Historie.

Nat Taylor, provozovatel kina Elgin v kanadské Ottawě, se v prosinci 1947 rozhodl otevřít menší kino („Litle Elgin“) vedle svého prvního kina. Trvalo až do konce 50. let, než se rozhodl promítat různé filmy v každém sále, protože se mu příčilo nahrazovat filmy, které nadále vydělávají peníze, novinkami. V roce 1962 otevřel dvousálová kina v Montrealu a Torontu.  V roce 1963 otevřela společnost AMC Theatres dvousálové kino v Kansas City. Struktura obchodního centra, ve kterém bylo postaveno, nedovolovala postavit větší kino. Toto multikino, stejně jako první multikina, hrálo pouze jeden film v obou sálech najednou. V roce 1966 bylo nahrazeno kinem se 4 sály a v roce 1969 kinem se 6 sály.

Megaplex.

Pro kina s více než 20 sály se používá označení megaplex.  V dubnu 1979 Nat Taylor spoluzaložil do té doby největší světové multikino s 18 sály - Cineplex v torontském Eaton's Center. Roku 1981 bylo rozšířeno na 21 sálů. V listopadu 1988 otevřela společnost Kinepolis v Bruselu multikino s 25sály. Toto kino bývá nazýváno jako "první megaplex". Kino s největším počtem sálů otevřela v roce 1996 společnost AMC Theatres v obchodním centru Ontario Mills. Toto kino má 30 sálů. Největším kinem na světě co se týče divácké kapacity je megaplex společnosti Kinepolis v Madridě s 25 sály a kapacitou 9 200 sedadel. Otevřeno bylo v roce 1998.  V Česku byl otevřen první megaplex v roce 2017 společností Cinema City v Centru Chodov v Praze.

Rozdíly mezi klasickým kinem a multikinem.

Zatímco do klasických kin přichází filmová kopie rozdělená na víc dílů a na jedno plátno se postupně promítá několika promítačkami (tedy promítač musí sledovat film zároveň s diváky a jednotlivé části kopie postupně pouštět), v multikinu jsou kopie opět slepovány do jednoho dlouhého kusu a promítač nemusí projekci sledovat. Tento rozdíl je nyní samozřejmě stírán, jelikož nastává postupná digitalizace kin i multikin a kopie jsou distribuovány na optických médiích.

Multikina v Česku.

V České republice bylo prvním vícesálovým kinem Multikino Galaxie na pražských Hájích, které bylo otevřeno v dubnu 1996 a vzniklo přestavbou kulturního centra. V roce 2001 se kino přesunulo do nedaleké novostavby, kde fungovalo až do roku 2019. Nejednalo se ovšem o multiplex v pravém slova smyslu. Prvním klasickým muliplexem byla Olympia v Modřicích u Brna otevřená v říjnu 1999, kterou provozovala společnost Ster Century (později Palace Cinemas a následně Cinema City).

Parametry multikin.

Mulitikina v České republice mají (k datu 31. 12. 2018) následující parametry:

Vývoj kapacit a příjmů.

Historický vývoj kapacit a tržeb ze vstupného v multikinech oproti celkovým údajům všech kin:

Multikino (nebo také multiplex) je kino sdružující více promítacích sálů v rámci jednoho uceleného stavebního komplexu. Oproti jednosálovým kinům mohou multikina díky více sálům zajistit více filmových titulů ve více promítacích časech. Vyznačují se zpravidla pohodlnými sedadly, moderními technologiemi a vyšším vstupným. V multikině obvykle nechybí možnost občerstvení, zejména typický popcorn.

A multiplex is a movie theater complex with multiple screens within a single complex. They are usually housed in a specially designed building. Sometimes, an existing venue undergoes a renovation where the existing auditoriums are split into smaller ones, or more auditoriums are added in an extension or expansion of the building. The largest of these complexes can sit thousands of people and are sometimes referred to as a megaplex.


Historie.

Prvotní návrh Startovacího komplexu 39 obsahoval 5 ramp s rozestupem 8 700 stop (2,6 km), aby se zabránilo havárii v případě výbuchu. Tři byly plánované na výstavbu, dva byly rezervovány do budoucna. Číslování ramp bylo zavedeno směrem od severu k jihu, nejsevernější byla LC39A a nejjižnější LC39C. LC39A nebyla nikdy postavena a LC39C se stala rampou LC39A roku 1963. Rampy byly zpočátku používány ke startům raket Saturn V v programu Apollo. Původní struktura ramp byla přepracovaná pro potřeby raketoplánu, který poprvé odstartoval z LC39A po posledním startu Saturnu V, který nesl Skylab roku 1973, a v roce 1977 z LC39B po testovacím projektu Apollo-Sojuz (1975). LC39 byly během období Apolla jen odpalovací rampy – doplňovací věže byly připojeny ke startovací rampě – jediná úprava, která byla provedena, byla takzvaná "milkstool", která umožnila raketě Saturnu IB (pro všechny mise Skylab s lidskou posádkou, nevypuštenou Skylab Rescue, a ASTP) použít odpalovací věž Saturnu V. Pro raketoplán měla odpalovací rampa nepohyblivou věž a otáčející průchozí rampu, použitou na ochranu orbiteru raketoplánu a na namontování vertikálního ovládání užitečných nákladů do nákladního prostoru.  LC39 byl poprvé použit v roce 1967 s prvním startem Saturnu V, který nesl Apollo 4 – plavidlo bez lidské posádky. Druhý start bez lidské posádky (Apollo 6) také využil LC39A. S výjimkou letu Apollo 10, který startoval z rampy LC39B, startovaly všechny lety s lidskkou posádkou Apollo-Saturn počínající letem Apollo 8 z rampy LC39A. Po startu Skylabu v roce 1974, kdy byla použitá raketa Saturn INT-21 (dvojstupňové provedení rakety Saturn V původně určené pro aplikační program Apolla), byla rampa LC39A přepracovaná pro program Space Shuttle a byla použita pro první start raketoplánu Columbia (STS-1).

Space Shuttle.

Kvůli požadavku, aby raketoplán dosáhl oběžné dráhy, musí mít dostatečný tah pro překonání zemské gravitace. Tah je dosahován kombinací pomocných raketových motorů na pevné palivo (angl. "Solid Rocket Boosters", SRB) a hlavními motory raketoplánu Space Shuttle (angl. "Space Shuttle Main Engine", SSME). SSME používají směs kapalného vodíku a kapalného kyslíku z externí nádrže (angl. "External Tank", ET), protože raketoplán nemá palivové nádrže pro SSME. Několik měsíců před startem se do montážní haly (Vehicle Assembly Building, VAB) přivezou 3 hlavní součásti a budou umístěny na mobilní startovací plošinu ("Mobile Launcher Platform", MLP). Motory na pevné palivo se přiváží po částech železnicí z výrobního zařízení v Utahu, externí nádrže se dováží z výrobního zařízení v Louisiany nakladní lodí a raketoplán čeká ve zpracovatelském zařízení Orbiter Processing Facility (OPF). Nejprve se sestaví motory SRB a nainstaluje se mezi ně externí nádrž. Potom se s použitím jeřábu spustí raketoplán a připojí se k externí nádrži. Sestavený systém převeze Crawler-Transporter 3-4 míle k rampě asi za 8 hodin. Na startovací rampě bude mobilní startovací plošina spuštěna na několik podstavců a transportér odjede z rampy do vyčkávacího prostoru v bezpečné vzdálenosti. Každá rampa obsahuje přístupový věžový systém složený ze dvou částí: FSS umožňuje přístup do raketoplánu pomocí výsuvného ramene a její součástí je „čepičkový uzávěr“ na zachycování kyslíku odvětrávaného z plné externí nádrže. Otočná obslužní konstrukce obsahuje čistou místnost, umožňuje přístup do nákladního prostoru orbiteru, ochranu před počasím a může chránit raketoplán před větrem až do rychlosti 111 km/h. Na každé rampě jsou také velké nízkoteplotní nádrže na skladování paliva – kapalného vodíku a kyslíku pro SSME. Vysoce výbušná povaha těchto chemických látek vyžaduje početné bezpečnostní opatření v celém startovacím komplexu. NASA vypočítala, že minimální bezpečnostní vzdálenost v případě naplněných nádrží raketoplánu je 4,8 km pro personál a 2,6 km mezi rampami. Aby se předešlo obrovskému poškození raketoplánu a raketových motorů, bude napumpováno před startem na odpalovací rampu 1,1 mil. litrů vody, která ztlumí zvuk během startu. V důsledku ohřevu této vody se během startu uvolní velké množství vodní páry. Od okamžiku zahájení plnění paliva až do startu raketoplánu musí kromě nezbytných pracovníků všechny osoby opustit rizikou oblast. Řídící odpalovací středisko a montážní hala jsou skoro 4,8 km daleko.  Pro případ havárie je odpalovací komplex vybaven nouzovým výtahovým systémem pro rychlou evakuaci osob do bezpečí. Při opouštění raketoplánu se posádka přesune do nouzového výtahu, který sjede na povrch rychlostí až 96 km/h. Je to koš na laně, který klesá pod strmým úhlem pryč od místa startu. Na povrchu posádka nastoupí do upraveného obrněného vozidla M113 a přesune se k trojúhelníkové přistávací ploše pro vrtulníky umístěné několik stovek stop od rampy, odkud odletí do bezpečí. Protože bezpečnostní pravidla NASA vyžadují, aby byl všechen personál mimo rampy, je posádka během této evakuace odkázaná na sebe.

Projekt Constellation.

S ukončením používání raketoplánů v roce 2011 plánovala NASA přizpůsobit dvě startovací rampy pro pilotovanou raketu Ares I (dříve CLV – Crew Launch Vehicle) a nepilotovanou raketu Ares V (dříve CaLV – Cargo Launch Vehicle), které měly létat v rámci projektu Constellation. Projekt Constellation byl ale k roku 2011 zrušen, s ním i rakety Ares I a Ares V a některé úpravy ramp 39A a 39B. Na následujících řádcích je popsán původní plán programu Constellation.

LC-39B.

Aby byl dodržen časový plán startů raketoplánů a aby mohly začít testy nové rakety Ares I, ukončila NASA 1. ledna 2007 funkci startovací rampy LC-39B, na které se uskutečnil poslední noční start mise STS-116 9. prosince 2006. Po přebudování rampy využívané pro start raketoplánů na rampu přizpůsobenou programu Constellation se rampa udržovala v záloze pro nadcházející misi STS-125 k Hubbleovu vesmírnému dalekohledu. Důvod byl zčásti ten, že rampa neumožňovala současný start záchranné mise (STS-3xx) z rampy LC-39A, a také ten, že určený orbiter Atlantis nebude mít shodný úhel sklonu dráhy jako Mezinárodní vesmírná stanice. Mezi misemi STS-116 a STS-125 se na rampě LC-39B zahájla přestavba pro raketu Ares I postavením třech, nebo čtyřech nových výškových osvětlovacích stožárů, které používají startovací rampy Atlas V a Delta IV na Mysu Canaveral. Hlavní období obnovy však mělo nastat až po misi STS-125. Během této fáze měla být konstrukce RSS odstraněna a plošina MLP měla být použitá pro start ve spojení s letem Ares I. Ares I je trojstupňová raketa, jejíž první stupeň měl být tvořen pětisegmentovým motorem Solid Rocket Booster na pevné palivo. V období přeměny se NASA měla zbavit obslužných konstrukcí FSS na rampě LC-39B a tím měla přetvořit návrh rampy poprvé od roku 1977. V tom samém čase se měly postavit dvě nové plošiny MLP, které měli být určené pro raketu Ares I s její spojovací věží, ale NASA měla povolit používání transportéru Crawler-Transporter. Nová věž, vzhledem stejná jako věž Saturnu V, měla mít jen dvě pohyblivé ruce; jednu pro posádku a jednu pro servisní modul Orion. Dvojice sběrných uzávěrů, které mají rovněž funkci jako existující uzávěry na orbiteru raketoplánu, měly být použité na doplnění paliva, odsávání a odvětrávání tekutého vodíku (LH2) a tekutého kyslíku (LOX) pro druhý stupeň rakety Ares I. Nový únikový systém měl nahradit existující systém spojovacího lana. Tento systém měl spoit startovací věž s novým opevněným bunkrem, umístěným 1000 metrů od rampy (nevyhnutelnost v případě pohotovosti). Jediné objekty, které měli zůstat z éry raketoplánů, měly být nádrž na kapalný vodík, nádrž na kapalný kyslík a vodní nádrž. Rampa poté měla podstoupit doplňující změny, hlavně doplnění úložných kapacit.

LC-39A.

Tak jako prvních 24 letů raketoplánů, tak i poslední operace raketoplánů byly realizovány z rampy LC-39A. Po ukončení programu Space Shuttle měla být rampa deaktivována. I z této rampy měla být odstraněna nepohyblivá obslužná konstrukce (FSS) a otočná obslužná konstrukce (RSS). Důvodem byla potřeba uvolnění prostoru pro "čistou" rampu, která je potřebná pro ESAS. LC-39A měla být primárně použitá jako startovací rampa pro raketu Ares V, a proto měla podstoupit změny na přizpůsobení skladovacích prostorů pro extra tekutý vodík (LH2) a tekutý kyslík (LOX). Kvůli "in-line" návrhu rakety Ares V měly podstoupit tři existující plošiny MLP (z dob Apolla, posléze změněných pro raketoplán) důležitou generální opravu, aby se přizpůsobily raketě Ares V a její spojovací startovací věži. Přestože měla být rampa primárně použita pro lety rakety Ares V, LC-39A měla umožnit i starty Ares I v případě poškození LC-39B.

Další změny.

Montážní hala (VAB) podstupovala změny, aby se přizpůsobila souběžným montážím a kontrole operací jak pro raketoplán, tak pro raketu Ares I. Poté měla VAB podstoupit další změny umožňující montovat Ares I a Ares V. Bylo také možností, že NASA postaví rampu LC-39C, která sice byla naplánovaná, ale nikdy nebyla postavena. Nejsou o ní zmínky ani v hlášeních ESAS. Tato rampa mohla být použita hlavně pro mise na Mars, při potřebě více než jedné rakety Ares V pro start plavidla určeného na Mars.

Současné využití.

LC-39A.

Po ukončení letů raketoplánu převzala rampu SpaceX, která začala s její přestavbou pro starty raket Falcon 9 a Falcon Heavy. Součástí přestavby je i postupná demontáž otočné obslužné konstrukce RSS pro raketoplány. Po nehodě Falconu 9 na sousední rampě LC-40 byla přestavba urychlena a první start Falconu 9 přišel 19. února 2017 v 14:39 GMT. Falcon při svém prvním letu z LC-39A vynesl zásobovací loď Dragon k ISS. Po dokončení oprav LC-40 je většina startů se satelity prováděna z LC-40. LC-39A je využívána pro starty s nákladními loděmi Dragon a v druhé polovině roku 2017 byla rampa LC-39A upravena i pro starty Falconu Heavy, který odtud na svůj první let odstartoval 6. února 2018. V roce 2018 zintenzivnili přípravy rampy na starty pilotovaných misí Crew Dragonu, v srpnu 2018 byla nainstalována nástupní lávka pro astronauty, v září byly na své místo namontovány záchranné koše, stajné byly na rampě už při letech raketoplánů.

Startovací komplex 39 anglicky "Launch Complex 39 (LC-39)" je rozsáhlá oblast se souborem zařízení ve Vesmírném středisku Johna F. Kennedyho na mysu Canaveral na Floridě, USA. Postaven byl pro program Apollo, posléze byl upraven pro potřeby programu Space Shuttle. Další úpravy od roku 2007 připravují druhou rampu LC-39 pro účely projektu Space Launch System a od roku 2014 první rampu pro účely společnosti SpaceX.

Launch Complex 39 (LC-39) is a rocket launch site at the John F. Kennedy Space Center on Merritt Island in Florida, United States. The site and its collection of facilities were originally built as the Apollo program's "Moonport" and later modified for the Space Shuttle program.


Posádka.

Dvoučlennou posádku tvořili tito kosmonauti:

Průběh letu.

Start.

Loď odstartovala 9. dubna 1980 po poledni z kosmodromu Bajkonur s pomocí rakety Sojuz U. Start se vydařil, loď se dostala na orbitu 197 – 247 km, bez problémů fungoval i zapnutý systém automatického přibližování. K pevnému připojení na přední spojovací uzel stanice došlo 10. dubna 1980 a tentýž den oba kosmonauti přešli do Saljutu 6. V době jejich příletu měla za sebou stanice 2,5 roku existence na oběžné dráze Země. Po odletu předchozí stálé posádky (v níž byl Rjumin také) byla 7 měsíců prázdná, dva týdny před nimi se k ní automaticky připojila zásobovací loď Progress 8.

Práce na stanici.

Oba kosmonauti stanici postupně uvedli do pracovního režimu a zároveň vypnuli část provozních systémů své lodě, se kterou přiletěli. Zahájili obvyklý pracovní den od 6 do 21 hodin. Nejdříve začali s překládkou nákladu s Progressu 8. Pak využili její motory k zvýšení dráhy celého komplexu (stanice plus dvě lodě) na 340 – 368 km s periodou 91 minut. Vyprázdněný Progress byl poté 25. dubna odeslán do atmosféry, kde zanikl. Již čtyři dny poté se ke stanici připojila další nákladní loď, Progress 9 s potřebným nákladem. O necelý měsíc později byla i ona využita pro opětné navýšení dráhy na 349 – 369 km nad Zemí. Vlivem tření o atmosféru Země totiž lodě klesaly zhruba 100 metrů za den. Progress 8 se odpojil 20. května 1980 a také on skončil v atmosféře nad Pacifikem. Vyjma prací spojených s manipulací nákladů se posádka věnovala plánovaným vědeckým experimentům a údržbě stanice.

Sojuz 35 se vrací.

Ke stanici se v době pobytu stálé posádky připojily čtyři krátkodobé návštěvy a hned ta první se v Sojuzu 35 vrátila na Zem. Jednalo se o dvojici kosmonautů Valerij Kubasov a Maďar Bertalan Farkas, kteří na stanici byli v období 27. května až 3. června. Svou loď ponechali u stanice a se Sojuzem 35, který byl u stanice zaparkován již dva měsíce, odletěli zpět na Zem. Kabina Sojuzu 35 s nimi přistála měkce 3. června 1980 na území Kazachstánu. Jejich loď Sojuz 36 zůstala zaparkována 2 měsíce u stanice.

Konec rekordního letu.

Posádka Popov, Rjumin svou misi ukončila 8. listopadu 1980 a dva dny poté 10. listopadu v lodi Sojuz 37 přistáli na území Kazachstánu. Jejich rekordně dlouhý let trval 4436 hodin, tedy 6 měsíců. Vykonali obrovské množství experimentů sami či s pomocí návštěv. Po jejich odletu stanice Saljut 6 zůstala na oběžné dráze.

Zajímavosti.

Rjumin již v době, kdy letěl na tuto misi, byl světovým rekordmanem v délce letu vesmírem. Po tomto letu své vedení upevnil s 8685 hodinami, když druhý v pořadí Rus Vladimir Kovaljonok měl na svém kontě 5194 hodin a první z Američanů byl Gerald Carr jen 2017 hodin pobytu na oběžné dráze.  Tento let následoval po pětileté sérii pouze sovětských misí, Američané od roku 1975 do vesmíru s lidmi nelétali. Závod o Měsíc již dříve vyhráli a v tomto období se připravovali na starty svých raketoplánů.

Konstrukce Sojuzu 35.

Udaná startovací hmotnost byla 6800 kg vč. 200 kg paliva pro manévrování a brzdění. Loď se obdobně jako ostatní lodě Sojuz skládala ze tří částí, kulovité orbitální sekce, návratové kabiny a sekce přístrojové. Měla namontováno spojovací zařízení a padákový systém..

Sojuz 35 byla kosmická loď SSSR z roku 1980, která dopravila na sovětskou orbitální stanici Saljut 6 čtvrtou základní posádku. Podle katalogu COSPAR dostala označení 1980-027A a byl to 70. registrovaný let kosmické lodě s lidmi na palubě ze Země. Jejím volacím znakem byl DNĚPR.

Soyuz 35 (, "Union 35") was a 1980 Soviet crewed space flight to the Salyut 6 space station. It was the 10th mission to and eighth successful docking at the orbiting facility. The Soyuz 35 crew were the fourth long-duration crew to man the space station.


Technické prostředky.

Technické prostředky potřebné k vytvoření prostředí se zředěným plynem, tj. především vakuové vývěvy, ale také nejrůznější další prvky pro konstrukci vakuových zařízení nabízejí specializovaní výrobci v mnoha technicky vyspělých zemích.  Požadovaný tlak může tedy mít kteroukoliv hodnotu nižší než atmosféra. Pro snadnější vyjadřování byly zavedeny pojmy jako: hrubé vakuum, nízké vakuum, vysoké vakuum a ultravakuum. Jim odpovídající tlaky jsou věcí konvence, tedy nijak striktně definované.

Vývěvy.

Pro snížení tlaku v uzavřeném prostoru je k dispozici celá řada čerpadel (vývěv) různých principů, konstrukcí a parametrů. Vývěvy jsou obvykle používány k odsávání vzduchu, ale mají i širší uplatnění. Atmosférický parní motor využíval vakuum namísto tlaku k tomu, aby pohyboval pístem. V 19. století bylo vakuum využíváno pro pohon v Isambard Kingdom Brunelově experimentální atmosférické železnici.

Mechanické vývěvy.

Rotační olejové vývěvy.

Pro prvotní snížení tlaku (z atmosférického) se používají vývěvy založené na principu mechanického přemísťování plynu (vzduchu)z uzavřeného prostoru do atmosféry. Podle mechanického principu jsou buď "rotační" nebo "membránové. " Nejnižší tlak, jaký mohou vytvořit je v oblasti "nízkého vakua". Jejich čerpací schopnost (rychlost) se obvykle udává objemem plynu v krychlových metrech, který přemístí za hodinu. Výrobci nabízejí rotační vývěvy s výkonem od 2 do 1000 m/h.

Membránové vývěvy.

Pro menší čerpací výkony se vyrábějí vývěvy s kmitající membránou. Jejich výhodou je tichý chod a "bezolejové vakuum".

Rootsovo čerpadlo.

Vývěvy tohoto typu využívají princip tzv. Rootsova mychadla, které přemisťuje plyn dvěma protiběžnými rotory ve tvaru číslice 8. Jejich výhodou je (relativně k rotačním olejovým vývěvám) vysoký čerpací výkon (třeba až 25 000 m/hod), nižší dosažitelný tlak a absence par oleje. Nepracují proti atmosféře, ale jsou "předčerpávány", nejčastěji rotační vývěvou. Jsou charakterizovány dosažitelným rozdílem vstupního a výstupního tlaku, který bývá kolem 20 milibarů. Významně přispívají ke zkrácení doby čerpání velkých objemů (řádu stovek krychlových metrů).

Turbomolekulární vývěvy.

Turbomolekulární vývěva přemisťuje molekuly plynu tím, že jim uděluje mechanicky impuls při jejich srážkách s velmi rychle se pohybujícími šikmými lopatkami. Kompresní poměr, tj. rozdíl tlaků na vstupu a výstupu který se dá takto dosáhnout je relativně malý, proto je nutné zařadit za sebou několik stupňů, a použít co nejvyšších otáček (desítky tisíc za minutu). Samozřejmě se neobejdou bez předčerpávání. Vyrábějí se v různých velikostech s čerpací rychlostí od desítek litrů do několika tisíc litrů za sekundu v rozmezí tlaku od 10 do 10 mbar. Hodí se proto k získávání "vysokého vakua". Jsou alternativou k "difúzním" vývěvám, proti kterým mají výhodu "čistého" vakua (bez olejových par)m, ale nevýhodu ve vysoké ceně.

Paro-proudové (difúzní) vývěvy.

Molekuly plynu mohou být za účelem "čerpání" přemisťovány také proudem páry usměrněné tryskou do jednoho směru. Pára vhodné kapaliny (která má nízký tlak nasycených par při "pokojové" teplotě) se získává zahříváním kapaliny na teplotu varu (ve vakuu) na dně válcové nádoby. Odkud se vede k trysce (kuželového tvaru), z níž pára proudí vysokou rychlostí (zvuku) ke stěně nádoby, kde kondenzuje a stéká ke dnu, kde je znova zahřívána. Rozdíl tlaků (kompresní poměr), který se dá takto dosáhnout je malý, proto se zařazuje několik (3 až 4) trysek za sebou.  Difúzní vývěvy mohou mít čerpací rychlost od několika jednotek l/s do desítek tisíc l/s. Pro mnohé aplikace je však na závadu přítomnost par čerpací kapaliny, proto jsou nahrazovány turbomolekulárními vývěvami.

Sorpční vývěvy.

Sorpční vývěvy netransportují čerpané plyny do atmosféry, nýbrž ukládají je v čerpaném prostoru do objemu nebo na povrchu se sorpčními schopnostmi.

Kryosorpční vývěva.

Využívá k pohlcování plynů aktivní uhlí nebo (častěji) zvláštní materiál, tzv. zeolit, ochlazovaný kapalným dusíkem na teplotu blízkou -196 °C. Jeho sorpční schopnost je tak vysoká, že může být použit jako "primární" vývěva pracující od atmosférického tlaku, tj. nahradit rotační vývěvu. Výhodou je "čisté" vakuum, nevýhodou nutná manipulace s kapalným dusíkem.

Titanová sorpční vývěva.

Využívá k vázání plynů sorpční schopnosti čerstvě napařené vrstvičky titanu. Ta se dá nejjednodušeji periodicky nebo kontinuálně vytvářet zahříváním titanového drátu průchodem elektrického proudu na teplotu, při které titan ve vakuu sublimuje v potřebném množství. Výhodou je zřejmá jednoduchost zařízení. Nevýhodou může být to, že ne všechny plyny jsou dostatečně absorbovány.

Iontové sorpční vývěvy.

Využívají pohlcování molekul plynů, které je zvyšováno jejich ionizací. Ta je uskutečňována srážkami s elektrony, jejichž dráha je prodlužována účinkem magnetického pole. Kladné ionty plynů jsou urychlovány napětím 3 až 7 kV k záporné titanové elektrodě. Lze jimi dosáhnout v "ultravakuových" aparaturách" tlaků v řádu 10 mbar. Nacházejí uplatnění např. v elektronových mikroskopech a vědeckých přístrojích pro studium povrchových jevů, kde je nezbytná čistota a co nejnižší tlak.

Kondenzační vývěva.

Jak již název naznačuje, plyny z čerpaného prostoru jsou (dočasně) odstraňovány tím, že kondenzují na chladném povrchu. Kondenzovat mohou ovšem jen ty plyny, které mají bod varu vyšší než je teplota kondenzační plochy. Nejnižší teploty se dá dosáhnout kapalným heliem. Jen heliová cryo-vývěva může proto čerpat všechny plyny. Protože je velmi nákladná uplatňuje se jen výjimečně, např. v aparaturách pro vědecké účely. Méně nákladné kondenzační "vývěvy" s kapalným dusíkem se uplatňují častěji, jako tzv. "vymrazovače" k odstranění nežádoucích par některých látek (vody, olejů apod.).

Konstrukce vakuových zařízení.

Má-li být rozebratelné, tj. trvale čerpané vakuové zařízení úspěšné, musí splňovat určité zvláštní podmínky. Především musí být dokonale těsné, a to jak ve stěnách oddělujících vakuový prostor od atmosféry, tak i ve všech rozebratelných spojích. Uvážíme-li, že vzduch vnikající netěsností do čerpaného prostoru zvětší svůj objem v poměru atmosférického tlaku k tlaku, který má být dosažen, tedy třeba 10 mbaru, je poměr objemů řádu 10, je jasné, že požadavky na těsnost jsou nesmírně přísné. Rozebratelné spoje se utěsňují nejčastěji elastickými kroužky, ale aparatury, ve kterých má být dosaženo ultravakua se musí odplyňovat zahřátím na teplotu několika set °C, a proto se těsní kovovými kroužky, nejčastěji měděnými. Těsnicí plochy musí být dokonale hladké a čisté.  Ke stavbě vakuových a ultravakuových zařízení dodávají výrobci celou řadu stavebních prvků, jako jsou příruby, spojovací potrubí, ventily, mechanické a elektrické průchodky, průzory, a taktéž přístroje pro měření tlaku (vakuometry) a "hledače netěsností".

Vakuometry.

Žádný princip měření nízkých tlaků neumožňuje pokrýt celý rozsah tlaků od atmosférického až po ultravakuum. Proto byla v minulosti vyvinuta široká škála přístrojů založených na různých principech. Většina z nich byla překonána několika málo typy, které dnes jsou průmyslově vyráběny. V oblasti nízkého vakua se uplatňují vakuometry založené na tepelné vodivosti plynů, které jsou označovány podle jejich vynálezce německého fyzika Marcella Piranino. Moderní Piraniho manometr měří tlaky od 1000 do 10 mbar.  Pro měření tlaků v oblasti vysokého vakua se uplatňuje Penningův vakuometr založený na principu elektrického samostatného výboje i při velmi nízkých tlacích udržovaného magnetickým polem permanentního magnetu. Jeho rozsah je od 5×10 do 10 mbar. Někteří výrobci nabízejí i jiné, kombinované typy s velmi širokým rozsahem, např. od 1000 do 10 mbar.

Hledače netěsností.

Ani moderní vakuová technika nedokáže stoprocentně zaručit těsnost vakuového zřízení, proto se žádné vakuové pracoviště nevyhne problému hledání netěsností. K dispozici je dnes mnoho různých metod a přístrojů. Zde se proto zmíníme jen o dnes nejpoužívanějším a nejdokonalejším přístroji, "heliovém detektoru netěsností". Je to hmotový spektrometr nastavený na detekci iontů helia. Většinou se využívá tak, že je "vakuově" spojen s testovaným prostorem, který je vyčerpán. Na podezřelá místa se fouká tenký proud helia. Tato metoda je ze všech dostupných nejcitlivější. Hranice zjistitelné netěsnosti je řádu 10 mbarl/s.  Většina hledačů netěsností umožňuje i provoz v tzv. čichacím módu. Při tomto způsobu hledání netěsností je testovaný objem naplněn heliem na pracovní tlak a k hledači netěsností je připojena čichací sonda, která odebírá na svém konci vzorek plynu a transportuje ho do hmotnostního spektrometru, kde je vyhodnocen obsah helia. Při pohybu sondy podél kritických míst je signál průběžne zpracovánán a únik hélia, značící netěsnost, je signalizován obsluze. Nevýhodou této metody je nižší citlivost (do řádu 10 mbarl/s)  Pro menší objemy je možné použít i integrální metody testování těsnosti, kdy je jedna strana testované součásti napuštěna heliem a na druhé probíhá detekce signálu helia hledačem netěsnosti. Tento test se nejvíce používá v masové výrobě pro oddělení vadných kusů. Lokalizace netěsnosti pro opravu pak může probíhat v dalším kroku.

Využití vakua.

Nejnižším stupněm vakua je podtlak. V běžném životě se s ním setkáváme ve vysavači, při vakuovém balení potravin, i v přísavkách, usnadňujících kupříkladu manipulaci s rozměrnějšími skleněnými tabulemi či díly. Vakuum jako ochranné prostředí našlo první masové uplatnění v klasických žárovkách, kde se používá dodnes. Vakuum slouží i jako dokonalá tepelná izolace nejen v termoskách, ale také ve zkapalňovačích a nejrůznějších kryotechnických zařízeních a přístrojích. Vysoké vakuum je též základním prostředím, umožňujícím činnost elektronky. Jeho potřeba se postupně rozšířila do nejrůznějších oblastí lidské činnosti, uplatňuje se v televizní obrazovce i v magnetronu mikrovlnné trouby.  Ve strojírenském průmyslu se uplatňuje např. při výrobě nejčistších materiálů ve vakuových pecích s elektrickým ohřevem a v elektronových svářečkách.  Nezastupitelné místo v chemických provozech má i vakuová destilace látek tepelně labilních, které by se při destilaci za normálního tlaku rozkládaly. V rafinérství se používá k frakční destilaci ropy, kdy se při její destilaci snížením tlaku sníží i příslušné teploty varu jejích složek.  Bez vysokého a ultravysokého vakua se neobejdou nejrůznější vědecké přístroje, jako jsou spektroskopy, elektronové mikroskopy, přístroje pro zkoumání povrchů a zařízení pro vytváření tenkých vrstev napařováním a naprašováním, stejně jako mnohé jiné pokusné a vědecké aparatury.  Zkušenosti s konstrukcí a provozováním zařízení v podmínkách vakua se uplatňují také v kosmické a letecké technice.

Vakuová technika je technický, případně vědecký obor, který se zabývá otázkami vytváření a využívání vakua, nebo přesněji řečeno prostředí, ve kterém je tlak plynů nižší než atmosférický tlak.

Vacuum engineering deals with technological processes and equipment that use vacuum to achieve better results than those run under atmospheric pressure. The most widespread applications of vacuum technology are:


Popis.

Morčák prostřední dorůstá 52–58 cm, váží 750–1360 g a v rozpětí křídel má asi 67–82 cm. Dospělý samec má šedočerný hřbet, černobílá křídla, šedé boky a ocas, hnědobílé hrdlo, zelenou hlavu s nápadnou chocholkou per a výrazným červeným zobákem. Samice se od samce výrazně liší, je téměř celá šedá s bílým zbarvením na břiše a křídlech a hnědou hlavou, na které má výraznější chocholku než samec. Často bývá zaměňována s velmi podobnou samicí morčáka velkého, na rozdíl od které je poněkud menší a má mnohem méně výraznější přechod mezi hnědým hrdlem a světlou hrudí.

Rozšíření.

Morčák prostřední je široce rozšířený pták, hnízdí na sladkovodních jezerech a řekách v Severní Americe, Grónsku, Evropě a Asii. Je stěhovavý a na zimu pravidelně odlétá do jižnějších lokalit s mírnějším podnebím. Při průtahů je často a místy i dosti pravidelně k vidění také na území České republiky, kde velmi ojediněle také zimuje. V roce 2004 činila populace tohoto ptáka asi 510 –600 000 jedinců.

Ekologie.

Vyskytuje se obvykle jednotlivě, občas může žít i ve skupinách čítajících až 50 jedinců. Za svou kořistí, kterou tvoří především menší ryby, vodní hmyzy, korýši a žáby, se velmi často potápí.  Hnízdo má obvykle velmi dobře ukryté v husté rostlinné vegetaci a umístěné v těsné blízkosti vody. Ročně klade 5–12 vajec, na kterých sedí asi 29–35 dní. Mláďata hnízdo opouštějí krátce po vylíhnutí obvykle již v 1. až 2. dni života, pohlavně dospívají ve 2 letech a ve volné přírodě se mohou dožít i více jak 8 let.

Morčák prostřední ("Mergus serrator") je velká potápivá kachna a společně s morčákem velkým a bílým jediný druh morčáka, který se vyskytuje na území České republiky.

The red-breasted merganser ("Mergus serrator") is a diving duck, one of the sawbills. The genus name is a Latin word used by Pliny and other Roman authors to refer to an unspecified waterbird, and "serrator" is a sawyer from Latin "serra", "saw".


Život.

Karl Ferdinand Andrejevič Jänisch pocházel z tehdy ještě národnostně převážně finského města Viipuri (dnešní Vyborg), ale prakticky celý svůj život prožil v Petrohradu. Nejprve sloužil v ruské armádě, kde dosáhl hodnosti majora. Po ukončení vojenské kariéry roku 1840 se stal profesorem mechaniky a matematiky na Petrohradské univerzitě a také byl vědeckým tajemníkem "Petrohradské společnosti přátel šachu", založené roku 1853.  Ačkoliv nebyl Jänisch v utkáních s ostatními ruskými šachovými mistry příliš úspěšný (roku 1849 sice porazil Ilju Stěpanoviče Šumova 2:1, ale roku 1850 s ním prohrál 1:2 a roku 1851 0:2, se Sergejem Semjonovičem Urusovem remizoval v roce 1854 2:2:) byl v polovině 19. století díky svým teoretickým pracím o šachu druhým nejznámějším ruským hráčem po Alexandru Dmitrijevičovi Petrovovi (se kterým prohrál roku 1844 1:2). Protože se Petrov mezinárodních zápasů nezúčastňoval, byl Jänisch pozván na první mezinárodní turnaj v Londýně v roce 1851 místo něho. Přijel však pozdě a nemohl se proto turnaje zúčastnit. Střetl se tedy alespoň s Howardem Stauntonem a prohrál 2:7 (=1).  Jänisch napsal převážnou většinu svých vědeckých knih včetně knih o šachu francouzsky. Jde především o dílo "Analyse nouvelle des ouvertures du jeu des échecs" (1842-1843, Analýza šachových zahájení, dva svazky). V této knize Jänisch doplnil Petrovovy rozbory ruské hry, obohatil teorii italské, vídeňské a střelcovy hry a navrhl sicilský gambit ("1. e4 c5 2. b4!? "). Analyzoval francouzskou hru a ve španělské hře rozpracoval tah "3.... f5", který bývá označován jako Jänischův gambit. Sepsal rovněž dílo o použití matematiky v šachu s názvem "Traité des applications de analyse mathématique au jeu des échecs" (1862-1863, Pojednání o aplikaci matematické analýzy v šachu, 3 svazky).

Karl Ferdinand Andrejevič Jänisch, rusky Карл Андреевич Яниш (11. dubna 1813, Vyborg - 7. března 1872, Petrohrad) byl ruský šachový mistr a šachový skladatel finského původu.

Carl Ferdinand von Jaenisch (; Vyborg, April 11, 1813 – Saint Petersburg, March 7, 1872) was a Finnish and Russian chess player and theorist. In the 1840s, he was among the top players in the world.


Příběh.

Rodinu George a Mary Brownové z Exeteru na Rhode Islandu sužovala v posledních dvou desetiletích 19.století infekce tuberkulózou, jež tehdy byla devastující a velmi obávanou nemocí.  Matka Mary byla první, kdo zemřel na tuto chorobu, následována jejich nejstarší dcerou, Mary Olive, v r. 1888. O dva roky později, v r. 1890, onemocněl i jejich syn Edwin. Za další rok podlehla nemoci druhá dcera, Mercy, a 17. ledna 1892 byla pochována na hřbitově baptistické kaple v Exeteru.  Přátelé a sousedé však věřili, že jeden ze zemřelých členů rodiny byl vampýr (ačkoli přímo toto slovo nepoužili) a způsoboval Edwinovu nemoc, což bylo v souladu s tehdejšími pověrami o nemrtvých silách v rodině s několika úmrtími. Navíc tuberkulóza byla v té době velmi chabé a „nemoderní“ vysvětlení a byla součástí jakýchsi městských legend.  George Brown byl přesvědčen několika vesničany, aby těla exhumoval, což za jejich pomoci 17. března 1892 také provedl. Zatímco těla několik let pohřbených Mary a Mary Olive vykazovaly známky pokročilého stupně hniloby, nedávno pohřbené tělo Mercy bylo stále relativně netknuté a nepoškozené s krví v jejím srdci. Tento fakt byl známkou toho, že Mercy je nemrtvá a může za Edwinův zdravotní stav. Chladné počasí Nové Anglie způsobilo, že Mercyino tělo bylo udržováno ve velmi chladném, až zmrzlém stavu v nadzemní kryptě během dvou měsíců od její smrti. Z tohoto pohledu nebyl tento stav těla až tak překvapující.  Mercyino srdce bylo vyjmuto z jejího těla, spáleno na blízkém kameni a popel smíchaný s vodou byl podán nemocnému Edwinovi, aby směs vypil. Přes všechny snahy George ochránit svého syna, Edwin zemřel o dva měsíce později, 2. května 1892.

Informační nepřesnosti.

Verze, které jsou k dispozici na několika anglických stránkách, obsahují mnohem více informací (jako např. růst nehtů během pohřbení či tekutou krev v Mercyně srdci, ačkoli její tělo bylo zmrzlé), ovšem některé po prvním přečtení působí dojmem, že kvantita uvedených informací je zde na úkor reálnosti popisu tehdejší situace. Vzhledem k nedávnosti celé události (ve své podstatě je jedna z časově nejbližších) je spíše zarážející, že nelze vyhledat dostatek informací, které by nebyly protichůdné či přikrášlené.

Případ Mercy Brownové (nebo také "Vampýrský incident Mercy Brownové") z roku 1892 je jedním z nejlépe zdokumentovaných případů exhumace lidského těla včetně provedení protivampyrických rituálů, za účelem vymýtit z něj posedlost nemrtvým.

The Mercy Brown vampire incident occurred in Rhode Island, US, in 1892. It is one of the best documented cases of the exhumation of a corpse in order to perform rituals to banish an undead manifestation. The incident was part of the wider New England vampire panic.


Římsko-britské období.

Původ Kentu a jeho hranic je nejasný, ale zřejmě odpovídá území starověkého britského kmene "Ceintů", po nichž je pojmenován. Tento název byl převzat ze staršího místního názvu "Cantium" („roh země“ nebo „země na okraji“) použitého v předcházející předřímské době železné. Julius Caesar odkazuje na čtyři panovníky regionů "Cantiacia".  V římsko-britském období oblast současného Kentu, která ležela východně od řeky Medway, byla "civitas" známá jako "Cantiaca". Její jméno bylo převzato ze staršího obecně britonského místního jména "Cantium" („roh země“ nebo „země na okraji“) použitého v předcházející předřímské době železné, ačkoli rozsah této kmenové oblasti není znám.  Na konci 3. a během 4. století byla římská Británie opakovaně napadána Franky, Sasy, Pikty a Skoty. Kent jako část Británie nejblíže ke kontinentální Evropě pravděpodobně zažil mnoho útoků námořních nájezdníků. V důsledku nájezdů na pobřeží Kentu vystavěli zde Římané čtyři pevnosti v rámci systému opevnění po obou stranách Lamanšského průlivu známého jako "Litus" "Saxonicum": "Regulbium", "Rutupiae", "Dubris" a "Portus Lemanis". Je také pravděpodobné, že germánsky mluvící žoldnéři ze severní Galie, známí jako "foederati", byli najati, aby doplnili regulérní římské jednotky během tohoto období. Služba těchto "foederati" byla zřejmě placena pozemky v Kentu. Tito "foederati" se pravděpodobně asimilovali do římsko-britské kultury, což znesnadňuje jejich archeologické rozlišení.  Existují důkazy, že v průběhu 4. a na počátku 5. století byly opuštěny venkovské villy, což naznačuje, že se římsko-britská elita uchylovala do relativní bezpečnosti opevněných městských center. Úpadek však zaznamenala také městská centra. V Canterbury klesala populace a snižovala se aktivita od konce 3. století dále, zatímco Dover byl opuštěn koncem 4. století. V roce 407 opustily římské legie Británii, aby se vypořádaly s nájezdy do srdce říše na kontinentu. V roce 410 poslal římský císař Honorius svým britským poddaným dopis, v němž oznámil, že se od této chvíle musí postarat o svou vlastní obranu a nemohou se nadále spoléhat na to, že je římské legie ochrání. Podle "Anglosaské kroniky", sepsané v pozdně anglosaské Anglii a nepovažované za přesný záznam událostí v 5. století, opustilo v roce 418 mnoho Římanů Británii přes kentské přístavy, přičemž s sebou vzalo velkou část svého majetku. Tento záznam může zachovávat vzpomínku na skutečný exodus římské aristokracie.

Rané období anglosaského Kentu.

Anglosaská migrace: 410–499.

Podle současného britského archeologa Martina Welche bylo 5. století svědkem „radikální transformace toho, co se stalo Kentem politicky, sociálně a z hlediska fyzické krajiny“. Literární záznamy i archeologické důkazy ukazují na migraci germánsky mluvících národů ze severní Evropy do Británie během tohoto století. O rozsahu této migrace se však stále vede mnoho debat. Někteří historici ji považují za masovou migraci, při níž velké množství germánských obyvatel opustilo severní Evropu, aby se usadilo v Británii. Jiní argumentovali, že přišla jen malá válečnická elita, která ovládla (nebo dokonce zotročila) římsko-britskou populaci, která potom začala používat staroanglický jazyk a přisvojila si materiální kulturu nově příchozích. Diskutuje se také o osudu římsko-britské populace. Mnoho jejích příslušníků mohlo uprchnout do západní Británie nebo do Bretaně.  Část římsko-britského obyvatelstva v Kentu pravděpodobně zůstala, protože římské jméno pro tuto oblast "Cantiaca" ovlivnilo jméno nově vzniklého anglosaského království "Cantware" („obyvatelé Kentu“).  Germánská migrace do Británie je zaznamenána v textech z pozdního anglosaského období, zejména v Bedeově "Historia ecclesiastica gentis Anglorum" a v "Anglosaské kronice". Oba tyto zdroje spoléhají na ústní tradici z 5. století a byly pokusem o vytvoření mýtů o původu, které by ospravedlňovaly soudobou politiku. Podle "Anglosaské kroniky" pozval do Británie „král Britonů“ jménem Vortigern dva germánské vůdce Hengista a Horsu („hřebec“ a „kůň“), aby mu pomohli bránit zemi před piktskými nájezdníky. Hengist a Horsa se měli vylodit u "Ypwinesfleotu" (Ebba's Creek, současný Ebbsfleet nedaleko Ramsgate ve východním Kentu) v roce 449. Bratři nejprve porazili Pikty, potom se obrátili proti Britonům a pozvali další germánské kmeny, aby kolonizovali Británii. Mezi nimi byli staří Sasové, Anglové a Jutové. Jutové se usadili v Kentu a na ostrově Wight a založili království "Cantware" a "Wihtware".  Podle "Anglosaské kroniky" bojovali v roce 455 Hengist a Horsa s Vortigernem v bitvě u "Ægelesthrepu" (pravděpodobně Aylesford v Kentu), během které Horsa přišel o život. Hengist se stal místo Vortigerna králem, po něm nastoupil jeho syn Æsc. V roce 456 bojovali Hengest a Æsc s Britony v "Crecganfordu" (pravděpodobně Crayford). Britoni se pak stáhli z Kentu do své londýnské pevnosti. Podobný popis poskytuje v Bedova "Historia ecclesiastica gentis Anglorum": že lidé z Kentu a ostrova Wight jsou potomky jutských osadníků a že Horsa byl zabit v bitvě proti Britonům, a dodává, že jeho tělo bylo pohřbeno ve východním Kentu. Přesnost těchto záznamů je zpochybňována. Současná historička S. E. Kelly uvádí, že „legendární detaily lze snadno odmítnout“. Historici často nahlížejí na Hengista a Horsu jako na mytologické postavy vypůjčené z lidové slovesnosti s cílem legitimizovat vládce středního až pozdního anglosaského období.  Přicházející germánští obyvatelé se usadili na nejúrodnější zemědělské půdě romanizovaných Britonů, zejména v podhůří na sever od křídové pahorkatiny North Downs a v údolí Holmesdale jižně od svahů této pahorkatiny. Je pravděpodobné, že doplňovali rostlinnou zemědělskou výrobu chovem zvířat. Vzhledem k blízkosti pobřeží a řek se také zřejmě zabývali rybolovem a obchodem. Anglosasové využívali již existující prehistorické a římské silniční systémy, přičemž 85% pohřebišť bylo umístěno do 1,2 km od římské silnice, splavné řeky nebo pobřeží a zbývajících 15% bylo blízko starobylých stezek. O těchto raných osadách existuje málo archeologických důkazů, ale jedním z významných příkladů je zemnice v Lower Warbanku ve vesnici Keston (v současnosti součást Velkého Londýna), která byla postavena na místě bývalé římské villy sousedící s římsko-britskou stezkou přes pahorkatinu North Downs. Keramika z 5. století byla také nalezena na řadě lokalit římských vill po celém Kentu, což naznačuje opětovné osídlení těchto lokalit během tohoto období. Ve východním Kentu pohřebiště z 5. století většinou obsahují pouze pohřby do hrobu s výrazným kentským charakterem. Naopak pohřebiště v západním Kentu jako kupříkladu v Orpingtonu jsou smíšená s pohřby žehem i do hrobu, což je typičtější pro saská pohřebiště na sever od řeky Temže. To může naznačovat, že západní Kent byl v této době nezávislý na východním Kentu a byl součástí království Essex severně od ústí Temže.

Rozmach a expanze na západ: 500–590.

V 6. století bylo království Kent v určitém vztahu závislosti na merovejské franské říši, která tehdy rozšiřovala svůj vliv v severozápadní Evropě. Textové prameny naznačují, že Kent mohl být pod merovejskou kontrolou po část tohoto století. Archeologické důkazy o franské hmotné kultuře z tohoto období byly nalezeny v Kentu, ale nikoli v jiných oblastech nížinné jižní Británie, což naznačuje, že Kent měl monopol na obchod s franskou říší.  V kontinentální Evropě byly nalezeny kentské artefakty ze 6. století zejména v oblastech současného francouzského departementu Charente, v západní Normandii, Porýní, Frísku, Durynsku a jižní Skandinávii. Relativně chybí v oblasti mezi Seinou a Sommou naproti přes Lamanšský průliv proti sídlům Jižních Sasů v Sussexu, z čehož může vyplývat, že obchod probíhal spíše mezi konkrétními kmenovými nebo etnickými skupinami, než aby byl založen na geografické blízkosti. Existují také archeologické důkazy o kentských obchodních vazbách v současném hrabství Hampshire a na ostrově Wight a o kopiích nebo napodobeninách objevujících se na pohřebištích ve vzdálenějších oblastech, jako jsou současná hrabství Wiltshire a Cambridgeshire. Archeologické důkazy naznačují, že v 6. století království ve východním Kentu v určitém okamžiku anektovalo oblast Kentu západního. Na jih od království ležel hustý les Weald bez hodnoty pro kentské elity. Dále na západ se nalézala úrodná oblast lákající k dobytí, zejména údolí řeky Darenth a klesající svahy pahorkatiny North Downs na západ od řeky Medway.

Etablované království a christianizace: 597–650.

Pod pevnou kontrolou germánsky mluvící aristokracie se stal Kent prvním anglosaským královstvím, které se objevilo v historickém záznamu v roce 597. Mnich Beda Ctihodný odkazuje v tomto období na Kent coby království pod vládou krále Æthelberhta, což z Æthelberhta činí nejranějšího spolehlivě ověřeného anglosaského monarchu. Beda Ctihodný říká, že Æthelberht byl "bretwalda", který ovládal vše na jih od řeky Humber včetně dalších království. "Anglosaská kronika" zmiňuje války v Británii v 6. století, ale většina z nich se měla odehrávat na západě ostrova a Kent neovlivnila. Jedinou výjimkou byla bitva mezi kentským vojskem a Západními Sasy v roce 568, během níž byly Æthelberhtovy síly zatlačeny zpět do Kentu. Během Æthelberhtova panování byl také sestaven "Æthelberhtův zákoník", nejstarší dochovaný text ve staroangličtině.  Podle Bedy Ctihodného započala christianizace anglosaské Anglie v Kentu za Æthelberhtovy vlády, když benediktinský mnich Augustin dorazil na poloostrov "Ebbsfleet" v roce 597 a přivedl s sebou gregoriánskou misi. Æthelberhtova franská manželka Bertha byla již křesťankou, zatímco Æthelberht sám konvertoval o několik roků později.  Během tohoto období se anglosaští králové nepřetržitě pohybovali po svých královstvích, nechávali se vyživovat od místních obyvatel a opláceli jim dary. Různé dokumenty ze 7. a 8. století svědčí o tom, že Kent byl řízen dvěma králi, dominantním na východě a podřízeným na západě, což pravděpodobně odráží existenci dvou původních dřívějších útvarů.  Skončilo období vybavených hrobů, které bylo archeologicky poznamenáno menší regionální odlišností hrobů a dalších artefaktů zdobených animálními motivy ve stylu "Salin Style II". Toto období také charakterizuje výskyt elitních pohřbů s mnohem větším bohatstvím uloženým se zemřelým než u pohřbů jiných. Významné kentské příklady pohřbů byly nalezeny na pohřebišti Sarre Anglo-Saxon cemetery a na pohřebišti Kingston Barrow, zatímco elitní pohřeb v mohyle Taplow Barrow v současném hrabství Buckinghamshire obsahoval také předměty charakteristické pro Kent, což naznačuje potenciální kentský vliv v této oblasti.

Střední a pozdní období anglosaského Kentu.

Úpadek Kentu a nadvláda Mercie: 650–825.

V 7. století moc Kentu slábla, zatímco moc království Mercie a Northumbrie rostla, ale podle seznamu "Tribal Hidage" zůstal Kent čtvrtým nejbohatším královstvím v Anglii, s 15 000 poplužími půdy zaznamenanými v 7. nebo 8. století. Období však bylo pro kentskou královskou rodinu bouřlivé. V letech 664–673 vládl Kentu král Ecgberht, ale mezi roky 664 a 667 byli v královské síni v Eastry zabiti dva královi bratranci Æthelred a Æthelberht, snad proto, že byli hrozbou pro krále Ecgberhta. Po Ecgberhtovi následoval na trůnu jeho bratr Hlothhere, který vládl v letech 674–686, než byl svržen a zabit Eadrikem, jedním z Ecberhtových synů, který se spojil s Jižními Sasy. Eadric pak vládl až do roku 687.  Ke konci 7. století se Kent postupně dostával do sféry vlivu Mercie. V "Lundenwiku" (anglosaský Londýn) existovala kentská královská síň a vysoký královský správní úředník až do 80. let 7. století, ale potom přešlo město do rukou Mercie. Ztráta "Lundenwiku" pravděpodobně narušila monopol Kentu na zámořský obchod s kontinentální Evropou a jeho kontrolu nad řekou Temží, což výrazně negativně ovlivnilo ekonomickou stabilitu celého království. Podle pozdějšího vyprávění Bedy Ctihodného zaútočil v roce 676 na Kent král Mercie Æthelred I., který zničil mnoho kentských kostelů. V následujících desetiletích kontrola Mercie nad Kentem vzrostla. V letech 689–690 východosasští králové pod hegemonií Mercie působili v západním Kentu a existují záznamy, které svědčí o tom, že mercijský král Æthelred rozhodoval o příjmech křesťanských komunit v Minster-in-Thanet a Reculveru, což naznačuje silnou kontrolu Mercie rovněž nad východem království.  V roce 686 si Kent podmanil wessexský král Cædwalla. Krátce nato byl při vzpouře v Kentu zabit jeho bratr Mul, kterého král Cædwalla instaloval coby krále Kentu. Král Cædwalla se vrátil a povstání tvrdě potlačil. Poté se Kent znovu propadl do chaosu. Mercie podporovala klientského krále jménem Oswine. Ten ale zřejmě vládl jen asi dva roky, poté se stal králem Wihtred. Král Wihtred je nejen známý svým "Wihtredovým zákoníkem", ale zasloužil se i o obnovu zpustošeného království po devastaci a bouřích předchozích let. V roce 694 uzavřel mír se Západními Sasy, jehož podmínkou bylo zaplacení kompenzace za zabití Mula v rámci saského systému Wergeld.  Zmínky o Kentu po smrti krále Wihtreda v roce 725 jsou roztříštěné a nejasné. V království nastal znovu chaos a po dalších čtyřicet let vládli dva nebo dokonce tři králové současně. Tato fragmentace udělala možná z Kentu první cíl rostoucí moci mercijského krále Offy. V roce 764 získal nadvládu nad Kentem a vládl mu prostřednictvím klientských králů. Na počátku 70. let 8. století se král Offa pokusil vládnout Kentu přímo, což vyvolalo povstání, které vyústilo roku 776 v bitvu u Otfordu. A ačkoliv výsledek bitvy není znám, záznamy z následujících let naznačují, že rebelové zvítězili. Zdá se, že králové Ecgberht II. a později Ealhmund vládli nezávisle na Offově vůli jako samostatní panovníci dalších téměř deset let. Tento stav trval, dokud král Offa neobnovil pevně svou autoritu nad Kentem v roce 785.  Náboženská centra tohoto období s přístupem k mnoha zdrojům a obchodním vazbám (zpravidla minster s kostelem) byla často mnohem větší než sídla laiků. Kupříkladu Minster-in-Thanet je zmiňován jako vlastník tří obchodních lodí.  V 7. století se v anglosaské Anglii začaly opět stavět kamenné stavby, především kostely. Nejranější kostely v regionu byly pojmenovány jako „Kentská skupina“ ("Kentish Group") a odrážejí italské i franské vlivy ve své architektuře. K raným příkladům tohoto stylu patří kostely sv. Pankráce, sv. Marie a sv. Petra a Pavla, všechny součást kláštera sv. Augustina v Canterbury, stejně jako kostel sv. Ondřeje v Rochesteru a sv. Marie v Lymingi.  Ke konci 7. století se objevují nejstarší listiny, které udávají hranice nemovitostí a svědčí o rozšíření plochy zemědělské půdy pro hospodářská zvířata vysušením průlivu Wantsum Channel a bažin Romney Marsh. Také přílivový vodní mlýn Ebbsfleet u Gravesendu v západním Kentu datovaný zhruba k roku 700 ilustruje nové využití krajiny.  Během 7. století se město Canterbury rozrostlo do ekonomického a politického centra Kentu, o čemž svědčí odpadkové jámy, kovodělnictví, dřevěné síně a zapuštěné stavby z tohoto období. Intenzivní rozvojem procházel také Dover a možná i Rochester, ačkoli archeologické důkazy chybí. V Canterbury i Rochesteru byla v tomto období sídla hlavních mincoven razících hlavně stříbrné sceatty. Z toho vyplývá, že počínaje 7. stoletím měli králové Kentu kontrolu nad ekonomickou strukturou království.  Během 8. a 9. století bylo zbudováno několik opevněných terénních úprav na západě Británie, zejména Wansdyke (Ódinův val) a Offův val, jako bariéry mezi bojujícími královstvími. Násep "Faesten Dic" prochází údolím řeky Cray a jeho trasa, která se od té doby stala silnicí A25, byla pravděpodobně kentským valem tohoto období určeným k ochraně království. Důkazy pro takovou militarizaci lze vidět také ve věcných břemenech vážících se k mostu Rochester Bridge, dokumentovaných z 90. let 8. století, která stanovila povinnost udržovat římský most přes řeku Medway, což bylo zásadní pro umožnění přechodu kentských vojsk přes řeku.  Král Ealhmund pravděpodobně zemřel krátce poté, co stvrdil listinu v roce 784. Následně byl jeho syn Ecgberht vyhnán z Kentu do exilu králem Mercie Offou. Z listin je zřejmé, že král Offa ovládal Kent v roce 785. Místo aby se choval král Offa ke své nové državě pouze jako lenní pán, pokusil se království Kent anektovat nebo alespoň snížit jeho význam vytvořením nové diecéze na území Mercie v Lichfieldu. Důvodem bylo pravděpodobně odmítnutí arcibiskupa z Canterbury Jænberhta korunovat Offova syna Ecgfritha. Arcibiskup Jænberht se musel smířit s oddělením části své diecéze a král Offa vybral Mercii oddaného Hygeberhta, aby Jænberhta nahradil „kvůli nepřátelství osnovanému proti ctihodnému Jænberhtovi a kentskému lidu“, jak tvrdil král Coenwulf, který po králi Offovi nakonec nastoupil na trůn. V roce 796 král Offa zemřel a v této chvíli slabosti Mercie dočasně uspělo kentské povstání vedené Eadberhtem III. Prænem. Mercijský král Coenwulf však v roce 798 Kent dobyl a ustanovil svého bratra Cuthreda jeho králem. Po Cuthredově smrti v roce 807 vládl král Coenwulf Kentu přímo.  V roce 825 nahradila mercijskou nadvládu nadvláda wessexská, která následovala po vítězství Wessexu v bitvě u Ellendunu a vypuzení loutkového krále Baldreda, dosazeného Mercií.

Útoky Vikingů: 825–1066.

"Anglosaská kronika" zaznamenává první útok vikingských nájezdníků na Kent ke konci 8. století. Kent a jihovýchodní Anglie byly přitažlivým cílem kvůli svým bohatým klášterům a minsterům, které se často nacházely na exponovaných pobřežních lokalitách. V roce 804 získaly jeptišky z Lyminge útočiště v Canterbury, aby unikly útočníkům. V roce 811 se kentské síly shromáždily, aby odrazily vikingskou armádu operující z ostrova Sheppey. Další zaznamenané útoky se udály v roce 835 na ostrov Sheppey, přes bažinu Romney Marsh v roce 841, na Rochester v roce 842, na Canterbury (bitva u Acley) a na Sandwich (bitva u Sandwiche) v roce 851, proti ostrovu Thanet v roce 853 a napříč Kentem v roce 865. Kent byl také atraktivní cíl pro svůj snadný přístup k hlavním pozemním a námořním komunikacím.  Kolem roku 811 je zaznamenáno, že Vikingové stavěli opevnění na kentském severním pobřeží. Jejich armády přezimovaly na ostrově Thanet v zimě 851–852 a na ostrově Sheppey v zimě 854–855. V této době měly Canterbury a Rochester ještě římské hradby, které mohly být renovovány, ale přesto byla obě města Vikingy napadena: v roce 842 Rochester, v roce 851 Canterbury a v roce 885 znovu Rochester, který Vikingové obléhali, dokud nebyl osvobozen Alfrédovou armádou. Seznam třicítky opevněných míst "Burghal Hidage" uvádí stavbu pevnosti "Eorpenburnam" (zřejmě současný Castle Toll). Archeologové nalezli zakopané poklady, zejména na západním pobřeží Kentu, které mohly být majetkem skrytým před Vikingy.  V roce 892, kdy byla jižní Anglie sjednocena Alfrédem Velikým, byl Kent na pokraji zkázy. Král Alfréd porazil Guthruma Starého a smlouvou z Wedmoru dovolil Vikingům usadit se na území království Východní Anglia a na severovýchodě Británie. Klid si tím však nezajistil. Ostatní Dánové totiž byli stále v pohybu. Velmi zkušený vůdce válečníků Haesten shromáždil obrovské síly v severní Francii, když obléhal Paříž a obsadil Bretaň. V roce 892 vyplulo z Boulogne-sur-Mer až 350 vikingských lodí směrem na jižní pobřeží Kentu. Vikingové čítající mezi 5 000 a 10 000 muži se svými rodinami a koňmi připluli ústím řeky Limen (východozápadní trasa průplavu Royal Military Canal ve vysušených bažinách Romney Marsh), zaútočili na saskou pevnost Bonnington poblíž kostela sv. Rumwolda a pobili všechny uvnitř. Postupovali dál a v příštím roce postavili pevnost v Appledoru. Když se to doslechli Danové ve Východní Anglii a jinde, povstali proti králi Alfrédovi. Zaútočili na Kent z Appledoru a zcela zničili velkou osadu "Seleberhtes Cert" (současný Great Chart poblíž Ashfordu). Postupovali dále do vnitrozemí a účastnili se četných bitev s Anglosasy, ale válčení zanechali po čtyřech letech. Někteří ustoupili do Východní Anglie a jiní se vrátili do severní Francie, kde se usadili a stali předky Normanů, kteří dobyli Anglii v roce 1066.  Velká vikingská armáda vedená Thorkellem Vysokým oblehla Canterbury v roce 1011. Dobytí města vyvrcholilo jeho vydrancováním a posléze vraždou arcibiskupa Ælfheaha dne 19. dubna 1012.

Království Kent (staroanglicky: "Cantaware Rīce"; latinsky: "Regnum Cantuariorum") bylo jedním ze sedmi anglosaských království v dnešní jihovýchodní Anglii, založené v ranném středověku. Existovalo od 5. nebo 6. století, dokud nebylo zcela začleněno do království Wessex na konci 9. století a později do království Anglie na začátku 10. století jako hrabství Kent.

The Kingdom of the Kentish (; ), today referred to as the Kingdom of Kent, was an early medieval kingdom in what is now South East England. It existed from either the fifth or the sixth century CE until it was fully absorbed into the Kingdom of Wessex in the late 9th century and later into Kingdom of England in the early 10th century.


Hrnčířská technologie.

Hrnčíř zpracovává speciální hlínu, směs hlinitokřemičitého jílu, písku jako ostřiva a vody. Může ji tvarovat rukama a primitivní nádoby se vyráběly navíjením tenkého válečku hlíny; výsledná nádoba se pak ještě uhladila. Už v 6. až 4. tisíciletí př. n. l. však v Mezopotámii objevili hrnčířský kruh, otočnou desku, kterou roztáčí pomocník, hrnčíř sám nohama, anebo dnes elektromotor. Na kruhu se dají vyrábět dokonale rotační tvary, většinou „vytahováním“ z okrouhlého koláče hlíny rukama. Vytočený tvar se pak ještě dotváří o nerotační prvky jako je hubička nebo vytlačované ozdoby, případně se přilepí ucho.  Vytvarovaný výrobek se nejprve na vzduchu suší a pak vypaluje při teplotách mezi 1100-1300 °C, kdy se materiál ještě netaví, nýbrž slinuje. Nejstarší způsob vypalování je v otevřeném ohni, kdy se výrobky prostě obklopí dřevem, které se zapálí. Velmi dávno se však začaly užívat různé pece, které šetří palivo a dovolují dosahovat vyšší a stejnoměrnou teplotu. Podle toho, zda je v peci spíše oxidační nebo redukční atmosféra, budou mít výrobky spíše červenavou anebo černou barvu. Tradičně se užívaly dva druhy pecí, horizontální a vertikální, případně i pece s více komorami na sušení, pálení a glazování. Vyspělejší hrnčířství užívá rozmanité techniky zdobení, jednak plastického (vtlačování, vyrývání, přilepování), jednak povrchového malování. Také zdobení se může dělat na kruhu – tak vznikají pravidelné kruhy a vlnovky na povrchu hrnců, džbánů, misek a talířů. Povrchová výzdoba se může vytvářet před vypálením, obvykle se však výrobky nejprve vypalují na nižší teplotu (přežah), pak se nanášejí různé polevy (glazury) a vypalují podruhé při vyšší teplotě. V průběhu staletí nastřádali hrnčíři bohaté zkušenosti a vynalezli velké množství různých technik a glazur, zejména olovnatých nebo alkalických. Polévaná keramika je dokonale nepropustná, lépe se umývá a déle vydrží.

Archeologie.

Hrnčířské výrobky jsou sice křehké, ale neobyčejně trvanlivé. Proto patří k nejběžnějším archeologickým nálezům, z nichž lze určovat příslušnost k určité kultuře. Tvary, technologie i výzdoba hrnčířských výrobků jsou do té míry charakteristické, že se podle nich někdy nazývají různé kultury (např. kultura zvoncových pohárů) a období (např. v dějinách antické řecké keramiky). Nejstarší zachované předměty z pálené hlíny jsou patrně drobné kultovní sošky (např. známá Věstonická Venuše), jež mohou být až 25-30 tisíc let staré.  V jednoduchých starých i současných kulturách si prosté nádoby vyrábějí často ženy, a to pro vlastní potřebu, a vypalují je v otevřeném ohništi. Skutečný rozvoj hrnčířství souvisí s přechodem do neolitu (mladší doby kamenné) s usedlým zemědělským hospodařením, kdy se hrnčíři začínají specializovat a kdy se také objevují pece. Hrnčířský kruh vznikl v Mezopotámii v 4.-6. tisíciletí př. n. l., od 10. století př. n. l. vznikají ve Středomoří střediska vyspělého hrnčířství, která vyrábějí luxusní nádoby i na export (zejména na ostrově Samos). Vznikají zřetelně typizované tvary pohárů, misek, džbánů, měsidel na víno a velikých zásobnic, které spolu s výzdobou dovolují určit původ i stáří jednotlivých nálezů.

Historie.

V historických dobách bylo hrnčířství důležité a velmi rozšířené řemeslo, které se časem soustřeďovalo do určitých oblastí se zvláště vhodnou hlínou a řemeslnou tradicí. Od pozdního středověku vyráběli hrnčíři také kachle na stavbu kamen, obvykle polévané a často bohatě zdobené. Velký rozkvět zažilo hrnčířství v 16. století v severní Itálii, kde vznikla také dokonalejší fajáns a majolika s bohatou malovanou výzdobou. Ještě později se vyvinuly různé druhy kameniny s vyšší teplotou vypalování, takže nádoby jsou ohnovzdorné. V našich zemích se proslavila tzv. habánská a později holíčská keramika na jižní Moravě, ve Slezsku byl známým střediskem hrnčířství Boleslawiec (něm. Bunzlau). Lidové hrnčířství je významnou složkou lidového umění zejména na Moravě.  V okolí Prahy byla střediskem hrnčířství Zbraslav a až do druhé světové války bývaly velké hrnčířské trhy na malostranské Kampě. S rozšířením průmyslové výroby porcelánu v 19. století a s nástupem umělých hmot ztrácelo běžné hrnčířství na významu a od poloviny 20. století se provozuje hlavně jako umělecké řemeslo nebo koníček.

Hrnčířství je řemeslná rukodělná výroba jemné keramiky, zejména nádob, z plastické hlíny, která po vypálení dává pevný a trvanlivý střep. Je to jedna z nejstarších lidských technologií a různě zdobené hrnčířské výrobky mají velký význam pro archeologii. V poslední době hrnčířské užitkové výrobky nahradil v bohatších společnostech nejprve porcelán a později umělé hmoty, takže hrnčířství se stává spíše uměleckým řemeslem.

Pottery is the process and the products of forming vessels and other objects with clay and other ceramic materials, which are fired at high temperatures to give them a hard, durable form. Major types include earthenware, stoneware and porcelain. The place where such wares are made by a "potter" is also called a "pottery" (plural "potteries"). The definition of "pottery" used by the American Society for Testing and Materials (ASTM), is "all fired ceramic wares that contain clay when formed, except technical, structural, and refractory products." In archaeology, especially of ancient and prehistoric periods, "pottery" often means vessels only, and figures etc. of the same material are called "terracottas". Clay as a part of the materials used is required by some definitions of pottery, but this is dubious. Pottery is one of the oldest human inventions, originating before the Neolithic period, with ceramic objects like the Gravettian culture Venus of Dolní Věstonice figurine discovered in the Czech Republic dating back to 29,000–25,000 BC, and pottery vessels that were discovered in Jiangxi, China, which date back to 18,000 BC. Early Neolithic and pre-Neolithic pottery artifacts have been found, in Jōmon Japan (10,500 BC), the Russian Far East (14,000 BC), Sub-Saharan Africa (9,400 BC), South America (9,000s-7,000s BC), and the Middle East (7,000s-6,000s BC).


Vývoj.

Vývoj systému 2K12 Kub započal v SSSR v roku 1958. Vozidlo mělo být schopno ničit cíle letící rychlostí od 420 až do 600 m/s, pohybující se ve výšce do 7 000 metrů a schopné provozu v teplotách od -40 do +50°C. Nejvyšší nadmořská výška pro provoz stroje je 3 000 metrů.  Základní jednotkou je protiletadlová taktická baterie. Baterie odpalovacích zařízení 2K12 se skládá z několika pásových vozidel. Tvoří ji jeden řídící a naváděcí radiolokátor "1S91" (SURN, v kódu NATO "Straight Flush") s dosahem 75 km. Jedná se obvykle o vozidlo na podvozku GM-568. Baterie bývá vybavena 4 odpalovacími zařízeními na pásových podvozcích GM-578 a 4 nákladními automobily, z nichž každý nese 3 další rakety a jeřáb. Zařízení 2K12 Kub používají rakety 3М9 a jejich modifikace.

Služba.

Jomkipurská válka.

Egyptské a syrské systémy 2K12 izraelskou armádu v jomkipurské válce v roce 1973 překvapily, protože ta byla zvyklá mít nad bitevním polem vzdušnou převahu. Vysoce mobilní 2K12 si na pomalejších letounech A-4 Skyhawk a dokonce i na F-4 Phantom II, vybraly svou daň, kdy vytvářely ochranný deštník, dokud je nebylo možné odstranit. Radarové výstražné přijímače na izraelských letounech pilota neupozornily na skutečnost, že byl zachycen radarem. 2K12 dosáhl dobrých výsledků podle rozhovoru mezi izraelským generálem Peledem a Henry Kissingerem a byl hlavní protivzdušnou střelou v egyptském inventáři způsobující izraelské ztráty následované systémem 9K32 Strela-2.  Výborné výkony zbraně v nízkých nadmořských výškách a jeho nový částečně aktivní vyhledávač vedly k mnohem vyšší úspěšnosti ve srovnání s dřívějšími systémy S-75 Dvina a S-125 Něva. Zatímco přesné ztráty jsou nadále předmětem debat, je obvykle uváděno přibližně 40 letadel jako ztracených zásahem protiletadlového raketového kompletu a 2K12 Kub se ze tří nasazených zbraní ukázal jako nejúčinější. V následných konfliktech už však jeho výkon nebyl takový, protože získané zkušenosti vedly k vývoji účinných protiopatření.

První libanonská válka.

Syřané rozmístili systémy 2K12 Kub také v Libanonu v roce 1981 poté, co Izraelci poblíž Zahlé sestřelili syrské helikoptéry. Baterie byly umístěny v údolí Bikáa poblíž silnice mezi Bejrútem a Damaškem. Byly blízko stávajícího syrského systému protivzdušné obrany, ale do něj nemohly být plně integrovány. Počátkem libanonské války v roce 1982 se izraelské letectvo soustředilo na potlačení hrozby PLRK v údolí Bikáa a zahájilo operaci Mole Cricket 19. Výsledkem byl naprostý úspěch. Během jednoho dne bylo zničeno několik baterií 2K12 Kub a systémy S-75 a S-125. Zatímco vlastní syrská protivzdušná obrana zůstala do značné míry nedotčena, její síly v Libanonu byly po zbytek války vystaveny útokům izraelských útočných letadel.

Polsko.

19. srpna 2003 bylo během cvičných střeleb přibližně 21 kilometrů od města Ustka sestřeleno nešťastnou náhodou polskou baterií polské bojové letadlo Suchoj Su-22M4K. Pilot, podplukovník Andrzej Andrzejewski, se stihl katapultovat a dvě hodiny po události byl vyloven z moře. Později 23. ledna 2008 zahynul během havárie letadla CASA C-295M.

2K12 „Kub“ (V kódu NATO SA-6 „Gainful“) je pozemní samohybný taktický protiletadlový raketový komplet krátkého dosahu určený především k ničení letadel, vrtulníků a řízených střel s plochou dráhou letu v malých a středních výškách. Vývoj kompletu 2K12 KUB započal v SSSR koncem 50. let, v roce 1967 byl systém zaveden do výzbroje sovětské armády a následně do ostatních armád východního bloku.

The 2K12 ""Kub"" (; ) (NATO reporting name: SA-6 "Gainful") mobile surface-to-air missile system is a Soviet low to medium-level air defence system designed to protect ground forces from air attack. "2К12" is the GRAU designation of the system.


Poloha a popis.

Tunel je součástí rakouské dálnice A11 a slovinské dálnice A2. Nachází se mezi rakouskou obcí Sankt Jakob im Rosental a slovinským městem Jesenice. Délka tunelu je 7864 m, vzdálenost mezi oběma portály je 8019 m. Rakouská část tunelu měří 4569 m, slovinská část 3450 m (měřeno mezi oběma portály). Tunel byl plánován jako čtyřproudový. Postaven byl však pouze v polovičním profilu s jedním jízdním pruhem pro každý směr. Plán byl změněn pro menší hustotu dopravy, než jaká byla původně očekávaná. Stal se tak jediným jednotubusovým tunelem ve slovinské dálniční síti. Za prvních 10 let provozu jím projelo okolo 14 miliónů osobních a nákladních automobilů. Provoz nadále narůstal a tak jím za prvních 25 let provozu projelo 50 miliónů vozidel.  V jeho bezprostřední blízkosti se nalézá železniční tunel Karavanky.  Před vybudováním tunelu vedl silniční provoz přes blízké horské hraniční přechody Loibl/Ljubelj, Wurzen/Korensko a Seeberg/Jezersko.

Stavba.

Stavba byla započata v roce 1986, slavnostní otevření tunelu se konalo 1. června 1991, do provozu byl předán o den později. Dokončovací práce trvaly do června 1992.  Necelý měsíc po otevření, během slovinské války za nezávislost, byla slovinská část tunelu krátce obsazena Jugoslávskou lidovou armádou. Spolu s tunelem byl obsazen i hraniční přechod. Tunel se stal místem krátkých, ale těžkých bojů. 30. června 1991 byl dobyt zpět slovinskými jednotkami.

Druhý tubus.

V roce 2015 podepsaly vlády Rakouska a Slovinska dohodu o dostavbě tunelu. Stavba druhého tubusu začala z rakouské strany v září 2018. V listopadu bylo turecké firmě, která vyhrávala slovinskou soutěž na stavbu slovinské strany tunelu, zakázano začít práce kvůli nesprávným podkladům dodaným pro vyhodnocení nabídek soutěže zájemců o výstavbu tunelu v srpnu 2018. Slovinský správce dálnic vybral nového vítěze soutěže ze zbylých 8 účastníků. Dne 18. srpna 2018 byla zahájena ražba z rakouské strany, stavební práce byly svěřeny společnosti Swietelsky. Rakouská strana tunelu má být hotova v únoru 2024. Po dokončení výstavby nového tubusu do něj bude převeden obousměrný provoz a původní tubus projde dvouletou celkovou rekonstrukcí. Řádný provoz v obou tubusech je plánován na začátek roku 2026.  Tubusy jsou navržené na rychlost 100 km/h při jednosměrném provozu a 80 km/h při obousměrném.

Zabezpečení.

V době otevření se jednalo o jeden z nejlépe vybavených tunelů po stránce bezpečnosti. V tunelu jsou umístěné nouzové telefony, požární hlásiče, videokamery, je monitorována hustota provozu, cirkulace vzduchu a koncentrace oxidu uhelnatého. Provoz je regulován pomocí dálkově řízených semaforů a proměnných dopravních značek. V tunelu jsou dostupné signály mobilních operátorů. Je také možné naladit rozhlasové stanice Ö3 (program rakouského rozhlasu ORF) a VAL 202 (program slovinského rozhlasu RTV Slovenija).

Mýtné.

K použití tunelu není zapotřebí rakouská ani slovinská dálniční známka, protože k tunelu se dá z obou stran přijet i po nezpoplatněné silnici. Úseky dálnice těsně před a za tunelem k prvním nájezdům a sjezdům (Hrušovice ve Slovinsku a Rosenbach v Rakousku) jsou bezplatné. Použití tunelu podléhá zaplacení mýtného, jehož výše je stejná z rakouské i slovinské strany a pro osobní automobil do 3,5 tuny činila 7 EUR v roce 2015. Pro rok 2016 bylo stanoveno mýto ve výši 7,20€. Od začátku roku 2019 je cena 7,40€.  K dispozici jsou také 2 druhy předplacených karet. První je s platností na 1 měsíc ode dne zakoupení na maximálně 14 průjezdů tunelem za 32,20€. Karta je vázána na registrační značku auta. Nevyužité jízdy na konci 30denní platnosti propadají. Slovinská strana nabízí podobnou kartu za 26,39€ + DPH. Druhá karta v ceně 61,30€ je platná 18 měsíců a přenositelná mezi vozy. Při každém průjezdu tunelem se odečte 4,25€. Zůstatek se neproplácí, ale může být převeden na novou zakoupenou předplacenou kartu.  Automobily nad 3,5 tuny platí 13,56 až 38,63€ + 20% DPH (16,27 až 46,36€ vč.DPH) podle počtu náprav a emisní třídy EURO jejich motoru. Tato cena je 8,6krát vyšší než mýto za stejně dlouhý úsek běžné dálnice. Při cestě směrem ze Slovinska se platí mýto bez ohledu na emisní třídu EURO.

Tunel Karavanky (, ) je dálniční tunel spojující Rakousko a Slovinsko. Prochází pohořím Karavanky a překračuje státní hranici mezi oběma zeměmi. Je nejdelším silničním tunelem na území Slovinska.

The Karawanks Tunnel (, or "Karavanški predor") is a motorway tunnel crossing the Alpine Karawanks mountain range between Austria and Slovenia, with a total length of, enclosure between the portals. Its construction began in 1986 and it opened on June 1, 1991. It connects the Austrian Karawanken Autobahn (A11) from Villach with the A2 motorway leading to Kranj and Ljubljana in Slovenia, decongesting the historic Loibl/Ljubelj and Wurzen/Korensko sedlo mountain passes.


Popis.

Jedná se o velké centrum plaveckých sportů, které zahrnuje krytý bazén 50 metrů se skokanskou věží a dva venkovní bazény, z toho jeden 50 metrů dlouhý, druhý se skokanskou věží 33 metrů dlouhý. Oba padesátimetrové bazény mají osm plaveckých drah a rozměrově by vyhovovaly možnosti pořádat zde olympijské hry. Praha totiž tehdy pomýšlela kandidovat jako pořadatelské město olympijských her v roce 1980. Menší venkovní bazén je určen pro vodní pólo. Teplota v bazénech nikdy neklesá pod 26 stupňů Celsia, za den se voda v bazénu o objemu 2,5 tisíce kubíků vymění až pětkrát, vypouští se jednou ročně. Budova u venkovních bazénů slouží jako tribuna pro 5 000 sedících. Nachází se zde i velký tobogán, relaxační bazén s tryskami a vodním hřibem, dětské brouzdaliště, sauny, solária, fitness apod.

Historie.

Stavba začala na podzim 1959 v bývalém Podolském vápencovém lomu, který po ukončení těžby vápence sloužil jakožto provizorní skládka popela a stavebního odpadu, v jeho areálu se nachází přírodní památka Podolský profil. Do provozu byl uveden v roce 1965. Autorem stavby Plaveckého stadionu v Podolí je významný český architekt Richard Podzemný. Stavba přišla na 48 milionů korun. Od poloviny 80. let je plavecký areál spojen potrubím s nedalekou Českou televizí na Kavčích horách. Tam studenou vodu z Podolí využívají k chlazení studií, teplou poté zpět v Podolí na ohřívání bazénů. Na stadionu je pravidelně pořádáno letní Mistrovství republiky v plavání a v roce 1997 se zde konalo Mistrovství Evropy v plavání a skocích do vody. V červenci 2009 stadion hostil Mistrovství Evropy juniorů v plavání. V současnosti navštěvuje areál průměrně asi 2500 návštěvníků denně, tedy zhruba milion za rok. Nejvíce lidí přišlo v roce 1973, okolo 2,3 milionu návštěvníků za rok.

Plavecký stadion Podolí v Praze 4 je velké pražské sportovní a rekreační zařízení ČSTV, které se nachází v jižní části hlavního města Prahy při pravém břehu řeky Vltavy v pražské čtvrti Podolí v bývalém Podolském lomu, bezprostředně pod Kavčími horami, nedaleko od Podolské vodárny u Veslařského ostrova.

Podolí Swimming Stadium (in Czech: "Plavecký stadion Podolí") is a swimming centre in Prague, Czech Republic, which is located on the right side of Vltava river in Podolí neighborhood. It contains two 50 meter-long pools (outside and inside), 33 meter pool for water polo, spa or other facilities including seating for 5000 spectators. It was built between 1959 and 1965 on the site of a former mine. Design of the complex, symbolizing a big water wave, was created by a Czech architect Richard Podzemný.


Definice a vznik.

Hnědý trpaslík je vesmírné těleso, které vznikne z protohvězdy, která nemá dostatečnou hmotnost, aby v ní mohly probíhat veškeré termonukleární reakce (kromě slučování deuteria). Z tohoto hlediska se považuje za přechod mezi planetou a hvězdou.  Jde o objekt s hmotností v rozmezí 13 až 80 hmotností planety Jupiter (M). Při vyšší hmotnosti než 80 M (odpovídá 0,08 hmotnosti našeho Slunce) dosáhne těleso ve svém jádře teploty potřebné k spalování lehkého vodíku: stane se tedy hvězdou. Naopak při nižší hmotnosti než 13 M nedojde ani k deuteriovým reakcím a z objektu se tak stane jen obří planeta (někdy se tyto objekty označují jako hnědí podtrpaslíci).  Existence hnědých trpaslíků byla prokázána roku 1995, do té doby byly jen hypotetickými objekty. Dnes jich známe mnoho, velkým nalezištěm je hvězdokupa Plejády, skupina hvězd starých jen několik set milionů let.

Energie hnědých trpaslíků.

Termonukleární fúze hvězdám pokrývá energii, kterou vyzáří do prostoru, jsou tedy energeticky vyvážené. Rozdílem mezi plně funkční hvězdou a hnědým trpaslíkem jsou teplota a tlak: K zažehnutí termonukleárních reakcí je třeba teplota alespoň 8×10 K, aby se mohl přeměňovat i lehký vodík na helium. Hnědý trpaslík ale této teploty nedosahuje. Sice v nich některé termojaderné syntézy probíhají, nedochází však ke slučování lehkého vodíku H.

Spalování deuteria.

Deuteriová reakce, tedy druhý krok z proton-protonového cyklu, k energetickému vyrovnání hnědého trpaslíka nestačí, protože těžkého vodíku, deuteria, je nedostatek: Hnědý trpaslík má ještě příliš nízkou hmotnost a nevytvoří dostatečný tlak pro tvorbu vlastního deuteria z lehkého vodíku, proto po vyčerpání jeho zásob chladne.  V nitru hnědých trpaslíků se tedy spaluje (rozuměj slučuje) deuterium za vzniku lehkého hélia:

Spalování lithia.

Deuteriové reakce k produkci energie hnědého trpaslíka přispívají jen málo, na počátku vývoje hnědého trpaslíka, po jeho vzniku, ovšem tento mohl do vínku dostat i lithium: Pro spalování lithia na hélium (přes beryllium) je potřeba dokonce ještě méně vstupní energie než pro fúzi deuteria, proto se lithium přemění na hélium podstatně rychleji a bouřlivěji. Po jeho vyčerpání dochází už jen k deuteriovým reakcím.  Právě přítomnost či nepřítomnost lithia může být předmětem testu na hnědého trpaslíka. Takový test je však nepřesný, protože ho ještě nemusel spálit, anebo se naopak může lithium vyskytovat i v atmosféře plně funkčních hvězd.

Hranice pro planetu.

Energie takto získaná znamená pro hnědého trpaslíka příspěvek pro zářivou energii, která např. u objektů o 15násobku hmotnosti Jupitera (15 M) vystačí asi na sto milionů let. Naopak pro těleso, jehož hmotnost je menší než 13 M, je tento energetický příspěvek zanedbatelný. Tato hmotnost je proto považována za hranici mezi hnědým trpaslíkem a obří planetou (případně hnědým podtrpaslíkem).  Nejde ovšem o přesnou hodnotu, 13 M je spíše jen momentálně všeobecně přijímaná mez. Deuteriové reakce mohou přinášet dokonce i natolik málo energie, že trpaslík začne vychládat ještě před jeho úplným vyčerpáním, a dlouhodobě jen slabě žhnout. Dosažení stavu planety pak lze prohlásit při teplotě 1000 K.

Vývoj hnědých trpaslíků.

Vývoj těchto objektů je určen jeho počáteční hmotností. Ta je u hnědých trpaslíků menší než 0,08 hmotností Slunce a proto nemůže dojít k zapálení vodíkových reakcí, které by pokryly energetické ztráty na povrchu. Objekt se pak gravitačně hroutí do doby, než elektronová degenerace postoupí do vnitřních vrstev. Svrchní vrstvy, kterých se elektronová degenerace ještě nedotkla, stále gravitačně kontrahují, ale změny v poloměru jsou nepatrné. Jakmile degenerace postoupí i do svrchních vrstev, kontrakce se zcela zastaví. Pak ještě objekt září na úkor své vnitřní energie, jeho vnitřní i povrchová teplota klesá, až se z něj stane tmavý, nezářící objekt – černý trpaslík.

Hnědý trpaslík je subhvězdný objekt, který nevyzařuje světlo a energii díky termonukleárním reakcím jako hvězdy hlavní posloupnosti, ale má vodivý povrch a jádro. V jádře sice může dočasně probíhat syntéza helia z deuteria, ale teplota a tlak nestačí na to, aby mohlo dojít k syntéze těžších prvků z (běžného) lehkého vodíku.

A brown dwarf is a type of substellar object that has a mass between those of the heaviest gas giant planets and the least massive stars, i.e., approximately 13 to 75–80 times that of Jupiter (), or approximately to about. Below this range are the sub-brown dwarfs (sometimes referred to as rogue planets), and above it are the least massive red dwarfs. Brown dwarfs may be fully convective, with no layers or chemical differentiation by depth.


Příběh.

Hlavní hrdina, detektiv Venca Záhyb dostane jednoho dne speciální zakázku od milionáře Jonathana Smihta. Venca musí pohlídat jeho 7 dcer a uchránit je od případných nápadníků. Když ovšem ještě toho večera sedí v místní hospodě s Fandou Kořenem, vsadí se o jeden lubr, že všech 7 dcer do poslední získá.  Venca má tedy jeden den pro každou dívku a vždy musí překonat určité překážky k získání jejího srdce. Například u Hermíny Smihtové je největší překážkou její "homosexualita", u Filomény Smihtové zase její "vzhled", apod.

Provedení.

Celá hra byla na příkaz Petra Vochozky vytvořena dvoučlenným týmem Pterodon Software za pomoci externistů za 6 měsíců. Díky tomu také hra není příliš odlišná od předchozího titulu Tajemství Oslího ostrova.  Po získání každé dívky následuje pasáž s lehce lechtivým obrázkem a ukazatelem úspěchu u dané dívky. V této pasáži bylo nutné střídavě klikat na obě tlačítka myši, dokud se zásobník nenaplnil. Jakmile hráč přestal klikat nebo zmírnil tempo, ukazatel začal padat k nulové hodnotě. Zpočátku si hráči mysleli, že je klíčová mnohdy až frenetická rychlost klikání, čímž tehdejší myši velice trpěly. Petr Vochozka však v jednom z pozdějších rozhovorů tvrdil, že nejdůležitější bylo dodržet rytmus klikání, rychlost nebyla tak podstatná.  Hra celkově byla hodnocena jako velmi humorná, ale také jako nelogická ve smyslu nutnosti používat předměty ve stylu ""vše na vše"".. To společně s malou inovací oproti TOO bylo terčem ostřejší kritiky recenzí. 7 dní a 7 byla často přirovnávána k české obdobě série her Leisure Suit Larry od Sierra On-Line.

DOSBox.

Na moderních počítačích se hra obvykle hraje v emulátoru DOSBox. Aby zde fungovala myš, je potřeba (na rozdíl od jiných programů a her, kde stačí jen kliknout myší do okna DOSBoxu) stisknout klávesovou zkratku Ctrl+F10.

Pokračování.

7 dní a 7 nocí se dočkalo za spolupráce "Petra Vochozky" a "Enteron" týmu pokračování pod názvem 6 ženichů a 1 navíc, které bylo vydáno jako freeware. Toto pokračování se již dočkalo podstatně lepších ohlasů a Enteron jej nabízí ke stažení zdarma na svých stránkách v textové nebo dabované verzi.

7 dní a 7 nocí nebo také 77 je hra, v pořadí druhá grafická point and click adventura z dílen týmu Pterodon a vydaná firmou Vochozka Trading roku 1994. Později byla uvolněna jako freeware. Celý děj hry se odehrával v nespecifikovaném městečku s názvem Lhota.

7 dní a 7 nocí (aka Sedm dní a sedm nocí; English: 7 Days and 7 Nights) is a 1994 Czech adventure game released on Windows through Petr Vochozka's Vochozka Trading brand, and published by Pterodon Software.


Pozadí.

Před protektorátem byla Anglie (a později Skotsko a Irsko) řízena přímo parlamentem a to do té doby, než byla Anglie roku 1649 prohlášena republikou. V dubnu 1653 byl parlament ("Rump Parliament") rozpuštěn vojáky vedenými Oliverem Cromwellem z důvodu neefektivnosti jeho vládnutí a neochoty ukončit svou činnost. I když byli členové následujícího parlamentu ("Barebones Parliament") jmenováni Cromwellem a vedením armády, ukázala se jeho kontrola problematická a zasedal pouze krátce od července do prosince 1653.  Po rozpuštění tohoto parlamentu navrhl John Lambert novou ústavu známou jako "Instrument of Government" založenou na požadavcích vznesených na Karla I. po jeho porážce v první občanské válce. To jmenovalo Cromwella celoživotním lordem protektorem. Bylo mu uděleno právo svolávat a rozpouštět parlament ale byl povinen většinu pro volbu státní rady. Jeho moc se také opírala o pokračující popularitu v armádě, kterou vybudoval v době občanské války. Cromwell složil přísahu jako lord protektor 15. prosince 1653.

Vláda brigádních generálů.

První zasedání parlamentu v období protektorátu se konalo 3. září 1654 a po odsouhlasení některých opatření připravených Cromwellem začal pracovat na ústavních změnách. Cromwell, aby nemusel prosazovat změny v návrzích zákonů parlamentu, ho rozpustil 22. ledna 1655. Po vzpouře králových přívrženců vedených sirem Johnem Penruddockem, rozdělil Cromwell Anglii na vojenské okruhy řízené brigádními generály zodpovědnými pouze jemu. Těchto patnáct generálů a jejich zástupci bylo zodpovědných za bezpečnost území, které spravovali a vytvářeli Cromwellovi mocenské zázemí.  Generálové nejen veleli vojenským silám, ale zajišťovali také výběr daní a podporu pro vládní rozhodnutí v jednotlivých oblastech. Byli jmenováni i komisaři pro udržení mírového vývoje v zemi, kteří spolupracovali s jednotlivými generály. Funkce vojenských velitelů ale trvala méně než rok, protože převládlo mínění, že překračují své pravomoci. Jejich pozice byla ztížena i návrhem daňového zákona přijatého druhým protektorátním parlamentem, svolaným v září 1656, který nechtěl, aby se Anglie stala vojenským státem. Neschopnost Cromwella zajistit generálům podporu vyústila v jejich demisi.

Zahraniční politika.

V té době Cromwell změnil i zahraniční politiku státu. První anglo-holandskou válku, která vypukla roku 1652, proti Republice spojených nizozemských provincií vyhrálo anglické vojsko vedené admirálem Robertem Blakem roku 1654. Cromwell si byl vědom přínosu židovské komunity pro ekonomický rozvoj nizozemských provincií, hlavního ekonomického soupeře Anglie. Vzhledem ke své toleranci vůči soukromému vlastnictví lidí, kteří neměli evangelické vyznání, podnítil, po 350 letech od té doby kdy je Eduard I. ze země vyhostil, návrat židů do Anglie, v přesvědčení, že pomohou oživit hospodářství země zničené občanskou válkou.

Cromwellova role.

Cromwellovi byla roku 1657 nabídnuta parlamentem, jako součást navrhovaných ústavních změn, koruna. Po šesti týdnech váhání tuto nabídku, i s ohledem na to, že se podílel na zrušení monarchie, odmítl. Místo korunovace byl Cromwell znovu ustanoven ve Westminster Hall do funkce lorda protektora. Při tomto ceremoniálu seděl Cromwell na křesle krále Eduarda, které sem bylo pro tuto příležitost přemístěno z Westminsterského opatství.  Událost částečně připomínala korunovaci, protože byly použity některé symboly jako purpurový plášť, přísaha věrnosti a žezlo (ale ne koruna a královské jablko). Nejdůležitějším rozdílem bylo to, že úřad lorda protektora nebyl dědičný, i když Cromwell byl schopen jmenovat svého nástupce. Cromwellovy pravomoci byly uvedeny v dokumentu "Humble Petition and Advice" (druhá a poslední psaná verze anglické ústavy), který nahradil původní "Instrument of Government". Cromwell sám se snažil svou roli zmenšovat a označoval se za velitele a hlídače.

Postcromwellovské období.

Po jeho smrti v prosinci 1658 se stal lordem protektorem jeho třetí syn Richard. Ten ale nebyl schopen kontrolovat armádu a tak v květnu 1659 rezignoval. Po chaotickém obnovení republiky byla v květnu 1660, hlavně za iniciativy generála George Moncka, obnovena monarchie.

Protektorát v Británii bylo období let 1653 až 1659, kdy byla Anglie (včetně Walesu) a později i Irsko a Skotsko řízeny lordem protektorem a tento těsný svazek nesl název Společenství Anglie, Skotska a Irska (anglicky "Commonwealth of England, Scotland and Ireland").

The Protectorate was the period during the Commonwealth (or, to monarchists, the Interregnum) when England and Wales, Ireland, Scotland, and the English overseas possessions were governed by a Lord Protector as a republic. The Protectorate began in 1653 when, following the dissolution of the Rump Parliament and then Barebone's Parliament, Oliver Cromwell was appointed Lord Protector of the Commonwealth under the terms of the Instrument of Government. In 1659, the Protectorate Parliament was dissolved by the Committee of Safety as Richard Cromwell, who had succeeded his father as Lord Protector, was unable to keep control of the Parliament and the Army. This marked the end of the Protectorate and the start of a second period of rule by the Rump Parliament as the legislature and the Council of State as the executive.


Život a dílo.

Alvin Langdon Coburn se narodil v Bostonu roku 1882. V roce 1899 odjel do Londýna se svým vzdáleným příbuzným, fotografem Fredem Hollandem Dayem. V roce 1901 se vrátil a v New Yorku si otevřel ateliér. Počátkem roku 1903 měl svou první samostatnou výstavu v "Camera Clubu" v New Yorku. V roce 1904 opět odjel do Londýna.  V letech 1903–1909 publikoval Coburn své snímky v časopise Camera Work. V roce 1906 měl samostatnou výstavu v Královské fotografické společnosti v Londýně, kde rovněž vydal dvě ručně tištěné fotografické publikace: "London" (1909) a "New Your" (1910).  V roce 1912 vytvořil cyklus fotografií "New York z jeho střech", ve své době novátorské dílo snímků města z ptačí perspektivy.  Díky svému přátelství s G. B. Shawem měl příležitost portrétovat významné osobnosti. Kolekci portrétů Coburn publikoval roku 1913 pod názvem "Men of Mark". Druhý svazek "More Men of Mark" vyšel roku 1922. V období 1914–1921 vytvořil třetí cyklus 33 portrétů, hudebních skladatelů a muzikantů, který však nebyl vydán.  Roku 1916 založil s Gertrudou Käsebierovou a C. H. Whitem spolek Pictorial Photographers of America.  V roce 1916 vyvinul Coburn ze skleněných hranolů a zrcadel kaleidoskopické zařízení, pomocí kterého vytvářel abstraktní fotografie zvané "vortografie". Byl ovlivněn vorticismem a skupinou britských umělců, mezi kterými byl také básník Ezra Pound. Coburn vystavil v roce 1917 v Londýně celkem 18 vortografií, které vyvolaly velkou pozornost.  V roce 1918 se usadil ve Walesu, kde fotografoval a vydal knihu "Book of Harlech". Začal se zajímat o esoterismus a mysticismus, čemuž pak věnoval většinu svého času.

Alvin Langdon Coburn (11. června 1882 Boston, USA – 23. listopadu 1966 Colwyn Bay, Wales, Velká Británie) byl americký fotograf, člen fotografického spolku Fotosecese a spoluzakladatel Pictorial Photographers of America.

Alvin Langdon Coburn (June 11, 1882 – November 23, 1966) was an early 20th-century photographer who became a key figure in the development of American pictorialism. He became the first major photographer to emphasize the visual potential of elevated viewpoints and later made some of the first completely abstract photographs.


Historie.

Tradičními barvami českého soustátí jsou bílá a červená, jenže tyto barvy po vyhlášení nezávislosti roku 1918 používalo i sousedící Polsko, Československý stát navíc potřeboval barvy, které by reprezentovaly i Slováky ve společném státě. Bylo tedy nutné připojit třetí barvu – modrou. Modrá barva spolu s tradiční dvojicí vytvářela tzv. slovanskou, respektive ruskou trikolóru. Na rozdíl od ruské trikolory má však ta česká modrou barvu vespod, ne uprostřed. Rovněž vlajky tehdejších spojenců Spojených států, Francie a Spojeného království obsahují tyto barvy. Zvýšení počtu státních barev na tři se odrazilo také na podobě státní vlajky. Během německé okupace Českých zemí v dobách Protektorátu Čechy a Morava v letech 1939 – 1945 byla, po přijetí zákona číslo 222/1939 Sb. O státních symbolech, novou vlajkou právě česká trikolóra se třemi horizontálními pruhy – bílým, červeným a modrým. Po osvobození se Československá republika vrátila opět k bílo-červené vlajce s modrým klínem.  Se socialistickou ústavou z roku 1960 státní barvy jako symbol státu zmizely, ovšem ve vyhrocených situacích z let 1968–1969 a za Sametové revoluce v roce 1989 používali občané k vyjádření nesouhlasu se stávajícími poměry českou trikolóru.  Po vzniku samostatné ČR se české státní barvy opět staly státním symbolem.

Používání barev.

České státní barvy se užívají v podobě trikolóry k obecnému označení státního majetku či k dekoračním účelům při slavnostních příležitostech. Dále pak na stuhách k medailím a smutečním věncům a na různých linkách a šňůrkách. Při oslavách státních svátků a jiných významných událostí si je lidé připínají na oděv.

Zákonné ošetření.

O způsobu užívání státních barev zákon nic nestanoví a pokud by tedy nebyly v praxi používány "praeter legem", jejich zakotvení v právním řádu České republiky by bylo jen obsoletní ustanovení. Státní barvy, podobně jako například národní strom, jímž je v případě České republiky lípa, by podle některých právních laiků navíc ani neměly být předmětem právní regulace. Ovšem podle profesora Jana Filipa slouží např. k označení státního majetku, k výzdobě při významných státních událostech a jsou východiskem pro konstrukci státní vlajky i vlajky prezidenta republiky. To pak má být dle něj důvodem, proč jsou v Ústavě (čl. 14 odst. 1) uvedeny před nimi.  Vymezení odstínů státních barev není zákonem upraveno. Při stanovení odstínů státních barev se vychází z barevné přílohy (přílohy č. 1–4) zákona číslo 3/1993 Sb. o státních symbolech České republiky.

Státní barvy jsou jeden ze státních symbolů České republiky. Jsou to bílá, červená a modrá v uvedeném pořadí a nazývají se trikolóra. Podle neoficiální interpretace symbolizuje bílá barva čistotu, červená krev prolitou vlastenci za svobodu vlasti a modrá bezmračnou oblohu. Trikolóra zachovává oficiální pořadí státních barev, bílý pruh má vždy nahoře nebo vlevo z pohledu pozorovatele. Vymezení odstínů státních barev není zákonem upraveno.

The national colours of the Czech Republic () are one of the national symbols of the Czech Republic, which officially represent the Czech Republic. The colours forming tricolour are in the following order: white, red and blue. The national colours come from the flag of the Czech Republic.