrát.  V březnu 2012 odvysílala MTV dokument Stay Strong o zpěvaččině zhroucení, léčbě a uzdravování. Zároveň Demi začala pracovat na svém čtvrtém albu. V květnu se stala porotkyní druhé řády pořadu Americký X Factor s platem kolem 1 miliónu dolarů. Přidala se tak k Britney Spears, Simonu Cowellovi a L.A. Reidovi. Spekulovalo se, že byla vybrána, aby přilákala ke sledování pořadu mladší publikum.  Od června do září 2012 Demi vystupovala na letním turné s názvem Summer Tour 2012. Později jej přejmenovala na A Special Night with Demi Lovato. Navštívila během něj různé americké státy. V záři 2012 vyhrál singl "Skyscraper" na MTV Video Music Awards 2012 v kategorii "Nejlepší video s poselstvím".  24. prosince 2012 uveřejnila na YouTube hudební video "Angels Among Us", které bylo věnováno obětem masakru na Sandy Hook Elementary School, který se odehrál o necelých 14 dní dříve.

2013 – 2014: "Demi" a Glee.

24. února 2013 vyšel první singl z jejího připravovaného alba s názvem "Heart Attack". Získal si kladné hodnocení kritiky za zahrnutí prvků synthpopu a akustickou instrumentaci s baskytarou a bubny. Debutoval na 12. místě žebříčku US Billboard Hot 100 a jeho 215 000 prodaných kopií za první týden bylo třetím nejúspěšnějším debutem za celý rok 2013. Album "Demi" bylo vydáno 10. května 2013. Rozešla se v něm s R&B, se kterým experimentovala v "Unbroken" a zaměřila se na synthpop a teen pop. Album debutovalo na třetím místě žebříčku US Billboard 200 a se zhruba 110 000 prodanými kopiemi za první týden se stalo nejlepším debutem Demiiny dosavadní kariéry.  V červnu vyšla na iBooks její elektronická kniha Demi. Rovněž absolvovala režisérský debut jako spolurežisérka hudebního videa ke druhému singlu z jejího alba "Demi" – "Made in the USA". Do soundtracku k filmu přispěla písní Heart by Heart. 22. srpna 2013 bylo oznámeno, že se objeví v šesti epizodách páté řady seriálu Glee. První epizoda s Demi byla odvysílána 3. října. 19. listopadu vyšla její kniha s názvem Staying Strong: 365 Days a Year, která pronikla na první místo žebříčku bestsellerů New York Times.  Již v březnu toho roku byla také potvrzena její účast jako porotkyně ve třetí řadě X Factoru. Odhadovalo se, že její plat byl zhruba zdvojnásoben. Třetí sezóna X Factoru pak měla premiéru 21. listopadu. 18. prosince však Demi oznámila, že se nezúčastní chystané čtvrté řady, aby se mohla soustředit na turné a přípravu svého pátého alba.  Její velké koncertní turné s názvem Neon Lights Tour bylo zahájeno 9. února 2014 a trvalo až do 17. května. Zahrnovalo řadu koncertů v Severní i Jižní Americe. 29. května předběžně ohlásila další turné s názvem Demi World Tour, které mělo zahrnovat zhruba 25 koncertů, poprvé i mimo Ameriku. 11. května vyšel její čtvrtý singl "Really Don't Care" a o tři dny později k písničce vyšel videoklip. 18. května bylo potvrzeno, že Demi se bude podílet na písničce "Somebody to You" od skupiny The Vamps. Nahrála také coververzi písně "Let It Go" k filmu Ledové království (v originálu Frozen), která vyšla jako singl k soundtracku filmu a stala se dvakrát platinovou.  V listopadu 2014 vydala deluxe verzi svého čtvrtého studiového alba "DEMI DELUXE", na kterém je 7 nových písní. Na písni "Up" spolupracovala s Ollym Mursem. Také spolupracovala se svým kamarádem Nickem Jonasem na písni "Avalanche", která se objevila na jeho album nazvaném Nick Jonas. Vydala řadu kosmetiky nazvanou Devonne by Demi. V prosinci 2014 pak vyšel videoklip k písni "Nightingale"

2015 – 2016: "Confident".

V květnu 2015 Billboard oznámil, že se Demi připravuje připojit k nové nahrávací společnosti Safehouse Records, ve které bude také spoluproducentem. Společnost měla vlastnit ona, Nick Jonas a její manažer Phil McIntyre a vytvořit tak novou kolaboraci se společností Island Records. 25. června oznámila vydání singlu "Cool for the Summer", který dosáhl na 11. místo v US Billboard Hot 100 a získal dvakrát platinové ocenění.  Páté album "Confident" vyšlo 16. října 2015 a získalo obecně kladná přijetí od hudebních kritiků. Album se umístilo na druhé příčce žebříčku Billboard 200 a za první týden se prodalo 98 000 kopií. V červenci 2016 bylo album oceněno Zlatou deskou RIAA a ve Spojených státech se ho prodalo 211 000 kusů.  Zahrála si také v několika epizodách amerického hororového seriálu Od soumraku do úsvitu, který je inspirován stejnojmenným filmem.

2017 – 2018: "Tell Me You Love Me".

V únoru 2017 se Demi Lovato stala výkonnou producentkou dokumentu Beyond Silence, který sleduje tři jedince a jejich zkušenosti s duševními poruchami včetně bipolární poruchy, schizofrenie, deprese a úzkostné poruchy. V březnu 2017 vyšla píseň "No Promises" DJ tria Cheat Codes, na které spolupracovala. Společně s anglickou raperkou Stefflon Don se dále podílela na písni "Instruction" anglického DJ Jax Jonese, která vyšla v červnu 2017. V roce 2017 se dostala do výročního žebříčku 100 nejvlivnějších lidí světa amerického časopisu Time. 8. května 2017 oznámila spolupráci s firmou Fabletics, která vyrábí sportovní oblečení, na podporu iniciativy Organizace spojených národů Girl Up.  V červenci 2017 vydala první singl "Sorry Not Sorry" z připravovaného šestého alba, který se umístil na 6. příčce žebříčku v Novém Zélandu a v USA a v Austrálii dosáhl 8. příčky a získal pětkrát platinové ocenění od RIAA. Album "Tell Me You Love Me" vyšlo 29. září a během prvního týdne se ho prodalo 48 000 kusů, což ho umístilo na třetí příčce žebříčku Billboard 200. Hudební kritikou bylo přijato kladně.  Prostřednictvím Youtube zveřejnila 17. října dokument "Demi Lovato: Simply Complicated", kde se vyznává ze svých problémů se závislostí, depresemi, bulimií a sebepoškozováním. 26. října 2017 Demi Lovato a DJ Khaled oznámili společné turné Demi x Khaled. 17. listopadu vydala píseň "Échame La Culpa", kterou s ní nazpíval Luis Fonsi. V květnu pak zpěvačka Christina Aguilera vydala na svém albu "Liberation" i píseň "Fall in Line" na které Demi hostovala. S britskou skupinou Clean Bandit pak nahrála píseň "Solo".

2018 – současnost:.

Po dvouletém odchodu oznámila na začátku roku 2020 návrat k hudbě a vystoupila s písní "Anyone" na 62. předávání cen Grammy. V březnu pak vydala nový singl "I Love Me", ve kterém se snaží hledat nový vztah k sobě samé a smiřuje se strastmi dosavadního života.

Dobročinnost.

V květnu 2009 byla jmenována organizací "American Partnership For Eosinophilic Disorders" (Americké partnerství pro eozinofilní poruchy) čestnou vyslankyní pro oblast vzdělání. V rámci své účasti v kampani "Disney Friends For Change" spolu se Selenou Gomez, Miley Cyrus a Jonas Brothers nazpívala ústřední melodii kampaně "Send It On". V roce 2009 píseň debutovala v žebříčku Billboard Hot 100 na 20. místě. Výtěžek byl věnován charitativním organizacím zaměřeným na ochranu životního prostředí prostřednictvím nadace "Disney Worldwide Conservation Fund". Další píseň pro kampaň "Disney Friends For Change" nazpívala spolu s Joem Jonasem v březnu 2010, s názvem "Make a Wave".  Je, či byla, mluvčí různých organizací zaměřujících se na práci s mládeží. Bojuje především proti šikaně na školách. V dubnu 2012 se stala přispěvatelkou magazínu Seventeen, kde otevřeně popisovala své dřívější osobní problémy.  V květnu 2014 byla díky svým aktivitám na podporu LGBT komunity jmenována Velkým maršálem na LA Pride Parade a v New Yorku byla hlavní umělkyní na NYC Pride Week.

Osobní život.

V březnu 2009 řekla: „Mou prvotní vášní je hudba, neboť ke mně přichází přirozeně. Herectví je pro mě jako koníček.“ V roce 2009 chodila se starším bratrem Miley Cyrus, Tylerem Cyrusem. V roce 2010 se krátce scházela s Joem Jonasem ze skupiny Jonas Brothers. Na své osmnácté narozeniny zakoupila v Los Angeles vilu v mediteránském stylu. V roce 2010 začala chodit s hercem Wilmerem Valderramou, po 6 letech vztahu se však oba dohodli, že vztah ukončí. V červnu 2016 oznámili konec svého vztahu na sociálních sítích.  Demi neměla zájem o navázáni vztahu s otcem, který se s její matkou rozvedl, když jí byly dva roky. K otci se vyčítavě obrací s otázkami v písni "For the Love of a Daughter" z alba "Unbroken" (2011). Píseň byla údajně motivována sérií rozhovorů, které Demiin otec poskytl médiím, aby se přiživil na její popularitě. Demiin otec zemřel na rakovinu v červnu 2013, ve věku 53 let. Po jeho smrti prohlásila, že byl duševně nemocný (trpěl bipolární poruchou a měl problémy s alkoholem) a na jeho památku založila "Lovato Treatment Scholarship Program", program na hrazení léčby duševně nemocných pacientů.

Zdravotní potíže.

Demi Lovato byla diagnostikována bipolární porucha. Léčila se s bulimií, kterou trpěla její matka i babička, a sebepoškozováním, se kterými bojuje od 9 let. Kvůli problémům s drogami a alkoholem se rozhodla na začátku roku 2012 pobývat rok v odvykacím zařízení a navštěvovat terapeutická sezení pro alkoholiky. V březnu 2016 pak oslavila na sociálních sítích čtyři roky bez alkoholu. V roce 2018 vydala singl s příznačným názvem "Sober", kde se omlouvala rodině a fanouškům za to, že nedokázala dodržet své předsevzetí s drogami přestat. Téhož roku byla následně hospitalizovaná kvůli předávkování neznámou drogou, v médiích ale vyloučila, že by šlo o heroin či kokain, který dříve užívala.

Přesvědčení.

Demi je křesťanka. V roce 2019 navštívila svatá místa v Izraeli, aby se nechala pokřtít v řece Jordán. Je také aktivní podporovatelkou práv homosexuálů. Když v červnu 2013 Nejvyšší soud USA zrušil jako neústavní ustanovení federálního zákona, které neuznávalo homosexuální sňatky, třebaže platné v jednotlivých státech federace, za platné na federální úrovni a pro účely federálních zákonů, napsala na svém twitterovém účtu: „Gay, hetero, lesba, bisexuál... nikdo není lepší než kdokoli jiný. Je to skvělý den pro Kalifornii a pro rovnoprávnost.“ Později prohlásila: „Věřím v manželství, věřím v rovnoprávnost. Myslím, že je zde spousta pokrytectví v souvislosti s náboženstvím. Ale zjistila jsem, že si můžete vytvořit vlastní vztah k Bohu, a stále v sobě mám spoustu víry.“ V listopadu 2013 v interview pro časopis Latina řekla: „Jsem nyní Bohu blíže než kdykoli dříve. K Bohu mám vlastní vztah a to jediné je důležité.“ Dodala, že víru považuje za důležitý prvek pro udržení rovnováhy v životě.

Diskografie.

Demi Lovato vydala velké množství singlů, viz seznam písní. Do roku 2017 vydala celkem šest alb:  Absolvovala několik turné ať už sólo nebo jako hostující interpret:

Demetria Devonne „Demi“ Lovato (* 20. srpna 1992, Albuquerque, Nové Mexiko, Spojené státy americké) je americká zpěvačka, herečka a skladatelka. Na obrazovkách se poprvé objevila v pohádkovém televizním seriálu pro děti Barney a přátelé v roli Angely. Do širšího povědomí se ale dostala až v roce 2008, kdy ztvárnila hlavní roli Mitchie Torres v televizním filmu Camp Rock. V témže roce podepsala smlouvu s Hollywood Records a vydala své debutové studiové album "Don't Forget". Album se umístilo na druhém místě v hitparádě Billboard 200 a získalo zlatou desku.

Demetria Devonne Lovato ( ; born August 20, 1992) is an American singer, songwriter, actress, and television judge. After appearing on the children's television series "Barney & Friends" (2002–2004), she rose to prominence for her role as Mitchie Torres in the Disney Channel musical television film "Camp Rock" (2008) and its sequel "" (2010).


Historie.

Strana vznikla pod názvem Strana Šípových křížů (Nyilaskeresztes Párt) dne 15. března 1939, kdy se transformovala ze zakázané strany NSZMP–HM (Maďarská národně socialistická strana - hnutí Maďarů). Účastnila se parlamentních voleb 1939, ve kterých získala 29 mandátů. V létě téhož roku měla kolem 300 000 členů. Název "Nyilaskeresztes Párt – Hungarista Mozgalom" používala od 24. února 1942. Nařízením vlády Döme Sztójaye byla strana 24. srpna 1944 oficiálně zrušena, pracovala však nadále v ilegalitě. K moci se strana dostala ke konci druhé světové války během nacistického převratu dne 15. října 1944. Kdy se po sesazení regenta Miklóse Horthyho stal hlavou státu jako „Vůdce národa“ Ferenc Szálasi, který jmenoval svou Vládu národní jednoty (období tzv. Maďarského státu). Ihned po převratu došlo k dalšímu vraždění a pronásledování Židů. Asi polovina z celkového počtu 200 000 členů budapešťské židovské komunity přišla o život během akcí Šípových křížů a víc jak osmdesát tisíc Židů, včetně žen, dětí a starců bylo deportováno do koncentračních táborů.  Zároveň strana rozhodla pokračovat ve válce po boku Třetí říše a vyhlásila totální mobilizaci, která se týkala všech můžu a později i žen ve věku 14-70 let. Podle Hitlera byla Budapešť poslední překážka, která by mohla zastavit Rudou armádu před příchodem do Vídně a celého Německa. Hitler tedy nakázal bránit Budapešť do posledního muže - Budapešťská operace. Odstupující německá armáda nasadila vzdušné síly a začala město bombardovat. Vyhodila do povětří všechny mosty přes Dunaj a zničila také mnoho domů. Po téměř stodenním boji bylo město plné trosek a mrtvol. Dne 13. února 1945, po dvouměsíčním obléhání, byla Budapešť dobyta vojsky Rudé armády.  Szálásiho vláda přestala existovat dne 28. března 1945. Všichni členové vlády nalezli útočiště ve Třetí říši, kde byli zajati a většina byla předána zpět do Maďarska k lidovému soudu. Dva ministři byli odsouzeni k doživotním nuceným pracím, zatímco všichni zbývající k trestu smrti oběšením. Samotný vůdce Ferenc Szálasi byl souzen za zločiny proti státu, proti lidskosti a válečné zločiny. Popraven byl dne 12. března 1946.

Ideologie a příčiny.

Ačkoliv Strana Šípových křížů zastávala extrémně radikální fašistické a xenofobní názory, od německého nacismu či italského fašismu se lišila především ve své ideologické podstatě. Antisemitské názory vycházely z její křestínské víry a událostí kolem komunistického puče v roce 1919, jehož představitelé (Béla Kun, Tibor Szamuely) pocházeli ze židovských rodin. Přestože Kun měl židovského otce, ale protestanskou matku, v očích mnoha Maďarů byl další součástí "spikleneckého židobolševismu".  Mezi tradiční voliče Strany Šípových křížů patřili vojáci, nacionalisté, rolníci či vojenští pracovníci.

Název strany.

Název strany Šípové kříže vznikl od znaku strany, na němž byl kříž protnutý šípem, po vzoru hákového kříže.

Strana Šípových křížů – Hungaristické hnutí, zkráceně NYKP, (), hovorově též "nyilašovci" nebo "szálášovci", byla totalitní antisemitská nacistická strana v Maďarském království. Jejím předsedou byl Ferenc Szálasi.

The Arrow Cross Party (, literally "Arrow Cross Party-Hungarist Movement", abbreviated NYKP) was a far-right Hungarist party led by Ferenc Szálasi, which formed a government in Hungary known as the Government of National Unity. They were in power from 15 October 1944 to 28 March 1945. During its short rule, ten to fifteen thousand civilians (many of whom were Jews and Romani) were murdered outright, and 80,000 people were deported from Hungary to various concentration camps in Austria. After the war, Szálasi and other Arrow Cross leaders were tried as war criminals by Hungarian courts.