Vydání.

Flash se poprvé objevil v roce 1940 v komiksovém sešitu "Flash Comics #1" od vydavatelství All-American Publications, ze kterého později vzniklo DC Comics. Postavu stvořili Gardner Fox a Harry Lampert. Jejich Flash byl vysokoškolský atlet Jay Garrick, který získal superrychlost po vdechnutí výparů tvrdé vody. Hned od svých počátků se stal velmi populární postavou. I proto byl začleněn do týmu Justice Society of America, prvního superhrdinského komiksu, jehož příběhy vycházely v komiksu " All Star Comics". Během poklesu zájmu o superhrdiny po konci druhé světové války, byl komiks s Flashem zrušen číslem 104 (v roce 1949). Týmový komiks "All Star Comics" byl zrušen číslem 57 v roce 1951.  V roce 1956 se DC Comics podařilo oživit zájem o superhrdinské komiksy, čímž spustili tzv. stříbrný věk komiksu. U DC se rozhodli využít příležitost a přepracovat své klasické postavy do modernějšího pojetí. Prvním v pořadí byl právě Flash, který se znovu objevil v sešitě "Showcase #4" v říjnu 1956. Ovšem nyní byl Flashem Barry Allen, policejní forenzní vědec, který získal svou superrychlost poté, co se dostal do kontaktu s chemikáliemi, do kterých udeřil blesk. Barry Allen poté přijal přezdívku "Scarlet Speedster", pro kterou se rozhodl, jelikož byl čtenářem příběhů o Flashovi ze zlatého věku komiksu (Jaye Garricka). Vlastního komiksu se dočkal brzy poté. "The Flash #105" vyšel v roce 1959, autory byli Robert Kanigher, John Broome a Carmine Infantino. Úspěch Flashe pomohl k přepracování a znovuzavedení dalších hrdinů (např. Green Lantern). Vedl také k sestavení nového týmu Justice League of America. V komiksu Flash byla také poprvé použita vydavatelská klička, která vysvětlovala, že Barry Allen a Jay Garrick jsou oba pravými Flashy, ovšem oba žijí v rozdílných paralelních vesmírech. Tyto kroky zahájily budování multiverza DC. Jejich schopnosti jim navíc umožnili překonat bariéru paralelních vesmírů, což je svedlo do společného crossoveru s názvem "Flash of Two Worlds" (z roku 1961), který byl prvním komiksem, ve kterém se potkali hrdinové zlatého a stříbrného věku.  Barry Allen byl Flashem až do eventu "Krize na nekonečnu Zemí" ("Crisis on Infinite Earths") z let 1985 a 1986, kdy přestala být (číslem 350) vydávána jeho vlastní série. Allen byl dokonce v komiksu "Crisis on Infinite Earths #8" usmrcen. Ovšem díky své schopnosti překonávat hranici času se mohl i poté ojediněle objevovat v dalších komiksech.  Třetí inkarnace Flashe, Wally West, se poprvé objevil v roce 1956 v sešitě "The Flash (vol. 1) #110", kde působil jako Kid Flash (teenage verze Flashe). Wally West je synovcem Barryho Allena. své schopnosti získal obdobně jako Allen. Jako Kid Flash byl dlouhodobým členem týmu Teen Titans. Identitu Flashe převzal po smrti Barryho Allena v komiksu "Crisis on Infinite Earths #12". Své vlastní série se dočkal v roce 1987, kdy začala být vydávána série "The Flash (vol. 2)". Po událostech eventu "Infinite Crisis" (z let 2005 a 2006), které vedly k vynechání jednoho roku z kontinuity DC vesmíru, byla série "The Flash (vol. 2)" zrušena (v čísle 230). Série byla nahrazena komiksem "The Flash: The Fastest Man Alive", kde se do role Flashe vrací Barry Allen. Ta skončila číslem 13. Po ní se v roce 2007 vrátila série "The Flash (vol. 2)" (číslem 231), kde opět působil Wally West.  V roce 2009 se v minisérii "The Flash: Rebirth" plnohodnotně vrátil Barry Allen. Sérii zpracovali autoři Geoff Johns a Ethan Van Sciver. Roku 2011 byla vydána minisérie "Flashpoint", ve které se Barry Allen ocitne ve světě bez Supermana, který sužuje válka mezi Wonder Woman a Aquamanem. Postupně odhalí i další odlišnosti od dosavadní kontinuity (např. Batmanem je místo Bruce Waynea jeho otec Thomas). V průběhu série se ukázalo, že změnu reality způsobil sám Barry Allen, který se s pomocí síly rychlosti dostal do minulosti, ve které zabránil vraždě své matky. Tento zásah ovšem spustil lavinu změn, které téměř vyústily koncem světa. Allen se proto znovu musí vrátit časem, aby sám sobě zabránil zachránit svou matku před jistou smrtí. Nakonec se mu to podaří, ovšem nová změna vede k rozštěpení časových linií vesmíru a k vytvoření nové kontinuity známé jako New 52 verze DC vesmíru. V rámci New 52 začala být vydávána již čtvrtá série o Flashovi, kterou psal Francis Manapul a nejdříve kreslil Brian Buccellato. Série skončila číslem 52.  V roce 2016 došlo k novému relaunchi DC sérií známému jako Znovuzrození hrdinů DC. Kontinuita se zde z většiny vrátila před události "Flashpointu", ovšem některé prvky z New 52 zůstaly zachovány. V rámci Znovuzrození již Barry Allen není jediným Flashem. Ukáže se, že Wally West byl celou dekádu uvězněn v proudu síly rychlosti, přičemž zjistil, že Allen nemůže za změnu kontinuity po události "Flashpoint", jelikož byl jen nástrojem vyšší entity. Jako padouch se znovu vrací také Reverse-Flash, který navíc, oproti například Allenovi, disponuje pamětí kontinuity před New 52. Cestování časem a chaos okolo různých časových kontinuit zde byl jedním z hlavních motivů. V rámci Znovuzrození hrdinů DC vycházela pátá série, kterou psal Joshua Williamson a nejdříve kreslil Carmine Di Giandomenico.  Vlastní série:

Flash je fiktivní postava komiksových příběhů vydávaných nakladatelstvím DC Comics. Poprvé se objevil v komiksovém sešitu "Flash Comics #1" v lednu 1940. Je výtvorem tvůrčího dua, které tvořili Gardner Fox a Harry Lampert. Přezdívka Scarlet Speedster vypovídá o jeho superschopnostech - super rychlost, která se projevuje v běhu, myšlení i reflexech. Díky svým superschopnostem dokáže porušit i některé přírodní zákony. Flash je zakládající člen týmu Justice League.

The Flash (or simply Flash) is the name of several superheroes appearing in American comic books published by DC Comics. Created by writer Gardner Fox and artist Harry Lampert, the original Flash first appeared in "Flash Comics" #1 (cover date January 1940/release month November 1939). Nicknamed the "Scarlet Speedster", all incarnations of the Flash possess "super speed", which includes the ability to run, move, and think extremely fast, use superhuman reflexes, and seemingly violate certain laws of physics.


Z historie textilních bambusových vláken.

Zmínky s povšechnými údaji o textiliích z bambusových vláken svědčí o jejich pravděpodobné existenci už v dávných letech (lana z bambusu před 2000 lety, bambusové = uhlíkové vlákno v žárovce z roku 1854 aj).  První patent na oddělení vláken od bambusového stonku obdržel v USA "Philipp Lichtenstadt" v roce 1864, technologie však nebyla prakticky realizována. Bambusová dřevina se (vedle jiných rostlinných materiálů) k výrobě viskózových vláken začala používat ve 20. století. První prakticky použitelná „mechanická“ metoda získání textilních vláken z bambusu byla patentována v Číně ("Hebel Jigao Chemical Fibre Co") v roce 2003. Na začátku 21. století pocházejí všechny dodávky bambusových vláken pro průmyslové zpracování z Číny. V roce 2016 se prodávala  Výroba viskózových vláken se odhadovala na 40 000 ročních tun, údaje o mechanicky regenerovaných vláknech nebyly dosud publikovány. V roce 2011 jich přišlo na trh jen nepatrné množství.  K hlavním prodejním argumentům patří ekologická a zdravotní nezávadnost výroby a použití výrobků z bambusových vláken.

Způsoby výroby resp. získávání vláken a zpracování na přízi.

Mechanické rozvláknění bambusových stonků.

Stejná technologie se používá pro přípravu suroviny k výrobě šapové příze. Vlákna se odkližují (zpravidla s pomocí enzymů), bělí, případně mastí emulzí a řežou na požadovanou délku. Zpracování na přízi je velmi nákladné, použití vláken je proto velmi omezené.

Vlákna upravená bez ekologicky škodlivých prostředků.

Vlákno se získává z bambusu druhu "Guizhu" na speciálně vypěstované a udržované plantáži v čínské provincii Kuej-čou. Kůra se odškrabuje ze stonků na poloautomatických strojích, materiál se pak několikrát střídavě máčí v enzymové a vodní lázni, prochází potěracím a válcovým mykacím strojem. Mykaný vlákenný materiál má délku 2 až 150 mm, průměr 4 až 150 μm a průměrnou jemnost 5,8 dtex. Vytříděná část vláken pak dále zpracovává průchodem několika pasáží protahovacích strojů a česáním. Finální úprava sestává z bělení a čištění peroxidem.  Výrobcům příze se dodávají vlákna s délkou 90 mm nebo krácená na 50 a 65 mm. Vlákna se dají zpracovávat na přízi bavlnářskou nebo i vlnařskou technologií na jemnosti do 15 tex.  Podobným způsobem, "zvlákňováním v rozpouštědle", se vyrábí viskózové vlákno Lyocell. Švýcarské vlákno "Litrax 1", které se rovněž zakládá na přípravě bambusové suroviny v enzymové lázni, získalo certifikát "Standard 100 by Oeko-Tex".

Viskózová vlákna z bambusové dřeviny.

Viskózová vlákna z bambusu se vyrábějí v principu stejnou technologií jako „regenerovaná celulóza“ z jiných dřevin (buk, eukalyptus aj.).  Výrobci dodávají stříž o jemnosti 1,33 – 3,33 dtex v délkách 38-76 mm a filamentové příze 84 dtex f 18 – 167 dtex f30. Staplové „bambusové“ příze se dají vypřádat bavlnářskou technologií do jemnosti 15 tex a vlnařské (často jako směsi s jinými materiály) do jemnosti 10 tex.

Vlastnosti bambusových vláken a jejich použití.

Fyzikální vlastnosti srovnatelných druhů vláken:  Srovnatelné údaje o mechanicky rafinovaných vláknech nebyly dosud publikovány.  Vlákna mají příjemnější omak než bavlna, oproti bavlně jsou vlákna odolnější proti množení bakterií – viskózová 60 %, přírodní o 75 % (způsobeno obsahem látky zvané kun). Výrobky z bambusu se snadněji barví a vybarvení je brilantnější než u jiných materiálů z celulózy.  Příze z bambusových vláken se často používají na ruční pletení. (Pletenina na snímku vpravo je část dámské vesty z měkce točené příze 43 tex x 2 x 4 (osminásobně skané). Příze přišla v roce 2007 na evropský trh jako vývojový výrobek s novým - bambusovým vláknem).  Pro plošné textilie se uvádí jako možné použití: svrchní oděvy a spodní prádlo, hygienické potřeby, dekorace, tapety, ručníky, župany aj.

Ekologické aspekty výroby textilií z bambusových vláken.

Přívlastek "z bambusových vláken" byl u většiny výrobků mnoha odborníky kritizován a označován za reklamní trik. Jedná se podle nich o viskózová vlákna vyrobená konvenčním způsobem z bambusové dřeviny.  Americká "Federal Trade Comission" si stěžovala v roce 2009 na obchodní firmy, že prodávají textilie pod označením "bambusové", ačkoliv se jedná o výrobky z umělých viskózových vláken obsahující chemikálie a také, že nemají antibakteriální vlastnosti uváděné v reklamě. Komise vyzvala obchodníky, aby pro ně používali označení „rayon“ (viskózový filament), jinak že jim hrozí vysoké pokuty.  Analýza jihoafrických vědců ("Stellenbosch University") z roku 2011 zabývající se obsahem antibakteriálních látek a chemikálií v pleteninách z celulózových vláken ukázala, že jak „přírodní“ bambusová vlákna tak i bambusová viskóza obsahují látku "kun", která zamezuje šíření bakterií. Oproti bavlně je odpor proti bakteriím u viskózy o 60 % a u přírodně rafinovaných vláken o 75 % vyšší. Stopy síry zjištěné v pletenině z bavlny byly 0,012 %, z "přírodního" bambusu 0,013 % a z bambusové viskózy 0,018 %.

Bambusové vlákno je označení používané pro textilní surovinu získanou ze stonku bambusu mechanickými nebo chemickými metodami. Vlákna pro průmyslové textilní zpracování jsou známá teprve od konce 20. století. Údaje o jejích vlastnostech a použití v textilních výrobcích pocházejí z různých článků v odborných časopisech, jejichž obsah se v některých bodech značně rozchází.

Bamboo textile is any cloth, yarn, or clothing made from bamboo fibres. While historically used only for structural elements, such as bustles and the ribs of corsets, in recent years, different technologies have been developed that allow bamboo fibre to be used for a wide range of textile and fashion applications. Examples include clothing such as shirt tops, pants, sock for adults and children as well as bedding such as sheets and pillow covers. Bamboo yarn can also be blended with other textile fibres such as hemp or spandex. Bamboo is an alternative to plastic that is renewable and can be replenished at a fast rate.


Historie.

Po rozdělení Římské říše roku 395 na západní a východní část připadlo dnešní území Egypta Byzantské říši a došlo k postupné islamizaci. Roku 1517 byl Egypt připojen k Osmanské říši. Prvními vlajkami v dnešním, moderním pojetí byly tedy na území dnešního Egypta vlajky Osmanské říše. Ty tvořil červený list s bílým půlměsícem. Známa je i varianta se třemi půlměsíci (nejsou obrázky). V roce 1793 byla na vlajku přidána osmicípá hvězda, která byla roku 1844 změněna na pěticípou.  Egypt měl v rámci Osmanské říše značnou míru autonomie, za vlády Ismaila Paši (dle jiných zdrojů již za jeho předchůdce Muhammada Alího) byla asi v roce 1867 zavedena osobní vlajka chediva (do té doby paši – viz Egyptské chedivství). Tato vlajka (která byla v dobových publikacích uváděna jako egyptská vlajka) byla tvořena červeným listem s třemi bílými půlměsíci a třemi bílými sedmicípými hvězdami (které byly okolo roku 1882 změněny na pěticípé). Oficiálně se užívaly osmanské vlajky (Egypt však byl na říši závislý jen formálně), dle některých zdrojů šlo o první egyptskou státní vlajku. Oproti zobrazené vlajce má vlajka ve zdroji cípy nahoru.  Ve stejném roce (1882) byl Egypt okupován Spojeným královstvím. Egypt formálně zůstal nadále součástí Osmanské říše pod vládou chediva, ve skutečnosti však součástí Britského impéria. 18. prosince 1914 byl po vstupu Osmanské říše do 1. světové války turecko-egyptský svazek oficiálně zrušen a následující den vyhlášen Egyptský sultanát pod britskou ochranou. Nová vlajka zavedena nebyla.  Po 1. světové válce vyhlásilo Spojené království dne 28. února 1922 formálně nezávislé Egyptské království. 10. prosince 1923 se státní vlajkou stal zelený list o poměru 2:3 s uprostřed umístěným bílým půlměsícem. Uvnitř půlměsíce byly tři pěticípé hvězdy, jejichž jeden cíp vždy směřuje "kolmo k nejbližšímu okraji listu a ležícími na vrcholech pomyslného trojúhelníku ležícího uvnitř pomyslného kruhu, tvořeného vlastním půlměsícem a pomyslnou spojnicí obou růžků půlměsíce". Zelená barva symbolizovala egyptské nacionalisty, muslimy a zemědělství v úrodném údolí Nilu. Půlměsíc byl symbolem Islámu, tři hvězdy symbolizovaly 3 hlavní části společného království (Egypt, Núbii a Súdán), ale také 3 egyptská náboženství: islám, křesťanství a judaismus.  Současně byly zavedeny také standarty pro krále a korunního prince a to ve třech variantách (běžné, námořní a letecké). Standarty korunního prince byly stejné, s tím rozdílem, že byly zakončeny dvěma prameny.  V říjnu 1951 byla jednostranně zrušena britsko-egyptská smlouva, v roce 1952 následovaly nepokoje v oblasti Suezského průplavu a po Egyptské revoluci (Muhammad Nadžíb, Gamál Násir) abdikoval 26. července 1952 král Farúk I. 18. června 1953 byla vyhlášena Egyptská republika. Státní vlajkou se stala (po čase) vlajka "Egyptského osvobozeneckého hnutí" o poměru 2:3 s třemi horizontálními pruhy v panafrických barvách: červeným, bílým a černým. Uprostřed vlajky byl umístěn znak: žlutý orel hledící k žerdi. Tzv. Saladinův orel měl na hrudi zelený kulatý štít s bílým půlměsícem otevřeným k hornímu okraji a nad ním třemi bílými pěticípými hvězdami.  Od 22. února 1958 (ve zdroji 1. února) do 28. září 1961 se Egypt spojil se Sýrií do nové federace pod názvem Sjednocená arabská republika. Červený, bílý a černý pruh na nové vlajce zůstaly, místo znaku však byly v bílém pruhu umístěny dvě zelené pěticípé hvězdy, symbolizující oba členy federace. Ve stejné době (8. března 1958 – 26. prosince 1961) existovala (spíše na papíře) i konfederace Sjednocené arabské státy (Egypt, Sýrie a Jemen).  28. září 1961 se federace rozpadla, Egypt si ponechal název státu i státní symboly (vlajka se dvěma hvězdami). Po referendu z 1. září 1971 vznikla 1. ledna 1972 Federace arabských republik, jejímiž členy byly Sjednocená arabská republika (Egypt), Libye a Sýrie. V roce 1971 byl změněn oficiální název státu na "Egyptská arabská republika". Vlajkou federace o poměru 2:3 se stala červeno-bílo-černá trikolóra s horizontálními pruhy a uprostřed umístěným znakem federace. Tím byl heraldicky vlevo hledící žlutý sokol (symbol kmene Kurajšovců) s prázdným žlutým štítem na hrudi, který držel v pařátech stuhu s arabským textem "Federace arabských republik". Pod stuhou byl ještě umístěn arabský název státu: "Egyptská arabská republika". Červená barva symbolizovala oběti v boji za svobodu, bílá mír a černá chmurnou koloniální minulost.  V říjnu 1984 Egypt z federace vystoupil, a federace se definitivně rozpadla (v článku Federace arabských republik je ale uvedeno datum 19. listopadu 1977) a 5. října 1984 došlo k poslední změně státní vlajky. Znak na vlajce, na rozdíl od znaku užívaného v letech 1958–1971 neobsahoval dvě zelené hvězdy, a na žluté kartuši byl černý arabský nápis "Egyptská arabská republika".

Vlajky egyptských guvernorátů.

Egypt je administrativně rozdělen na 27 guvernorátů (muháfazát). V letech 2008 a 2009 byly rozšířeny o guvernorát Helvan a Šestý říjen, zanedlouho však byly zrušeny a seznam znovu snížen na původní počet. Všechny jednotky užívají vlastní vlajku o poměru 2:3. Zobrazeni je však většinou v jiných poměrech, někdy je zobrazení nejisté.

Vlajka Egypta, užívaná od 5. října 1984, má tři vodorovné pruhy, červený, bílý a černý, uprostřed je umístěn státní znak, žlutý Saladinův orel hledící směrem k žerdi. Orel má na hrudi štít, rozdělený na tři části (levý a pravý pruh má žlutou barvu). V drápech drží panel s textem "AL-GUMHURÍJA MISR AL-ARABÍJA" (Egyptská arabská republika).

The flag of Egypt ( ) is a tricolour consisting of the three equal horizontal red, white, and black bands of the Egyptian revolutionary flag dating back to the 1952 Egyptian Revolution. The flag bears Egypt's national emblem, the Egyptian eagle of Saladin centered in the white band.


Historie.

Do roku 1932 byla hora o 16 metrů vyšší. Při mohutném skalním sesuvu se však celá vrcholová část zřítila. Přes svou zdánlivě těžkou dostupnost hovoří staré kroniky o prvním dobytí vrcholu již v r. 1762 jistým Patschgem. Předpokládá se, že byl Ankogel nejdříve vylezeným ledovcovým vrcholem v Alpách. První turistický výstup se povedl Karlu Thurwieserovi spolu s lesníkem Riesem 17. října 1822. Druhý pokus uskutečnili 4. srpna 1826 arcivévoda Johann, baron Herbert a několik průvodců. V obou případech se jednalo o výstupy dnešními klasickými cestami.

Výchozí body.

JihozápadZ jihozápadu plní funkci výchozího bodu významné středisko Mallnitz. Odtud vede do doliny Dösener Tal cesta č. 510 na chatu Artur von Schmidt Haus. Opěrným bodem z této strany je však až chata Hannover Hütte, která je přístupná lanovkou z údolí Seebachtal (4km od Mallnitz)VýchodOd východu je nejlepším startovním bodem přehradní nádrž Kölnbreinspeicher (1 902 m) zasazená do konce údolí Maltatal jako závěr vysokohorské silnice Malta Hochalpenstrasse. Od přehrady jde stezka č. 502 přímo po jejím pravém břehu až k opěrnému bodu pro výstup – chatě Osnabrücker Hütte.

Okolí.

LedovceSvahy Ankogelu skýtají čtyři ledovce (největší Kleinlendkees, Radeckkees, Lassacher Kees a již zanikajícím Plessnitzkees).ÚdolíVrchol je obklopen čtyřmi údolími – Molltal na jihozápadě, Maltatal na jihovýchodě, Gasteinertal a Grossarltal na severu.VrcholyVýznamné okolní vrcholy jsou Hochalmspitze (3 360 m), Grosser Hafner (3 076 m), Reisseck (2 965 m), Schareck (3 123 m) a Hoher Sonnblick (3 106 m).MaltatalToto údolí je významným zdrojem energie pro tuto část Korutan. Řeka Malta (pramení ve skupině Ankogelgruppe) jím protékající má s průtokem 3,8 m3/s za úkol pohánět turbíny místních vodních elektráren. V údolí Maltatal se nachází velké množství vodopádů (Fallbach, Feistritz, Schleierfall, Melnik). Horní částí údolí prochází tzv. „hydrostezka“ – naučná stezka míjející většinu vodopádů a hluboce zaříznuté koryto řeky Malta.Přehradní nádrž KölnbreinspeicherJe na samém konci údolí Maltatal. Výška betonové hráze je 200 metrů, délka 626 metrů. V koruně hráze je šířka 7,6 metru a u paty 41 metru. Hráz zadržuje 200 mil.m3 vody v jezeře. Vodní elektrárny napájené vodami jezera mají celkový výkon 588,3 GWh.

Ankogel je hora v pohoří Vysoké Taury v Rakousku. Leží na hranici spolkových zemí Salcbursko a Korutany. Hora není sice nejvyšším vrcholem skupiny Ankogelgruppe (Hochalmspitze – 3360 m), ale dala jí jméno. Z Mallnitz vede do výše 2630 m lanová dráha. Z vrcholu je obsáhlý výhled např. na Grossglockner, Ennstalské Alpy, Karavanky až po Dolomity.

The Ankogel (3,252 m) is a mountain in the Ankogel Group in the eastern High Tauern range in Austria. It is the second highest mountain in the group, the Hochalmspitze being higher at 3,360 m.


Popis.

Kabar je jedním z nejstarobylejších žijících druhů přežvýkavců. Velmi podobní živočichové, žijící v období oligocénu a staršího miocénu byli předky všech dnešních jelenovitých. K jejich archaickým rysům patří zejména dlouhé špičáky o délce až 10 cm, které samci používají při vzájemných potyčkách o teritorium a samice v období říje. Takové špičáky měli původně i jeleni, ale postupně se u nich vyvinuly parohy a převzaly jejich úlohu v soubojích samců. Proto pak špičáky druhotně zakrněly. U dnešních jelenů zbyly ze špičáků jen nefunkční knoflíkovité "grndle", ale samci v říji si jimi stále vzájemně hrozí. Kabar je v dospělosti v kohoutku vysoký kolem 50 cm a váží 7–17 kg, přední nohy má zřetelně kratší než zadní. Proto výborně a daleko skáče. Dokáže dokonce i šplhat po křivých stromech. Kabar má nápadně hrubou a hustou srst, v dospělosti čokoládově hnědé až černé barvy. Mláďata se však rodí špinavě bílá.

Rozšíření a způsob života.

Vyskytuje se především v tajze jižní Sibiře, ale také v Mongolsku, čínském Vnitřním Mongolsku a na Korejském poloostrově. Jiné, blízce příbuzné druhy kabarů žijí v Tibetu, Himálajích a v pohořích na severu Indie. Jsou to horská zvířata, která mají v oblibě výšky nad 2600 m n. m. Kabaři žijí v párech nebo v malých skupinkách. Živí se lišejníky, větvičkami a jehličím stromů, horskými trávami a jinými rostlinami.

Ochrana.

Kabar pižmový je na seznamu ohrožených druhů IUCN. Přesto je stále nezákonně loven pro svou pižmovou žlázu, z níž se získává pravé pižmo (mošus). Bývá střílen nebo chytán do pastí, jako jsou tlučky či oka. Pižmo přitom může být odebíráno i živým zvířatům, aniž by musela být zabita. Tento postup se ale nepoužívá, protože by vyžadoval chov v zajetí. Ten by však byl dosti náročný. Pro lovce je tak pohodlnější chytat kabary do pastí ve volné přírodě. Zvláště ohrožený je menší skvrnitý poddruh ("M. moschiferus sachalinensis"), který obývá hory na ostrově Sachalin.

Kabar pižmový ("Moschus moschiferus") je drobný přežvýkavec z čeledi kabarovitých ("Moschidae"). Poskytuje pižmo (mošus), surovinu, používanou v parfumerii a kadeřnictví pro své vynikající fixační účinky. Již odnedávna je používáno k výrobě voňavek, a to i proto, že má pověst afrodiziaka.

The Siberian musk deer ("Moschus moschiferus") is a musk deer found in the mountain forests of Northeast Asia. It is most common in the taiga of southern Siberia, but is also found in parts of Mongolia, Inner Mongolia, Manchuria and the Korean peninsula.


Pozadí.

Chorvatsko (spolu se Slovinskem) patřilo už v bývalé Jugoslávii k nejvíce proevropsky orientovaným republikám. Různé formy spolupráce s okolními zeměmi rozvíjelo prostřednictvím platformy „Pracovní skupina Alpy-Jadran“. Když se po 14. sjezdu jugoslávští komunisté vzdali moci a de facto tím otevřeli cestu k politické pluralitě, hlavním heslem na chorvatské politické scéně byl „návrat do rodiny evropských demokracií“.  Po Slovinsku se Chorvatsko zotavovalo z války nejlépe z bývalých jugoslávských republik a doufalo, že se jako druhý stát bývalé Jugoslávie úspěšně začlení do Evropské unie. Vybudovalo stabilní tržní ekonomiku. Hospodářsky patří k rozvinutějším zemím, než tomu bylo v případě Rumunska a Bulharska, které do EU vstoupily v roce 2007.  Za posledních deset let se podařilo díky vysokým nákladům na poválečnou obnovu zrekonstruovat alespoň částečně infrastrukturu Východní Slavonie a dalších míst, kde spolu v 90. letech bojovali Srbové a Chorvati. Pod dohledem mezinárodního společenství navíc proběhla tzv. mírová reintegrace východních oblastí, které dříve tvořily část odštěpenecké Republiky Srbská Krajina.

Překážky pro vstup země do EU.

Chorvatsko nemohlo počítat s kladným vyřízením žádosti o vstup v dřívějších dobách. Hlavními překážkami byla jednak pro EU nepřijatelná vnitřní situace státu (tj. stav za vlády prezidenta Tuđmana), zejména kvůli komplikovaným vztahům se sousedy, zvláště pak s bývalou federativní republikou Jugoslávií, dále samotná vnitřní nepřipravenost EU k dalšímu rozšiřování (vyřešená přijetím Lisabonské smlouvy), a v konečném sledu přístupová jednání také negativně ovlivňoval spor Chorvatska o hranici se Slovinskem v oblasti Piranského zálivu, přičemž Slovinsko kvůli němu v roce 2009 na několik měsíců přístupová jednání zablokovalo.  Mezi další překážky pro zahájení přístupových jednání s Evropskou unií patřila rovněž i míra spolupráce Chorvatska s Mezinárodním trestním tribunálem v Haagu (tato skutečnost rovněž zbrzdila do jisté míry i srbské přístupové rozhovory). Původně mělo dojít k začátku přístupových rozhovorů s Chorvatskem již na začátku roku 2005, ale až v říjnu téhož roku potvrdil ICTY plnou spolupráci Chorvatska s tribunálem.

Přístupová jednání.

Chorvatsko podepsalo Dohodu o stabilizaci a přidružení dne 29. října 2001 v Lucemburku. Následoval ratifikační proces. Dohoda začala být účinná v roce 2005.  Status kandidátské země byl Chorvatsku udělen Evropskou komisí v polovině roku 2004. Vstupní jednání byla zahájena v říjnu 2005 a spustila proces prověřování a následně začala přístupová vyjednávání.  Přístupová jednání byla zahájena v říjnu 2005, spolu se screeningem jednotlivých kapitol. Následovala vyjednávání o celkem třiceti pěti kapitolách. Kromě několika základních témat (svoboda pohybu osob, zboží a kapitálu; práce justice, finanční kontrola apod.) se jako nejvíce složitá kapitola nakonec ukázalo být životní prostředí (podobný problém však mají i další země v regionu; jedinou výjimkou je Černá Hora, která se prohlásila "ekologickým státem" a přijala striktní legislativu v oblasti životního prostředí).  Poté, co sbor komisařů doporučil členským zemím Unie, aby s Chorvaty uzavřely poslední nedokončené kapitoly přístupových jednání

Referendum o vstupu do Evropské unie.

Vstup Chorvatska do Evropské unie podporovaly téměř všechny chorvatské politické strany s výjimkou několika menších euroskeptických a nacionalistických stran. Mezi taková uskupení patří například Akcija za bolju Hrvatsku (ABH), Hrvatska demokršćanska stranka (HDS) a Jedino Hrvatska (JH). Jediná politická strana, zastoupená v Saboru, která odmítala vstup do EU, je Hrvatska stranka prava.  Nacionalisté, kteří byli proti vstupu země do Evropské unie, argumentovali tím, že okamžikem vstupu se země otevře cizincům (mj. chorvatské pobřeží Italům) a že o ní budou rozhodovat druzí. V dlouhodobém horizontu by se pak samotné Chorvatsko mohlo stát kolonií silnějších zemí EU, navíc by bylo opět v jednom celku se Srbskem a možná i s Tureckem. Proto kritici Evropské unie často s posměškem častují společenství pojmem "Euroslávie" Problematická byla rovněž i otázka odlivu mladých pracovních sil do zahraničí, neboť Chorvatsko jako takové se s tímto fenoménem potýká de facto již od 70. let 20. století..  V neděli 22. ledna 2012 se Chorvaté v referendu vyjádřili pro vstup do Evropské unie.  Největší podporu měl vstup do Evropské unie v oblastech, kde žijí početné národnostní menšiny (jak Srbové, tak i Maďaři, Italové a další). Relativně nižší podpora v přímoří a blízkosti Dubrovníka byla dána obavami z případného přílivu především Italů a větší konkurence, které by byli tamní rybáři po vstupu na jednotný evropský trh vystaveni.

Důsledky vstupu Chorvatska do EU.

Kvůli vstupu do Evropské unie musela země přijmout celou řadu nových opatření. Byla přijata celá řada nových zákonů a také došlo k změně celé řady zaběhnutých zvyklostí a praxe. Musela být zreformována státní správa, které byla vyčítána neobratnost a těžkopádnost.  V souvislosti s přijetím evropských norem muselo Chorvatsko rovněž přijmout nový ústavní zákon o právech národnostních menšin. Tento zákon do jisté míry polarizoval chorvatskou veřejnost, neboť na jeho základě byla mnohým menšinám, především té srbské dána mnohem širší práva, než měla dříve. Po celou první polovinu roku 2013 cloumala chorvatskou veřejností diskuze, mají-li mít dle tohoto zákona Srbové v pohraničních oblastech nárok na dvojjazyčné nápisy.  Tradiční chorvatské víno Prošek muselo být přejmenováno, neboť jeho dosavadní název je považován z evropské strany za matoucí (příliš blízký italskému Prosecco). Obavy rovněž vzbuzuje i otevření se volnému trhu v oblasti rybářství, které živí velkou část chorvatského pobřeží. Kromě nové konkurence se rybáři obávali nových norem a nařízení, které by jim mohly zvýšit náklady a učinit je nekonkurenceschopné.  Vstup Chorvatska do Evropské unie změnil také režim na chorvatsko-slovinských a chorvatsko-maďarských hranicích. Překročení hranic je od 1. července zjednodušeno, neboť hraniční kontroly bude provádět pouze jedna, společná chorvatsko-slovinská policejní služba. Došlo rovněž k snížení stavů personálu. Několik set pohraničníků již proto bylo z důvodu změny režimu na severních hranicích Chorvatska přemístěno na jih, k hraničním přechodům s Černou Horou, Bosnou a Hercegovinou a na východ se Srbskem. Jiní byli převeleni do státní správy.

Očekávání.

Chorvatské veřejné mínění je mírně nakloněné vstupu do Evropské unie. Okolo 55 - 75 % obyvatel průběžně podporuje myšlenku evropské integrace. Pozitivní naladění Chorvatska ve smyslu vstupu do EU však zhoršila celá řada okolností, především špatná ekonomická situace jak v Chorvatsku, tak i v Evropské unii. Podporu vstupu rovněž snížilo i obvinění Ante Gotoviny u Mezinárodního trestního tribunálu v Haagu.  Chorvatská veřejnost si od vstupu do Evropské unie očekávala především snížení cen zboží, a to díky vyšší konkurenci a příchodu zahraničních firem na domácí trh.  Evropská unie vyčlenila na rozvoj projektů na území Chorvatska celkem 3,5 miliardy € na dva roky. V sedmiletém období 2014–2020 počítá EU s 8,7 miliardami €, které mají být investovány do Chorvatska  Očekávání, které Chorvatsko sdílelo spolu s dalšími zeměmi střední a východní Evropy, tedy, že Evropská unie pomůže zemi dosáhnout vyšší životní úrovně, však rozptýlila dlouhotrvající hospodářská a později dluhová krize v EU a vysoká míra nezaměstnanosti v Chorvatsku samotném.  Některé země EU se rozhodly zavést pro Chorvatsko v oblasti volného pohybu pracovní sil přechodné období, aby si tak ochránily svůj trh práce. Mezi takové země patří např. jazykově blízké Slovinsko, dále Německo, Rakousko, Francie, Bulharsko a Spojené království, Řecko Některé země umožní přístup jen v oblasti některých profesí. Česko, Slovensko, Dánsko, Finsko, Estonsko, Litva a Irsko otevřely svůj pracovní trh bez jakýchkoliv omezení.  Obavy z nákupu půdy Chorvatsko vyřešilo vlastním přechodným obdobím. Po dobu sedmi let zakázalo příslušníkům jiných zemí (včetně EU) nákup zemědělské půdy na území Chorvatska.

Chorvatsko členem EU.

Po složitých vyjednáváních, kterými Chorvatsko úspěšně prošlo, následovala ratifikace přístupové smlouvy ve stávajících členských státech. Tento proces byl ukončen během roku 2012.  V České republice se přístupovou smlouvou zabýval nejprve Senát, který smlouvu 25. dubna 2012 jednohlasně schválil (přítomno 59 senátorů).Následně se smlouvu zabývala Poslanecká sněmovna, zde byla smlouva schválena dne 8. června 2012, když pro přijetí hlasovalo 151 ze 164 přítomných poslanců. Ratifikační proces pak ukončil prezident republiky, který smlouvu podepsal 27. června 2012.  14. dubna 2013 se v Chorvatsku uskutečnily první volby do Evropského parlamentu, kde zemi reprezentuje 12 zástupců.  1. července 2013 Chorvatsko vstoupilo do Evropské unie. Toto datum stanovila Evropská komise dne 10. června 2011. Oficiální oslavy vstupu Chorvatska do EU se konaly dne 30. června 2013 na Náměstí bána Jelačiće v Záhřebu za přítomnosti José Manuela Barrosa a dalších představitelů Evropské unie.

Chorvatsko vstoupilo do Evropské unie dne 1. července 2013, a stalo se tak jejím 28. členským státem. O členství požádalo v roce 2003 a Evropská komise zemi doporučila za oficiálního kandidáta na členství začátku roku 2004. Přístupová jednání komplikovaly zejména pohraniční spory se Slovinskem, členem Evropské unie.

The most recent enlargement of the European Union saw Croatia become the European Union's 28th member state on 1 July 2013. The country applied for EU membership in 2003, and the European Commission recommended making it an official candidate in early 2004. Candidate country status was granted to Croatia by the European Council in mid-2004. The entry negotiations, while originally set for March 2005, began in October that year together with the screening process.


Stavba.

Americké námořnictvo bylo prvním, které do služby zařadilo lodi s jaderným pohonem. Velký podíl na tom měl především admirál Hyman G. Rickover. Americký Kongres stavbu "Nautilusu" odsouhlasil v červenci 1951. Kýl lodi byl založen 15. června 1952 v loděnicích Electric Boat Shipyard firmy General Dynamics v Grotonu ve státě Connecticut. Ceremoniálu byl přítomen i tehdejší americký prezident Harry S. Truman. Na vodu byla ponorka spuštěna 21. ledna 1954, přičemž ji pokřtila Mamie Eisenhowerová, manželka Trumanova nástupce Dwighta D. Eisenhowera. Konečně 30. září 1954 "Nautilus" vstoupil do služby jako první válečná loď s jaderným pohonem. Prvním velitelem ponorky byl jmenován Eugene P. Wilkinson.

Konstrukce.

"Nautilus" měl délku 98,7 metru a šířku 8,4 metru. Výtlak lodi byl 3533 t na hladině a 4092 t pod hladinou. Tvar lodi ještě odpovídal tvaru dieselelektrických ponorek (revoluční změny v této oblasti přinesla teprve pokusná ponorka USS "Albacore"). Výzbroj tvořilo šest 533mm torpédometů. Sonar byl typu BQS 4. Pohon tvořil tlakovodní reaktor typu S2W o výkonu 10MW, díky kterému měl "Nautilus" takřka neomezený akční rádius a dvě turbíny.

Osudy.

"Nautilus" byl historicky první plavidlo, které dokázalo podplout pod Severním pólem. K této plavbě, označené jako operace Sunshine "Nautilus" vyplul 23. července 1958 ze základny Pearl Harbor na Havajských ostrovech. Dne 1. srpna se "Nautilus" ponořil a 3. srpna 1958 dosáhl severního pólu, aby se po 96 hodinách strávených pod vodou a překonání vzdálenosti 1830 námořních mil vynořil severovýchodně od Grónska. Za tuto pionýrskou plavbu byla "Nautilu", jako první lodi v době míru, udělena Presidential Unit Citation.  V následujících letech "Nautilus" sloužil v Atlantiku a Středomoří. Od 60. let byl využíván především k výcviku.  V roce 1980 byl "Nautilus" vyřazen z aktivní služby. V roce 1982 byl označen jako National Historic Landmark a začaly jeho úpravy pro funkci muzejní lodi. Veřejnosti byl zpřístupněn 11. dubna 1986 a dodnes je vystaven jako exponát v Submarine Force Museum na základně Naval Submarine Base New London. Návštěvník zde má možnost projít si její interiér.

USS Nautilus (SSN-571) byla první provozuschopná nukleárně poháněná ponorka a první plavidlo, jež dokončilo podmořskou plavbu pod Severním pólem. Tato plavba označená jako operace Sunshine se uskutečnila 3. srpna 1958. Patřila námořnictvu Spojených států amerických. Jméno lodi bylo převzato od fiktivní ponorky "Nautilus" ze slavného Verneova románu "Dvacet tisíc mil pod mořem". "Nautilus" byl postaven především jako experimentální loď k ověření schopností a možností plavidel s principiálně novým pohonem. Loď sloužila až do roku 1980. Dochovala se jako muzejní loď.

USS "Nautilus" (SSN-571) was the world's first operational nuclear-powered submarine and the first submarine to complete a submerged transit of the North Pole on 3 August 1958. Her initial commanding officer was Eugene Parks "Dennis" Wilkinson, a widely respected naval officer who set the stage for many of the protocols of today's Nuclear Navy, and who had a storied career during military service and afterwards.


Původ a vznik.

Křesťanství převzalo biblickou myšlenku zaslíbení, že se Izrael nemusí spokojit s tím, že pouze brání nevyhnutelnému úpadku, jako to dělaly ostatní lidské kultury, ale že se může na budoucnost dokonce těšit. Tuto původně izraelskou myšlenku zaslíbení křesťanství rozšířilo do určitější představy Božího plánu s lidstvem, které má očekávat druhý příchod Kristův a konec světa (dějiny spásy). Toto očekávání vyjadřuje pozdně středověká apokalyptika a eschatologie, jak je chápalo například ještě české husitství.  Když se středověká náboženská jednota vyčerpala a rozpadla, mnozí už tuto představu nepřijímali. Kromě toho měli před očima nápadné změny v lidském životě, v hospodářství, ve vědě atd., a hledali hlubší porozumění pro svoji současnost. Autoři jako Jean Bodin, Hugo Grotius a později Giambattista Vico se tedy snažili nahradit myšlenku dějin spásy úvahami o možném celkovém směřování a zaměření lidských dějin. V osvícenství 18. století se z ní stává myšlenka pokroku: lidstvo nejenže není v procesu úpadku, ale naopak se vyvíjí ke stále lepší a dokonalejší společnosti.

Filosofie dějin.

Vrcholnou filosofickou podobu dal tomuto úsilí G. W. F. Hegel: světové dějství je vývoj světového ducha, který si v člověku a v jeho reflexi uvědomuje sám sebe a dochází tak ke svému naplnění a ke „konci dějin“. V 19. století na to navázala celá řada myslitelů, kteří Hegela z různých stran kritizovali, nicméně chtěli jeho koncept nahradit lepším a úplnějším. Filosofie dějin 19. století byly většinou optimistické (například Auguste Comte, Karel Marx, Charles Darwin, Herbert Spencer) a spojovaly představu vývoje s více méně automatickým pokrokem.  Teprve po první světové válce se objevila v poraženém Německu filosofie dějin zásadně pesimistická (Oswald Spengler), kdežto v Británii se do těchto úvah pustili velmi erudovaní historici (Arnold Joseph Toynbee, Vere Gordon Childe, Robin George Collingwood a řada jiných). U nás se o filosofii českých, ale i světových dějin pokusil T. G. Masaryk, o kritičtější filosofii dějin se pokoušel Emanuel Rádl a soustavněji Jan Patočka.

Kritika filosofie dějin.

Totalitní hnutí 20. století různé dějinné koncepty vydatně propagandisticky využila: v nacismu to byla hlavně rasová teorie a sociální darwinismus, v komunismu Marxova a Engelsova filosofie dějin. Nejznámějším kritikem filosofie dějin byl anglický filosof Karl Raimund Popper, který přisoudil Hegelovi a jeho dějinné filosofii podstatný podíl viny na tomto zneužití. Tato kritika je patrně jednostranná, ale hlavně neruší naléhavost otázky po „smyslu dějin“. O tom svědčí živá diskuse na toto téma a dílo autorů jako Eugen Rosenstock-Huessy, Eric Voegelin nebo Friedrich Heer.

Filosofie dějin je oblast filosofického myšlení, která se snaží uspořádat dějinné procesy do jednoho celku a najít v nich celkový smysl, jímž chce kritizovat – anebo naopak legitimizovat – svoji současnost.

Philosophy of history is the philosophical study of history and its discipline. The term was coined by French philosopher Voltaire.


Život.

Pocházel z dynastie Valois a byl pátým synem Karla VI. a Isabely Bavorské. Králem se stal v roce 1422 uprostřed občanské války mezi Armagnaky a Burgunďany, která navíc byla komplikovaná anglickou vojenskou intervencí z vítězné bitvy u Azincourtu (1415). Jeho duševně chorý otec ho ve smlouvě z Troyes vydědil ve prospěch anglického Jindřicha V. a jeho syna Jindřicha VI. Karel však pod záminkou duševní nezpůsobilosti svého otce tuto smlouvu odmítl. Byl korunován jako král Karel VII. 17. července 1429 v Remeši v přítomnosti Johanky z Arku.  Řadou ordonancí zajistil také relativní klid uvnitř země. Výrazně upevnil královskou moc, čímž podpořil vzrůstající centralistické tendence tehdejší Francie. Provedl dvě důležité reformy – peněžní a vojenskou. Zavedl pevné daně a stálé žoldnéřské vojsko, závislé na královské moci. V jeho reformách dále pokračoval jeho syn Ludvík XI.  Po roce 1453 byla Francie zpustošená, oslabená, král ztratil velkou část své moci a vazalové královské koruny nabyli tak obrovského sebevědomí, že začali tvořit státy uvnitř států. Před Karlem VII. stál velký úkol – musel zemi vrátit její lesk. Prvním úkolem v řadě tak bylo vyřešit problém finanční a armádní. Největší podíl na pustošení a rozkrádání země měly loupežnické tlupy, které se po válce objevily a rabovaly, kde se dá. Karel se situaci pokusil vyřešit bez feudálních vojsk, aby jejich moc co nejvíce oslabil a na pomoc si přivolal farní obce, které musely králi každá dodat po jednom lučištníkovi s padesáti šípy. Tento lučištník byl osvobozen od daní, ale musel se zúčastnit pravidelných cvičení, po kterých doplnil královy „ordonanční jednotky“, jinými slovy královu žoldáckou gardu. Feudální rytířstvo se stalo jen rezervním sborem, což se mu rozhodně nezamlouvalo, ale bálo se s tím něco udělat – král si totiž krátce po konci války vytyčil privilegium v podobě vlastnictví všeho dělostřelectva. Udržovat si takovou armádu mu pomáhaly daně, které ve válkou stále ohrožené Francii nebyly tak pikantním tématem, jako na druhé straně Lamanšského průlivu. Vztahy feudálů a krále se zde přeci jenom odvíjely v naprosto jiném duchu, což Karlovi VII. umožnilo Francii opět udělat silnou a šťastnou.  Ihned krátce po svém nástupu na trůn se ze sotva uznaného dauphina stal arbitr celé Evropy a „sloup křesťanství“. Podíl na tom měl hlavně obchodník jménem Jacques Couer, který zbohatl obchodem s drahými kovy a poté vybudoval obrovskou síť svých poboček v Levantě. Říká se, že rytířské křížové výpravy do Svaté země selhaly, ale výpravy kupců zacelily všechny rány – v době Karla VII. do Orientu nejezdily jiné lodě, nežli ty s liliemi. Jacques Couer se stal velvyslancem královské koruny v Levantě, ale také hlavním finančníkem královské pokladny, což králi umožnilo obrátit pozornost zpět do Francie a soustředit se na nevyhnutelný zápas s „pány liliového květu“, což je souhrnné označení pro vazaly z královské krve (rody z Burgundska, Anjou, Bourbonové). Největším nepřítelem krále bylo Burgundské vévodství, které fakticky bylo královstvím bez královského titulu. Filip III. Dobrý, vévoda burgundský, rozšířil svou moc na území celého Nizozemí až po Sommu. Také vyženil Flandry a své tituly tedy rozšířil o lucemburského vévodu a o hraběte flanderského, holandského a zeelandského. Chyběl mu již jen titul krále francouzského, leč burgundský dijonský dvůr reprezentoval francouzskou kulturu mnohem lépe, než „francouzský“ dvůr pařížský.  O tom, že vztahy mezi Filipem a Karlem nebyly zrovna nejlepší, vypovídala již situace za samotné Stoleté války. Ještě v roce 1429 nechal Filip založit Řád zlatého rouna, rytířské bratrstvo, jejichž meče měl k dispozici. Karel se jeho moci natolik obával, že ještě za Stoleté války jej rozvázal z lenní přísahy a de facto jej nechal vládnout samostatně a bez závislosti na vůli ustrašeného krále. Napjatá nitka bezvýchodnosti praskla v roce 1440, kdy proti Karlovi VII. vypuklo povstání vedené jeho synem, Ludvíkem XI., který našel útočiště a zároveň plánovací centrum pro své válečné operace na dvoře Filipa III. Této revoltě se říká podle její podobnosti s husitským hnutím Praguerie. Po potlačení tohoto povstání musel Ludvík XI. uprchnout k burgundskému vévodovi Filipu Dobrému, kde pobýval až do roku 1456. V letech 1456–1461 pobýval v Brabantsku. S otcem se již nikdy neusmířili.  V roce 1458 u krále Karla VII. propukla neznámá nemoc, která jej připoutala na lůžko a zužovala jej horečkami. V roce 1461 se u něj objevily známky paranoidního chování - král obviňoval každého ze svých vazalů, ale i sluhů a poddaných ze zrady ve prospěch jeho zapovězeného syna. Ve stejné době se jeho tělem šířila nemocí způsobená infekce, která pronikla až do oblasti čelisti a zabránila králi v požívání jakéhokoliv příjmu potravin. 22. července 1461 král zemřel hlady. Pohřben byl v hrobce svých rodičů v Saint-Denis.  Po jeho skonu se do Francie vrátil Ludvík XI. a stal se novým francouzským králem.

Karel VII. Francouzský (22. února 1403, Paříž - 22. července 1461, Mehun-sur-Yevre) vládl v letech 1422–1461 francouzskému království. Jeho jméno je neodmyslitelně spjato se jménem Johanky z Arku. I její zásluhou dovedl Francii k úspěšnému ukončení stoleté války.

Charles VII (22 February 1403 – 22 July 1461), called the Victorious () or the Well-Served (), was King of France from 1422 to his death in 1461.


Geologická aktivita Marsu.

O tom zda je planeta Mars stále geologicky aktivní neexistují jednoznačné údaje. O aktivitě planety v minulosti není pochyb, jasným důkazem je spící největší sopka sluneční soustavy Olympus Mons. Existuje několik faktů, které napovídají tomu, že slabá aktivita na Marsu stále přetrvává. Aktuální jsou fotografie ve vysokém rozlišení z orbitální MRO (Mars Reconnaisance Orbiter), které ukazují díry v povrchu, ze kterých by mohly unikat horké plyny z nitra planety. Některé ze snímků dokonce připomínají bahenní vulkány podobné těm, které jsou například v Yellowstonském národním parku v USA.

Vrstvy.

Kůra.

Od července 1997 do října 2006 pořizovala z oběžné dráhy podrobné snímky rudé planety sonda Mars Global Surveyor (MGS). Podpovrchovou strukturu přímo zkoumat nemohla, nicméně pomocí rádiového experimentu zaznamenáváme změny gravitačního pole planety, které působí malé změny orbitální rychlosti sondy. Tyto změny odpovídají vnitřnímu nerovnoměrnému rozložení hmot uvnitř planety – spolu s topografickými údaji přesného laserového výškoměru MOLA (Mars Orbiter Laser Altimeter) a za předpokladu, že většina gravitačního pole souvisí pouze s kůrou, umožňují tato data rekonstruovat polohu rozhraní kůra/plášť (obdobné pozemské Moho). Inverze gravitačního signálu je ale nejednoznačná a bez pevného bodu (např. seismicky určené mocnosti kůry alespoň v jednom bodě) dovoluje získat různé mapy mocnosti kůry, které všechny odpovídají pozorovaným datům.  Za předpokladu, že je hustota kůry zafixována na hodnotě 2,9 g/cm, je minimální střední mocnost kůry 45 km (tato hodnota vyhovuje předpokladu, že všude tj. i pod velkými impaktními útvary je mocnost větší než nula, tedy nedochází ke kontaktu pláště s povrchem). Pro takový model dává gravitační inverze průměrnou tloušťku na jižní polokouli ~60 km a na severní ~30 km, s maximem v oblasti Tharsis přesahujícím 80 km. Jiné analýzy gravitačního pole a topografie Marsu ale naznačují, že skutečná mocnost kůry může být i vyšší – pokud platí předpoklad, že oblast jižních vysočin vznikla velmi brzy v historii a místní topografie nebyla později modifikována, je odhadovaná střední mocnost kůry na 57±24 km. Na základě analýzy geochemických i geofyzikálních dat je také možné stanovit maximální střední mocnost kůry, která je ~100 km. Všechny tyto údaje naznačují, že kůra na Marsu je obecně silnější než kůra na Zemi, což může souviset s absencí deskové tektoniky na rudé planetě.

Plášť.

Plášť je silný okolo 1 500 až 2 000 km, je složen z křemičitých hornin a z toho vyplývá, že jeho průměrná hustota je okolo 3 400 až 3 500 kg/m3.

Jádro.

Přesné rozměry jádra nejsou známé, protože závisejí na zatím nepřesně zjištěných parametrech. Pokud se budeme držet toho, že je jádro složené z pevných hornin a železa, tak jeho poloměr vychází na 1 250 km. Pokud by se jednalo o lehčí látky (např. směs síry a železa), potom by jeho maximální průměr byl okolo 2 000 km.

Současné poznání nitra Marsu nasvědčuje tomu, že může být modelován kůrou (složenou z hliníku Al a křemíku Si) silnou 20 až 100 km, pláštěm (olivín a FeO) a jádrem (FeS nebo směs niklu Ni, železa Fe a FeS), které zaujímá přibližně 16 % hmotnosti planety a 4 % objemu. Z toho lze přibližně určit hustotu jádra, 7 000 až 8 000 kg/m3.

The geology of Mars is the scientific study of the surface, crust, and interior of the planet Mars. It emphasizes the composition, structure, history, and physical processes that shape the planet. It is analogous to the field of terrestrial geology. In planetary science, the term "geology" is used in its broadest sense to mean the study of the solid parts of planets and moons. The term incorporates aspects of geophysics, geochemistry, mineralogy, geodesy, and cartography. A neologism, areology, from the Greek word "Arēs" (Mars), sometimes appears as a synonym for Mars's geology in the popular media and works of science fiction (e.g. Kim Stanley Robinson's Mars trilogy).


Historie.

Předchůdce K-1 seidokaikan karate bylo založeno v roce 1980 Kazuyoshi Ishii, bývalý kyokushin karate praktikant, který vytvořil jeho vlastní organizaci na pomoc nejlepším stand-up bojovým uměním. Seidokaikan uspořádal několik úspěšných výzev proti jiným bojovým uměním, původně s použitím pravidel založených na pravidlech Kyokushin karate, ale postupně se přizpůsobují a blíží pravidlům kickboxingu. V roce 1993 založil pan Ishii K-1 organizaci výhradně jako kickbox organizaci, úzce spolupracující, zároveň nezávisle na Seidokaikanu.

K-1 Grand Prix.

Po celý rok je šest K-1 World Grand Prix turnajů a čtyř hlavních K-1 MAX událostí. Vítězové postoupí do K-1 a K-1 MAX WGP konečné eliminace konající se v Osaka Dome, Japonsku. Odtud se osm top zápasníků zúčastní v K-1 GP finále pořádané v Tokyo Dome, Japonsku. Každým rokem jsou zde desítky dalších K-1 kvalifikačních turnajů po celém světě. Dosud se K-1 události konaly v 38 zemích z celého světa.

Kvalifikace a postup.

Systém K-1 se čas od času mění, jako reakce na rostoucí popularitu v různých částech světa.  Na začátku, K-1 série byla jediným turnajem v Japonsku s bojovníky účastněných na základě pozvání. K-1 se nyní rozšířila do všech částí světa a byla rozdělena do předběžné Grand Prix-s, Fighting Network a kvalifikace. Existuje šest regionálních GPs na všech kontinentech (s výjimkou Afriky a Antarktidy) a všechny z nich mají právo vyslat vítěze k závěrečné kvalifikaci. Příprava je organizována v zemích s menší návštěvností a zahrnuje turnaje, odkud vítězové postupují do regionálního GPs.  K-1 se pokoušela získat si oblibu v USA držením dvou Gps, avšak jen pár Američanů se dostalo do finále. V roce 2006 se jeden z amerických Gps přesídlil do Aucklandu na Nový Zéland. Dále K-1 GP v Paříži ztratila své kvalifikační právo ve prospěch Amsterdamu.  "Konečná eliminace" je událost, kde 16 účastníků soutěží o 8 finálních míst. Seřazení se skládá z 6 nových vítězů GP, osm finalistů z předešlého roku plus dva bojovníci vybraní K-1 organizací. V roce 2006 zde byly nějaké drobné úpravy protože Peter Aerts byl nahrazen Glaube Feitosou, který dosáhl finálního utkání, proto byl zařazen v roce 2006 do Konečné eliminace.  V posledních letech se jedná o velké zklamání od K-1, má to co do činění z chybných rozhodnutí porotců, co se týče bodování jednotlivých zápasníků. Často se to děje ke zvýhodnění japonským bojovníkům, i když je zápas mezi dvěma nejaponskými zápasníky, je uděláno spoustu chyb v bodování.

Postup.

Obvykle bojovníci z eliminace (16 bojovníků, 8 zápasů) super bojů jsou spárované kresbou. Tato událost je kombinována s ceremonií, kde si bojovníci ze skleněné mísy vytahují míčky s čísly. Míčky jsou označeny číslicemi od 1 do 8, stanovující jejich pořadí. Ten s číslem 1 si vybere jako první "prázdnou" sekci. Tento postup se opakuje, dokud si všichni zápasníci nevyberou svého prvního čtvrtfinálového soupeře.

Pravidla.

K-1 eliminační turnaje:  "Zdroj: K-1 Website"

Fouly.

Následující akce v K-1 jsou považovány za fouly:  Zápasník je penalizován následujícími způsoby:  Dvě varování se mění na jedno upozornění. Dvě upozornění se mění na odpočet bodů, a tři odpočty bodů v jednom kole znamenají diskvalifikaci.  Červená karta se podá automaticky, pokud bojovník fauluje se zlými úmysly.

K-1 je mezinárodní kickboxerská organizace se sídlem v Tokiu v Japonsku, která byla založen Kazuyoshi Ishiim. K-1 kombinuje techniky z Muay Thai, Karate, Taekwondo, Savate, San Shou, kickboxingu a mnoho dalších bojových umění. Pravidla jsou podobná těm z kickboxu, byla však zjednodušena, aby podporovala vzrušující zápasy, které mohou skončit knockoutem. Zásadním rozdílem mezi K-1 a kickboxingem je používání kolen, povoleno v K-1, ale ne v kickboxingu.

K-1 is a martial arts organisation and martial arts brand established in 1993, well-known worldwide mainly for its heavyweight division fights. In January 2012, K-1 Global Holdings Limited, a company registered in Hong Kong, acquired the rights to K-1, and is the current organizer of K-1 events worldwide.


Biografie.

Narodil se jako Levi Školnik v obci Oratov nedaleko Kyjeva v carském Rusku (dnešní Ukrajina). Pocházel z bohaté chasidské rodiny (jeho matka měla chasidské předky, zatímco otec byl mitnagdim). Levimu se dostalo tradičního židovského vzdělání ve Vilně (dnešní Vilnius). V šestnácti letech vstoupil do sionistické organizace Ce'irej Cijon (Mladí Siónu). O tři roky později, v roce 1914, emigroval do Palestiny, která v té době ještě byla pod osmanskou správou.

Po příchodu do Palestiny.

Po svém příchodu pracoval jako zemědělský dělník a politický aktivista. Brzy na to vstoupil do Židovské legie, jež byla součástí britské armády, a během první světové války bojoval proti Turkům. Po válce patřil ke skupině osadníků, která v roce 1920 založila kibuc Deganja Bet. V roce 1921 se stal jedním ze zakládajících členů Histadrutu a v roce 1930 byl u založení strany Mapaj. V roce 1937 sehrál důležitou roli při založení vodní společnosti Mekorot a z této pozice hrál rovněž významnou roli při přesvědčování německé vlády v umožnění židovské emigrace do Palestiny (emigrující si mohli část svého majetku vyměnit za německé zboží, které si poté sebou mohli vzít sebou). Ve společnosti Mekorot působil jako výkonný ředitel až do roku 1951 a do té doby zavedl systém státního vodohospodářství, které umožnilo intenzivní zemědělské zavlažování. Vrcholem jeho úsilí se stalo vybudování Národního rozvaděče vody, který byl spuštěn v roce 1964, kdy již byl premiérem.  V roce 1940 vstoupil do Hagany a stal se členem jejího vrchního velení, kde byl zodpovědný za nákup zbraní. Během izraelské války za nezávislost se stal vůbec prvním generálním ředitelem na ministerstvu obrany a během svého působení v tomto úřadě se aktivně podílel na budování izraelského obranného průmyslu. V tomto období si rovněž hebraizoval své příjmení na Eškol. V letech 1944 až 1948 byl tajemníkem telavivského magistrátu a od roku 1948 se stal rovněž předsedou Světové sionistické organizace. Byl rovněž členem vedení Židovské agentury, kde zastával dvě významné funkce, a to konkrétně funkci pokladníka (v letech 1949 až 1951) a ředitele oddělení osadnictví (v letech 1948 až 1963).

Politická kariéra.

V roce 1951 byl v parlamentních volbách poprvé zvolen poslancem Knesetu za Mapaj. Po svém zvolení byl jmenován ministrem zemědělství a průmyslu a tuto funkci zastával až do roku 1952, kdy se po smrti Eli'ezera Kaplana stal ministrem financí; tuto pozici poté zastával dalších jedenáct let až do roku 1963. Jeho funkční období je charakterizováno velkým ekonomickým růstem (HDP mělo 10% meziroční růst), a to navzdory velkým finančním výdajům spojeným s přijetím velkého množství židovských imigrantů z arabských zemí, rozvojovými projekty, vyzbrojováním Izraelských obranných sil či sinajskou válkou. Stal se rovněž významnou postavou ve vedení Mapaje a sám premiér David Ben Gurion jej označil za svého nástupce. Když Ben Gurion v červnu 1963 rezignoval, Eškol byl zvolen předsedou strany a 23. července téhož roku jej nahradil ve funkci izraelského premiéra a ministra obrany. V pozici premiéra se Eškol snažil zlepšit izraelské zahraniční vztahy. V roce 1964 uskutečnil vůbec první oficiální cestu izraelského premiéra do Washingtonu a zasadil se o úzký vztah mezi těmito dvěma zeměmi. Nejvýznamnějším krokem se v jeho zahraniční politice v roce 1965 stalo navázání diplomatických styků se západním Německem (pokračováním procesu, jejž začal Ben Gurion). Navázal též důležité kulturní vztahy se Sovětským svazem, díky nimž mohli sovětští židé snadněji emigrovat do Izraele.  V roce 1964 učinil smířlivé gesto, když nechal do Izraele převést ostatky Ze'eva Žabotinského, zakladatele a ideologického vůdce revizionistického sionismu, a při státním pohřbu jej pohřbít na Herzlově hoře v Jeruzalémě.  Vztahy Ben Guriona a Eškola se výrazně zhoršily v souvislosti s takzvanou Lavonovou aférou, která se týkala neúspěšné tajné operace Mosadu v Egyptě (operace Susannah), jež se odehrála o desetiletí dříve; Ben Gurion nesouhlasil s očištěním Lavona bez řádné soudní vyšetřovací komise a dokonce jej obvinil ze záměrného maření vyšetřování. Ben Gurion se poté neúspěšně pokusil Eškola v primárních volbách strany porazit, načež společně s několika dalšími členy strany Mapaj opustili a v červnu 1965 založili stranu Rafi. Mezitím se Mapaj sloučila se stranou Achdut ha-avoda a společně vytvořili stranu Ma'arach, jejímž byl Eškol předsedou. V následujících říjnových parlamentních volbách roku 1965 byla Rafi stranou Ma'arach poražena. Nejvýznamnějším okamžikem jeho premiérského funkčního období se stala šestidenní válka v roce 1967. Před touto válkou vytvořil vládu národní jednoty, v níž v důsledku tlaku veřejnosti přenechal křeslo ministra obrany pro Moše Dajana, a do níž mimo jiné přizval stranu Cherut Menachema Begina, která se vůbec poprvé stala součástí izraelské vlády. Tato válka začala preventivním izraelským útokem proti Egyptu a Sýrii, které se jej chystaly napadnout, a skončila jednoznačným izraelským vítězstvím, při němž získal území východního Jeruzaléma, Golanských výšin, Západního břehu Jordánu, Pásma Gazy a Sinajského poloostrova (tj. území dříve pod správou Jordánska, Sýrie a Egypta).  Po válce v roce 1968 s pomocí Goldy Meirové sjednotil tři labouristické strany (Mapaj, Rafi a Achdut ha-Avodu), které daly vzniknout současné izraelské Straně práce.  Levi Eškol zemřel na srdeční příhodu během svého funkčního období přímo ve své kanceláři. Je pohřben na národním hřbitově na Herzlově hoře v Jeruzalémě.

Dílo.

Kneset zmiňuje dvě Eškolovy hebrejsky psané publikace, a to:

Levi Eškol (:, rodným jménem Levi Školnik, hebrejsky: לֵוִי שׁקוֹלנִיק, : Леви (Лев) Школьник; 25. října 1895, Oratov – 26. února 1969, Jeruzalém) byl v pořadí třetí izraelský premiér. Tuto funkci zastával od roku 1963 až do své smrti v roce 1969. Během své politické kariéry dále zastával posty ministra financí, obrany, zemědělství a bydlení. Byl členem levicové strany Mapaj, kterou přetransformoval na Ma'arach. Stal se prvním izraelským premiérem, který zemřel během svého funkčního období.

Levi Eshkol (;, born Levi Yitzhak Shkolnik () 25 October 1895 – 26 February 1969) was an Israeli statesman who served as the third Prime Minister of Israel from 1963 until his death from a heart attack in 1969. A founder of the Israeli Labor Party, he served in numerous senior roles, including Minister of Defense (1963–1967) and Minister of Finance (1952–1963).


Život.

V deseti letech Ludvík VI. přišel o matku, kterou otec po osmnácti letech manželství zapudil a znovu se oženil s Bertradou z Montfortu. Ludvíka, nejstaršího syna ze svazku s Bertou, stanovil svým dědicem. Údajně krásná Bertrada porodila králi další syny, snažila se intrikovat proti následníkovi a dokonce jej chtěla nechat otrávit.  Král Filip zemřel v červenci 1108 a Ludvíkova korunovace proběhla 8. srpna v Orléansu. Dlouhá léta se Ludvík snažil vyjít s ovdovělou Bertradou a ještě v letech 1109–1113 a 1116–1120 válčit se sousedním králem Anglie Jindřichem I. Roku 1124 své schopnosti prokázal i odražením útoku císaře Jindřicha V.  V roce 1127 zasáhl Ludvík ve Flandrech, kde byl během mše svaté v kostele Saint-Donatien v Bruggách zavražděn flanderský hrabě a Ludvíkův přítel Karel Dobrý. Po vraždě hraběte se Flandry nacházely ve stavu úplného chaosu a Ludvíkovi se zde podařilo alespoň na krátkou dobu prosadit svou autoritu. Protože Karel nezanechal žádného nástupce, objevilo se hned několik uchazečů o nástupnictví. Díky Ludvíkovi a jeho vojsku se stal hrabětem Vilém Clito, pravnuk flanderského hraběte Balduina V. Společně s Vilémem Clitem se Ludvíkovi podařilo porazit ostatní uchazeče o hrabství, a také chytit a nechat popravit vrahy Karla Dobrého. Úspěch netrval dlouho, nespokojení občané reptali proti novému hraběti, přesvědčeni, že francouzský král nemá právo se vměšovat do volby flanderského hraběte. Mezi obyvatelstvem (včetně nejvýznamnějších měst) rostla podpora Dětřicha Alsaského, kterého Bruggy v březnu 1128 uznaly hrabětem a spor o titul vygradoval na bitevním poli. Po smrti Viléma Clita v bitvě u Alostu Ludvík akceptoval jako flanderského hraběte Dětřicha Alsaského a přijal od něj lenní hold.  Ke konci života Ludvík trpěl výraznou tloušťkou, bez pomoci se nebyl schopen dostat na koňský hřbet a často jej trápily zažívací potíže. Zemřel v létě 1137 na dysenterii, krátce poté, co domluvil svému synovi sňatek s akvitánskou dědičkou a byl pohřben po boku svých otců v tradičním kapetovském pohřebišti v Saint-Denis.

Ludvík VI. Francouzský řečený "Tlustý" ( "Louis VI le Gros", 1. prosince 1081, Paříž – 1. srpna 1137) byl francouzský král z dynastie Kapetovců, syn krále Filipa I. a jeho první manželky Berty Holandské. Během své vlády upevnil královskou autoritu, mnoho času trávil v sedle na vojenských taženích a stal se fundátorem mnoha klášterů.

Louis VI (late 1081 – 1 August 1137), called the Fat () or the Fighter (), was King of France from 1108 to 1137.


Historie.

Revoluční gardy byly založeny ájatolláhem Chomejním za účelem upevnění kontroly nad Íránem. Začínaly jako brutální jednotka členů civilní stráže, která vraždila a mučila každého, na koho padlo podezření, že je proti islámské revoluci. Po vypuknutí íránsko-irácké války se Revoluční gardy začlenily do pravidelné armády a putovaly na frontu, kde se učily jak bojovat v moderní válce. Po skončení konfliktu byly integrovány do íránských ozbrojených sil. Revoluční gardy disponují vlastním letectvem a námořnictvem a jsou považovány za elitní jednotky íránské armády. Revoluční gardy v jistém smyslu fungují spíše jako stát ve státě. Vlastní více než stovku společností a kontrolují přístup k majetku o hodnotě vyšší než 12 miliard USD. Disponují vlastními výrobnami zbraní, pod jejich kontrolou je hlavně vývoj a výroba íránských raket, mají vlastní vězení a zatýkací pravomoci. Vstoupit do Revolučních gard mohou jen politicky prověřené osoby. Tyto osoby pak mají možnost uplatnit se také v politice. Z pohledu na schéma fungování se dají přirovnat k organizacím jako je např. CIA nebo KGB a podobné složky států s geopolitickými ambicemi, které využívají obchodní struktury pro zajištění prostředků i podporu svých zájmů.

Vzdělávání a ideologická školení.

Armáda strážců islámské revoluce provozuje v Íránu několik rozhlasových a televizních stanic. V Íránu měsíčně vychází několik periodik, jako je například Enqeláb-e Islámí (انقلاب اسلامی "Islámská revoluce"), Pajám-e Enqeláb (پیام انقلاب "Poselství revoluce") a pro děti od 10 do 15 let je určen týdeník Nehál-e Enqeláb (نهال انقلاب "Výhonek revoluce"). K dispozici je velké množství brožur náboženského a politického obsahu, které jsou publikovány také v arabštině a angličtině. Využívány jsou i vizuální efekty. Například vojenská vozidla jsou pokryta zelenými a červenými vlajkami a popsána citacemi z Koránu.

Íránské revoluční gardy (persky, "Sepáh-e pásdárán-e enqeláb-e islámí", doslova "Armáda strážců islámské revoluce") jsou složkou ozbrojených sil Íránu. Byly založeny 5. května 1979 na popud Rúholláha Chomejního a během íránsko-irácké války se z nich stal důležitý aktér konfliktu. Součástí gard je i elitní jednotka Quds.

The Islamic Revolutionary Guard Corps (IRGC) ( or Sepâh for short) is a branch of the Iranian Armed Forces, founded after the Iranian Revolution on 22 April 1979 by order of Ayatollah Ruhollah Khomeini. Whereas the Iranian Army defends Iranian borders and maintains internal order, according to the Iranian constitution, the Revolutionary Guard ("pasdaran") is intended to protect the country's Islamic republic political system. The Revolutionary Guards base their role in protecting the Islamic system as well as preventing foreign interference and coups by the military or "deviant movements".


Životopis.

Thorleif Haug se narodil v norském Lieru 28. září 1894. V roce 1901 se s rodiči přestěhoval do obce Årkvisla, kde si otec pořídil truhlářskou dílnu. Právě otec také vyrobil malému Thorleifovi první lyže, na nichž se syn pokoušel skákat.  Haug byl v lyžařském sportu samoukem, ale na závodech byl dobrým pozorovatelem ostatních, měl dobrou fyzickou kondici, a tak tvrdá práce přinesla Haugovi štěstí. Haug závodil za klub Drafn v Drammenu. Náhlá Haugova smrt v prosinci 1934 v důsledku zánětu plic byla velkou ranou pro norskou veřejnost, která v tomto sportovci ztratila jedinečnou sportovní osobnost.  Sportovní úspěchy slavil Thorleif Haug hlavně v první polovině 20. let. Kromě svých olympijských triumfů se stal celkem šestkrát vítězem běhu na 50 km na významném mítinku v Holmenkollenu u Osla (v letech 1918 - 1921 a 1923 - 1924), třikrát zde v letech 1919 - 1921 vyhrál severskou kombinaci. V roce 1919 získal za své sportovní úspěchy společně se skokanem Otto Aasenem nejvyšší norské lyžařské ocenění - Holmenkollenskou medaili. V roce 1926 získal na Mistrovství světa v klasickém lyžování v Lahti stříbrnou medaili v severské kombinaci.  Mateřský klub T. Hauga v Drammenu pořádá od roku 1966 memoriál nazvaný na jeho počest "Thorleif Haugs Minneløp". Závod vede z Geithusu do Drammenu a prochází obcí Årkvisla, v níž Haug žil.

Thorleif Haug na Zimních olympijských hrách 1924, Chamonix.

Skok na lyžích.

Závod ve skoku na lyžích vyhrál Jacob Tullin Thams z Norska, druhý skončil jeho krajan Narve Bonna, bronzová medaile byla předána Thorleifu Haugovi. Až po padesáti letech přiznal MOV chybu ve výpočtu v bodovém hodnocení a na místo Thorleifa Hauga se dostal Američan Anders Haugen, zatímco Haugovi bylo přiřčeno 4. místo. Haugova dcera pak předala otcovu „nezaslouženou“ medaili Andersi Haugenovi.

Thorleif Haug (28. září 1894, Lier – 12. prosince 1934, Drammen) byl norský lyžař, závodník v běhu na lyžích, v severské kombinaci a ve skoku na lyžích. Na 1. zimních olympijských hrách 1924 v Chamonix získal tři zlaté medaile v bězích na 18 a 50 km a v severské kombinaci (dříve závod sdružený). Navíc byl na těchto hrách čtvrtý ve skoku na lyžích.

Thorleif Haug (28 September 1894 – 12 December 1934) was a Norwegian skier who competed in nordic combined and cross-country. At the 1924 Olympics he won all three Nordic skiing events (18 km, 50 km and combined). He was also awarded the bronze medal in ski jumping, but 50 years later a mistake was found in calculation of scores, Haug was demoted to fourth place, and his daughter presented her father's medal to Anders Haugen.


Historie.

Nový pivovar 1895.

První pokusy o založení vlastního pivovaru byly v Českých Budějovicích náročné a to z důvodu, že město se na konci devatenáctého století stalo městem národnostně smíšeným. Na základě těchto skutečností, byl ze strany německých zaměstnavatelů vyvinut značný nátlak, který vyvolal iniciativu k založení Českého akciového pivovaru. Mezi významné české právovárečníky lze řadit Augusta Zátka, Karla Čertíka, Antoníma Effmerta. Založení českého akciového pivovaru v Českých Budějovicích bylo doprovázeno celou řadu politických roztržek. Přesto již 1. dubna 1895 v čele s prvním sládkem Antonínem Holečkou mohla být v Českém akciovém pivovaru v Českých Budějovicích uvařena první várka piva.

České pivo 1895–1897.

“S Pánem Bohem, 1x 7/10 95, 7/III 8 hod. 10°-1-4-/200hl”... takto vznikla v dochovaném zápisníku prvního sládka pivovaru lakonická poznámka. Po několika pokusných a velmi slibných várkách konečně nastal tento slavný den, který byl počátkem rozjezdu pivovaru. Oficiálně se však dle historických pramenů plný rozjezd samotného pivovaru datuje až od roku 1896. Český akciový pivovar začal vařit velmi kvalitní pivo a od roku 1897 bylo toto pivo dodáváno do Prahy, Vídně a Terstu.

Otevření restaurace akciového pivovaru.

20. května 1896 byla slavnostně otevřena “Restaurace akciového pivovaru”. Den oficiálního otevření byl stanoven na neděli, ale již v sobotu bylo v restauraci po celý den nabito a veškeré místnosti zařízené v elegantním stylu s elektrickým osvětlením v neděli praskali ve švech díky proudu žíznivých poutníků. Na počátku válečných událostí spjatých se sarajevským atentátem dochází k problému spojenými se zásobováním. Přestože v důsledku poklesu objemu výroby stoupla cena piva a klesla stupňovitost a kvalita, zisky pivovaru stále rostly.

Pokles výroby piva mezi válkami 1918–1938.

Konec 1. světové války a vznik samostatného československého státu v roce 1918 nezaznamenaly vyřešení všech problémů. Československé pivovarnictví bylo válkou zdecimováno. Důsledky válečného hospodaření postihovaly pivovary ještě mnoho let po válce. Z devadesáti pivovarů, které přestaly během první světové války vařit pivo, zahájilo do roku 1921 znovu výrobu jen 28 pivovarů. Nastaly problémy se zásobováním surovin, což v závěru vedlo nejen k výraznému poklesu výroby piva, ale i k omezení vývozu piva. Veškeré dlouholeté budování obchodních spojení bylo ztraceno. Na konci dvacátých let již opět pivovar vařil všechny druhy piv. Sortiment tvořila deseti a třináctistupňová světlá i tmavá piva. Pivovar si nechal v té době zaregistrovat nové ochranné známky, jako Český budějovický granát v (1922), Český budějovický Crystal (1925). V roce 1930 byla registrována značka Budvar spojením dvou slov Budějovická pivovar a v roce 1934 došlo k registraci jejího německého ekvivalentu ve znění Budbräu.

Pokles kvality piva a exportu 1939–1945.

V roce 1939 bylo na tuto dobu surovin relativně dost, ovšem v platnost vstoupilo nařízení, dle kterého mohl pivovar vařit pouze 9° výčepní pivo a 11° ležák. Posléze dalším nařízením bylo snížení stupňovitosti piva na 7,3–8,3° a v roce 1945 byla úředně povolená stupňovitost jen 3,2°. Celkově v průběhu 2. světové války klesá kvalita piva a export. Zlomovým rokem v pivovarnictví se stává rok 1942, kdy do pivovaru byl jmenován nucený správce, který zde působil do konce 2. světové války. Veškeré změny v průběhu tohoto období se odrazily i ve změně názvu firmy: Protektorát Čechy a Morava, správa pivovaru České Budějovice. Ve třicátých letech se projevil špatný technický stav pivovaru, který se neustále zhoršoval. Jeho další devastace byla zastavena jenom díky osvobození.

Změny v období 1945–1948.

Nálety spojené s 2. světovou válkou, provedené dne 23. a 24. března 1945 nijak pivovar nepoškodily. Přes značnou opotřebovanost zařízení byl však pivovar schopen vystavit mnohem větší objem piva, než tomu bylo za války. Ovšem velkou překážkou byl stále nedostatek surovin a paliva. Postupně se opět vracela stupňovitost piva a od piva 3,2° se začala vařit piva silnější. V roce 1947 se pivovar pokusil o registraci nových ochranných známek ve Spojených státech, které byly záměrně z nejrůznějších důvodů oddalovány. Výrazným způsobem zasáhly do historie pivovaru tzv. Benešovy dekrety. Dne 13. září 1946 byl zřízen z majetkové podstaty bývalého akciového pivovaru Českobudějovický pivovar, n. p., který byl posléze přejmenován 31. května 1948 na Českobudějovické pivovary, n. p.

Nové časy (1948).

Dá se říci, že poměrně dlouhé čtyřicetileté období státně plánovaného hospodářství pivovarnickému odvětví příliš nepřálo a pivovarnické řemeslo bylo degradováno mezi nejnižší platové skupiny v rámci všech profesí v republice. Změna československé ekonomiky měla výrazný dopad na Budějovický Budvar, neboť tehdejší státní politika podporovala převážně těžký průmysl. V témže období náhle zemřel ředitel pivovaru V. Rambousek. Byl to muž, který byl vysoce profesionální a jeho skon symbolizoval odchod starých časů.

Vývoz do zahraničí.

Za první poválečný vývoz do Sovětského svazu lze považovat projev úcty k 70. narozeninám J.V. Stalina. Pivovar Budvar, v roce 1949 zaslal jako první gratulant vůdci dar, což byla speciálně připravená bedna s 18 lahvemi o obsahu 0,33 litrů a šesti výtvarně pojednanými poháry. V prvé řadě místo toho, aby byl export orientován na kapitalistické státy, staly se v popředí zájmu státy socialistické, a to až do druhé poloviny 60. let. Kromě socialistických zemí, se vyváželo do států, kde neexistovaly větší politické bariéry.  Postupem doby objem vývozu piva vzrostl a ke konci 80. let export činil 75 % vystaveného piva a na tuzemském trhu se Budvar stal nedostatkovým zbožím. Export byl hlavním důvodem ke generální rekonstrukci pivovaru, která byla zahájena 1967 a měla být dokončena v roce 1982. Modernizace pivovaru se protáhla a nebyla dokončena ani na konci roku 1989.

Změna sortimentu.

Během 1948–1989 došlo k výrazné změně sortimentu pivovaru. Sortiment byl tvořen převážně světlým pivem a pivem černým, které se v 50. a 60. letech přestalo zcela vařit z důvodu poklesu zájmu.  Od roku 1967 byly postupně nahrazovány kovové a dřevěné přepravky přepravkami plastovými. Samotná výměna dřevěných transportních sudů za hliníkové proběhla v letech 1961–1967, které se přestaly používat od roku 1991. Od roku 1984 bylo pivo plněno do nerezových keg sudů.

Plechovkové pivo.

Od roku 1973 zavedl Budějovický Budvar novinku - plechovkové pivo. Veškerá manipulace a plnění byly prováděny ručně. Zručná pracovnice naplnila za jednu hodinu přibližně 100–120 plechovek. Ovšem na takto primitivní bázi nemohlo plnění probíhat. Problémy byly také například s chlazením stáčeného piva a kontrolou plnosti plechovek. Vedení pivovaru proto vstoupilo v jednání s pivovarem Zlatý Bažant, který vlastni již nainstalovanou plnící linku. Za úhradu nákladů zde probíhalo stáčení 12% piva až do května 1974, kdy došlo k vyčerpání zásob - plechovek.

Vznik Budějovického Budvaru, n. p..

V roce 1967 s platností od 1. ledna došlo k založení Budějovického Budvaru, n. p., který se stal nástupcem akciového pivovaru i pivovaru měšťanského, jejichž ochranné známky byly z větší části převzaty. 1. března 1991 byl sloučen Budějovický Budvar, národní podnik s Budějovickým Budvarem, státní podnik a to na základě řady předchozích administrativních nesrovnalostí. V průběhu 90. let Budějovický Budvar začal zakládat vlastní dceřiné společnosti. První z nich byla v roce 1997 v Německu, v Chorvatsku, 2001 ve Velké Británii a 2012 na Slovensku. Export se rozšířil na různé zahraniční trhy, které se odrazily v růstu vlastního jmění Budějovického Budvaru, jež je nejvýraznějším ukazatelem ekonomické síly a stability.

Restaurace.

Pivo z akciového pivovaru a posléze z Budějovického Budvaru se od roku 1953 čepuje ve známé českobudějovické restauraci Masné krámy nebo ve vídeňském Prátru. Takové restaurace lze nalézt nejen tedy v českých městech, ale i v zahraničí. Od roku 1998 Budějovický Budvar buduje prestižní Budvar Bary, které se vyznačují originální výzdobou interiérů, v roce 2003 se začaly otevírat značkové pivnice Budvarky.

Original pivnice Budvarka.

V Hotelu Malý pivovar v Českých Budějovicích byla v roce 2003 otevřena první Original pivnice Budvarka. Koncept řetězce originálních pivnic je určen všem, kteří mají rádi prostředí tradiční a přitom moderní pivnice s příjemnou atmosférou.

Potvrzení originality.

Evropská komise přisoudila Budějovickému Budvaru n. p. právo užívat zeměpisné označení “Budějovické pivo” a “Českobudějovické pivo”. Toto rozhodnutí vstoupilo v platnost 1. května 2004

Nové stavby v areálu v 21. století.

14. února 2013 byla spuštěna nová, vlastní stáčírna plechovkového piva s hodinovým výkonem plniče piva 16 800 kusů plechovek.  V březnu 2017 byl osazen technologický most o délce 164 metrů ve výšce 12 metrů nad niveletou vozovky, kterým se přepravují lahve piva z výrobních linek do automatizovaného skladu na druhé straně Kněžskodvorské ulice, opačným směrem směřují palety s prázdnými obaly. Oba areály pivovaru, do té doby rozdělené veřejnou komunikací, tak byly propojeny. V říjnu 2018 pak bylo do provozu uvedeno s ním přímo související nové logistické centrum, jež získalo od České logistické asociace, z.s. ocenění za logistický projekt roku 2018 s výškovým regálovým automatizovaným skladem.  Na začátku roku 2019 začalo budování třetí linky na stáčení lahví, v plánu je výstavba nové varny.

Hospodářské výsledky.

Budějovický Budvar v roce 2018 meziročně zvýšil výstav piva o 3,6 procenta na 1,602 milionu hektolitrů. Tržby meziročně stouply o 7,3 procenta na 2,569 miliardy korun, byly nejvyšší v historii firmy. Nejvíce piva zatím Budvar uvařil v roce 2016, 1,61 milionu hektolitrů.

Ocenění pivovaru.

Pivovar Budějovický Budvar za své existence získal řadu ocenění jak ze strany konzumentů, tak pivovarských odborníků doma i v zahraničí.  2013 2012 2009

Spory o ochrannou známku.

O užívání některých obchodních značek vede spory s americkou společností Anheuser-Busch. Změna právní formy Budějovického Budvaru z národního podniku na státní podnik by mohla ztížit pozici Budějovického Budvaru v mezinárodních právních sporech o značku Budweiser se společností Anheuser Busch, protože by mohla být zpochybněna právní kontinuita (totožnost) podniku.  V důsledku sporů se v Severní Americe český Budvar prodává pod obchodní značkou "Czechvar" a Americký Budweiser jako "Bud" v celé Evropské unii, kromě Velké Británie a Irska, kde se prodávají oba dva výrobky.  V letech 2000 - 2012 bylo definitivně ukončeno 173 soudních sporů a správních řízení, z nichž Budějovický Budvar vyhrál 120 případů a 10 sporů skončilo smírem nebo remízou. Díky registracím ochranných známek „BUDWEISER“ nebo „BUDWEISER BUDVAR“, které patří Budějovickému Budvaru, nemůže nadnárodní koncern ABI svou klíčovou značku „BUDWEISER“ používat téměř v 70 zemích.

Budějovický Budvar, národní podnik, je státní pivovarnický podnik v Českých Budějovicích. Vyrábí pivo pod značkou Budějovický Budvar, Budweiser Budvar, Czechvar (vývoz do USA) a Pardál (k r. 2013). Byl zřízen v roce 1966 výměrem ministerstva potravinářského průmyslu. Je nejvýznamnějším a údajně jediným dosud aktivně působícím českým národním podnikem; jeho nynější působení v právní formě, která od roku 1992 není právním řádem České republiky kodifikována a upravena, je předmětem právních sporů (viz článek Národní podnik). Budvar je čtvrtým největším výrobcem piva v Česku a druhým největším exportérem piva do zahraničí.

Budweiser Budvar ( ) is a brewery in the Czech city of České Budějovice (), best known for its original Budweiser or Budweiser Budvar pale lager brewed using artesian water, Moravian barley and Saaz hops. Budweiser Budvar is the fourth largest beer producer in the Czech Republic and the second largest exporter of beer abroad.


Popis.

Jedná se o extrémně redukovanou vodní rostlinu, která je volně plovoucí na hladině, je víceméně jednoletá (alespoň v mírném a chladném pásu), jednodomá s jednopohlavnými květy. Celá lodyha má „stélkovitý tvar“, „stélka“ je drobná, cca 0,8–4 mm v průměru, obvejčitá. Listy zcela chybí, někteří autoři však považují „stélku“ za list. Kořeny jsou přítomny, na každou „stélku“ připadá jen 1 kořen. Tím se liší od závitky mnohokořenné, u které připadá na 1 "lístek" 7–21 kořenů. "Lístky jsou většinou tmavě zelené, svrchu lesklé, na vrcholu často mají kratičkou špičku, na rozdíl od okřehku červeného neobsahují nachovou barvu. „Lístek“ je víceméně plochý, nikoliv na spodní straně výrazně vypouklý jako u okřehku hrbatého, okraje „lístku“ jsou ztenčelé. Lístek je pouze s 1 žilkou, nad kterou je skoro vždy ostrý hřbítek. Turiony vždy chybějí. Vegetativní rozmnožování vysoce převažuje nad pohlavním a rostliny vytvářejí rozsáhlé kolonie, okřehek nejmenší kvete jen vzácně. Květy jsou v redukovaných květenstvích obsahujících většinou 3 květy, květenství je uzavřeno v drobném toulcovitém membránovitém listenu. Okvětí chybí. Samčích květy jsou v květenství většinou 2 a jsou redukované na 1 tyčinku. Samičí květ redukován na gyneceum, které je zdánlivě složené z 1 plodolistu, zdánlivě monomerické (snad by mohlo být interpretováno jako pseudomonomerické), semeník je svrchní. Plod je suchý, nepukavý měchýřek, obsahující většinou 1 semeno.

Rozšíření ve světě.

Okřehek nejmenší je přirozeně rozšířen v Severní Americe, v Mexiku a ve Střední Americe. Zavlečen byl do Jižní Ameriky, Evropy a Asie.

Rozšíření v ČR.

Z ČR není zatím spolehlivě potvrzen. Je však možné, že v ČR už někde roste a je přehlížen. Je pravděpodobné, že bude v budoucnu nalezen, protože byl už zaznamenán ve více státech Evropy.

Externí odkazy.

Okřehek nejmenší ("Lemna minuta", syn.: "Lemna minuscula") je druh jednoděložné rostliny z čeledi árónovité ("Araceae"). Starší systémy ho řadí do samostatné čeledi okřehkovité ("Lemnaceae").

Lemna minuta is a species of duckweed known by the common name least duckweed. It is the smallest "Lemna" species. It is native to parts of the Americas, and naturalized in others; the exact native range is not known. It is found on other continents as a non-native introduction as well. The plant's distribution is ever-expanding; it has been spreading in Europe and it was described from Poland for the first time in 2007. In many areas it is a noxious weed, such as in Belgium.


Poloha.

Masiv Hochkönig je dlouhý 12 km a leží západně od města Bischofshofen, 42 km jižně od Salzburgu. Masiv je na západě oddělen od Steinernes Meer ("Kamenné moře") sedlem Torscharte (2 246 m). Na východě končí nad městem Bischofshofen, mezi horolezci známými, stěnami Mandlwand.

Výstupové cesty.

Všechny klasické túry jsou vysokohorskými cestami. Cesta od severu vede po ledovci (nutné ledovcové vybavení).JihCesta vede ze silničního sedla Dientner Sattel (1 357 m) nejprve k chatě Erichhütte. Odsud stoupá pod západními stěnami vrcholu Taghaube až dojde do sedla Hochscharte. Zde se rozděluje na dvě další cesty. Jedna vede po hřebeni vlevo (náročný klettersteig Königsjodler) a druhá klesá na okraj kotle Birkar. Obě se stýkají v sedle pod vrcholem a dále po vápencových plotnách k chatě Matrashaus na vrcholu. "Délka" : Dientner Sattel – Hochkönig (4 hod.) – celkem 7 hod. Po cestě Königsjodler celkem i sestup (9,30 hod.)VýchodOd hotelu Arthurhaus jde stezka č. 430 až na louku Mitterfeldalm. Podchází vstup do soutěsky Schneeklamm v karu Ochsenkar. Dobře značeným chodníkem v závěru velmi strmě dojde pod vrchol Torsäule. Dále přes četná sněžná pole dojdeme k zajištěné cestě Schartensteig. Podél ledovce pokračujeme na vrchol. "Délka" : Mühlbach – Arthurhaus – Hochkönig (6,30 hod.) – celkem i zpět 11 hod.ZápadPravděpodobně nejzajímavějším výstupem na Hochkönig je trasa Mooshammersteig vedoucí od chaty Bertgen Hütte. Jedná se o nejtěžší turistickou cestu vedoucí na vrchol. Nad chatou překročí stezka firnové pole v kotli Schneekar. Na konci se napojuje na vzdušně zajištěnou cestu traverzující skalní plotny a žebra. Na jejich konci vyjde v blízkosti vrcholů Hochseiler a Lammkopf na hranu hřebene. Mooshammersteig pokračuje exponovaně na vrchol Hochseiler který přechází. Podél okraje ledovce pokračujeme shodně s jižní cestou na vrchol. "Délka" : Hinterhall – Bertgen Hütte – Hochkönig (6,30 hod.) – celkem i zpět 11 hod.SeverOd severu cesta začíná v obci Werfen. Po stezce č. 401 jdeme až k chatě Ostpreussen Hütte (1 630 m). Cesta projde pod vrcholem Eibleck a kolem bivakovací jeskyně prochází až na úpatí ledovce. Mírným sklonem téměř bez trhlin překračuje cesta č. 401 celou plochu Übergossene Alm ve směru sever – jih až na vrchol Hochkönig. "Délka" : Werfen – Ostpreussen Hütte (2 hod.) – Hochkönig (3,5 hod.) – celkem 10 hod.

Übergossene Alm.

Na ledovci Übergossene Alm je jasně vidět vliv oteplování klimatu. Dnešní délka ledovce je 4 km a šířka kolísá od 500 metrů do 1 km. Mocnost ledovce je na východní části max. 20 metrů a v centrální části dosahuje hloubky kolem 40 metrů. Ještě v roce 1888 měl ledovec rozlohu 5,5 km2 a dnes je sotva 1,49 km2. Rychlost tání ledovce je pozorovatelná se zánikem ledovcového jezírka Gletschersee, ležící na jeho východním okraji. V letech 1872 – 1834 se ledovec odtud stáhl o 30 metrů a do roku 1988 to bylo o dalších 33 metrů. K původu názvu ledovce „Přelitá pastvina“ se vztahuje pověst, kdy bůh jako trest za marnotratný život sedláků tuto kdysi úrodnou horskou pastvinu zavalil sněhem a ledem.

Horolezecké výstupy.

Masiv Hochkönigu nabízí velké množství horolezeckých výstupů všech stupňů obtížnosti až do stupně IX UIAA. Díky většinou velmi pevnému, vodou vymytému vápenci s častými vodními žlábky patří tyto cesty k nejkrásnějšímu vápencovému lezení v Alpách. Velmi populární jsou jižní stěny Torsäule, Východní a západní Schoberkopf, Flachfeld a mezi nejnáročnější podniky patří výstupy jižní stěnou vrcholu Hochkönig. Svou relativní blízkostí a krátkými túrami je populární vrchol Grandlspitz. Autorem mnoha nejpopulárnějšími horolezeckých cest v oblasti je Albert Precht. V zimě je Hochkönig častým cílem skialpinistů, výše popsaná túra z východu od hotelu Arthurhaus a zpět se často absolvuje na lyžích. Via ferrata "Königsjodler" je nejdelší zajištěnou cestou v Rakousku.

Hochkönig je nejvyšší vrchol Berchtesgadenských Alp ležící na území spolkové země Salcbursko v Rakousku. Na jih spadá strmými stěnami až 1000 metrů vysokými a na sever pozvolna klesá do údolí Blühnbachtal. Ze severní strany je Hochkönig sevřen malým ledovcem Übergossene Alm, který je jediným náhorním ledovcem Východních Alp. Ještě v roce 1888 měl ledovec plochu 5,5 km2. Vrchol tvoří vápencové plató.

The Hochkönig is a mountain group containing the highest mountain (Mount Hochkönig) in the Berchtesgaden Alps, Salzburgerland, Austria. The Berchtesgaden Alps form part of the Northern Limestone Alps.


XJ-S (1976-1981).

Stejně jako jeho předchůdce, model E-type, směřoval XJS na trh výkonných automobilů typu GT vhodných pro rychlý a pohodlný přesun na dlouhé vzdálenosti. Jako základ vozu posloužil podvozek ze sedanu XJ12, jenž musel být pro nový vůz zkrácen a opatřen nižšími prahy. Z limuzíny pocházelo také zavěšení, brzdy a pohonná jednotka – vidlicový dvanáctiválec o objemu 5 343 cm poskytující výkon 284 koní (212 kW) a točivý moment 435 Nm. Díky němu se mohl vůz pohybovat max. rychlostí až 230 km/h a z 0 na 100 km/h zrychlit zhruba za 7,5 sekundy. Umístění motoru V12 a jízdní výkony byly na stejné úrovni jako u italské konkurence Lamborghini či Ferrari.  Přestože byl model XJ-S po stránce pohodlí a jízdních vlastností lepším vozem než jeho slavný předchůdce, čelil zpočátku časté kritice ze strany odborníků i veřejnosti. Hlavním důvodem byl zcela nový design, v ničem neodkazující na model E-type. Netradiční zadní sloupek střechy protažený až k zadním světlům sloužící k lepšímu usměrnění proudícího vzduchu byl, jako celý vůz, dílem odborníka na aerodynamiku Malcolma Sayera, který stál již za vzhledem modelů C-type, D-type a E-type. Odlišné světlomety, plastové nárazníky a ztísněný interiér podporoval negativní tvrzení na adresu designu XJ-S. Vítána nebyla ani vysoká spotřeba dvanáctiválcového motoru v době ropné krize na přelomu let 1973 a 1974. Prodeje vozu klesaly, v roce 1980 poptávka činila pouhých tisíc kusů. Do tohoto roku bylo celkem vyrobeno necelých 15 000 exemplářů. V průběhu 80. let se ovšem prodej začal opět zvyšovat, stejně jako se začaly zlepšovat poměry samotného jaguaru do roku 1984 ve vlastnictví "British Leyland". Napomohlo tomu jak přijetí Johna Egana na pozici generálního ředitele v roce 1980, tak zavedení nových motorů.  V roce 1981 byl představen upravený dvanáctiválcový motor s označením H.E. (High Efficiency). Pomocí úprav spalovacího prostoru – rozvod SOHC zůstal – byl zvýšen výkon až na 295 koní (220 kW) nebo 263 koní (196 kW) pro americký trh. Především se ovšem snížila spotřeba. Společně se změnami pohonné jednotky přišly i změny v exteriéru a interiéru. Na karoserii přibyly menší chromované doplňky, uvnitř vozu získal zákazník dřevěné obložení palubní desky a přibyla i nová litá kola.

Jaguar XJ-SC.

V roce 1983 byla představena varianta kabriolet založená na modelu XJ-S s názvem Jaguar XJ-SC (C jako "cabriolet (angl.)"). V zájmu snížení nákladů na vývoj zesílené spodní části karoserie nezbytné pro vozy bez střešních panelů, zůstával pomocný rám střechy vztyčen i při zatažené látkové střeše. Typický vzhled modelu XJ-SC umocňoval také nezbytný ochranný oblouk chránící při nehodě cestující. Jednotlivé střešní panely se daly přemístit do zavazadlového prostoru jako u vozů se střechou typu targa (např. Porsche 911). Model XJ-SC byl k dostání pouze v dvousedadlovém provedení.  V roce 1983 debutoval pod kapotou Jaguaru XJ-SC nový šestiválcový celohliníkový motor o objemu 3,6 litru označovaný AJ 6. Šestiválec se dvěma vačkovými hřídelemi a 24 ventily poskytoval výkon 221 koní (165 kW) a v provedení s manuální převodovkou dosahoval dokonce lepšího zrychlení z 0 na 100 km/h než dvanáctiválec – 7,1 sekundy. Byl také úspornější než motor V12 H.E. K šestiválci bylo možné pořídit automatickou převodovku až od roku 1987, do té doby si musel zákazník toužící po automatice zvolit dvanáctiválcový model. Od roku 1985 byl k dostání také model XJ-SC s dvanáctiválcem H.E., od roku 1986 označovaný jako Jaguar XJ-SC V12.

Jaguar XJR-S a XJ-S Convertible.

V roce 1988 měl premiéru sportovněji laděný Jaguar XJR-S. Vznikl za spolupráce závodního jezdce Toma Walkinshawa a nově založené divize "JaguarSport" na oslavu vítězství Jaguaru XJR-9 ve 24hodinovém závodě v Le Mans v roce 1988. Změny se týkaly především designu, nové širší prahy dveří a pneumatiky, dynamičtější přední nárazník a ploché disky kol. Přitvrdil se také podvozek, od roku 1991 byl k dostání také šestilitrový dvanáctiválec. Do roku 1993 bylo vyrobeno 1 130 vozů.  Ve stejném roce jako XJR-S byl představen také plnohodnotný kabriolet s názvem Jaguar XJ-S Convertible. Celá třetina karoserie byla oproti výchozímu coupé změněna, aby byla zajištěna její dostatečná tuhost a bezpečnost. Čalouněnou střechu, jejíž vývoj nechala automobilka na specialistech z německého Karmannu, bylo možné stáhnout pomocí elektrohydrauliky za méně než 12 sekund.

1991 - 1996.

V roce 1991 došlo k modernizaci celé řady XJ-S. Především byl zjednodušen název na Jaguar XJS. Hlavními změnami prošly pohonné jednotky. Šestiválcovému motoru AJ6 byl zvýšen objem na rovné čtyři litry. Tuto pohonnou jednotku dostal o rok později také model Convertible. Změna nastala také ve vzhledu auta, nejpatrněji viditelná v zadní části vozu. Menší trojúhelníkové svítilny na krajích zádě vystřídaly užší a širší sahající až k poznávací značce. V roce 1993 nastaly opět změny, přinášející zvýšení objemu tentokrát u dvanáctiválcového motoru. V12 měl nyní objem 6,0 litru a výkon 304 koní (227 kW). Přední i zadní nárazníky byly nově lakovány v barvě vozu. Poslední velkou změnou vůz prošel o rok později, kdy byl čtyřlitrový šestiválec přestavěn a přejmenován na AJ16. V roce 1996, po úctyhodných jednadvaceti letech výroby, sjel z výrobní linky poslední Jaguar XJS. Jeho podlahová platforma byla však použita v roce 1994 u astonu martin DB7, který zůstal ve výrobě až do roku 2003.

Zavodní historie.

Přestože se při vývoji modelu XJ-S nepomýšlelo s jeho využitím na závodních tratích, jako nástupce svého závodního E-Typu si jej vybral Bob Tullius, který s ním působil na domácích amerických šampionátech. Již v roce 1975 vyhrál třídu B vozů GT amerického klubu sportovních aut SCCA. Největší úspěch zaznamenal tým Boba Tulluise s Jaguarem XJ-S, známí jako "Group 44" ("Skupina 44") v prestižní sérii Trans-Am. V roce 1977 získal Tullius prvenství v šampionátu jezdců. O rok později skončil opět první, navíc se podařilo Jaguaru získat prvenství v souboji značek. Tohoto úspěchu bylo dosaženo s nově výrazně upraveným speciálem Silhouette XJ-S, který se od sériového vozu téměř ve všem odlišoval.  V roce 1982 se účastnil nově vzniklého šampionátu třídy A Mistrovství Evropy cestovních vozů Skot Tom Walkinshaw se svým týmem TWR a soukromě nasazeným upraveným XJ-S. Díky několika vítězným závodům se automobilka rozhodla s tovární podporou týmu TWR, která se v roce 1984 přeměnila v mistrovský titul jezdců pro Walkinshawa i mistrovský titul mezi značkami pro Jaguar.

Jaguar XJ-S (později XJS) je sportovní automobil typu GT "(Gran Turismo)" vyráběný britskou automobilkou Jaguar Cars od roku 1975, kdy nahradil model E-type. Za dvacet jedna let výroby, do roku 1996, bylo vyrobeno přes 115 000 vozů. Nástupcem modelu XJS se stal Jaguar XK8.

The Jaguar XJ-S (later called XJS) is a luxury grand tourer manufactured and marketed by British car manufacturer Jaguar Cars from 1975 to 1996, in coupé, fixed-profile and full convertible bodystyles. There were three distinct iterations, with a final production total of 115,413 units over 20 years and seven months.


Přírodní poměry.

Zemský okres Sächsische Schweiz se nacházel jihovýchodně od zemského hlavního města Drážďany. Na východě a jihu sousedil s českým Ústeckým krajem, na západě se zemským okresem Weißeritzkreis, na severozápadě s Drážďany a na severu se zemskými okresy Kamenz a Budyšín. Jádrem okresu bylo Saské Švýcarsko, na severovýchodě do něj zasahovaly výběžky Lužické hornatiny a na západě část Krušných hor. Středem okresu protékalo Labe. Nejnižším místem okresu byl břeh Labe na hranicích s Drážďany s nadmořskou výškou 109 m, nejvyšším pak Oelsner Höhe se 644 metry nad mořem poblíž Oelsen na jihozápadě okresu v Osterzgebirge.

Hospodářství.

Dříve se v Labském údolí v okolí měst Heidenau a Pirna nacházelo mnoho průmyslových podniků, např. závody vyrábějící celulózu a pneumatiky. Tyto závody již neexistují, plochy byly sanovány a přeměněny pro potřeby menších provozů. Poblíž Königsteinu těžil podnik Wismut uran. Těžba byla rovněž zastavena a na dotčených plochách proběhla rekultivace.  Důležitou složkou hospodářství byl i turistický ruch, v němž hrálo důležitou roli i několik lázeňských měst. V Sebnitz se vyráběly umělé květiny a modelové železnice.

Politika.

Kvůli nadprůměrným volebním úspěchům (až 26 %) extrémně pravicové strany NPD v saských obecních a zemských volbách se regionu dostávalo negativní publicity. V okrese bylo v roce 1997 založeno skinheadské sdružení „Skinheads Sächsische Schweiz“ (SSS). Jeho členská základna byla v roce 2000 odhadována na přibližně 100 příslušníků. Kvůli svému násilnému charakteru bylo v dubnu 2001 zakázáno zemským ministrem vnitra. Neonacisté zůstali v oblasti i poté velmi aktivní. Jen v letech 2002 až 2004 se odehrálo 930 případů násilí motivovaného pravicovým extremismem, zaměřeného především proti levicové mládeži a cizincům. Úřady byly na tento problém upozorněny v 600 případech.

Doprava.

Okresem procházela důležitá mezinárodní dopravní cesta celoevropského významu, Panevropský dopravní koridor č. IV, spojující Skandinávii, Berlín, Drážďany, Prahu, Vídeň/Bratislavu, Jaderské moře/Egejské moře/Černé moře.

Silniční doprava.

Mezi Dohnou a německo-českou hranicí na území obce Bad Gottleuba-Berggießhübel se Dálnice A17 (Německo) dotýkala západního okraje okresu. Dokončena byla v prosinci 2006. Na severu se hranic okresu dotýkala spolková silnice 6, podél Labe procházela spolková silnice 172. Dalšími důležitými silnicemi byly spolková silnice 172a a státní silnice 177.  Hraniční přechody do Česka se nacházely v Bad Gottleubě-Berggießhübelu do Petrovic, ve Schmilce u Bad Schandau do Hřenska a v Sebnitz do Dolní Poustevny. Nadto existoval větší počet turistických cest, které překračovaly státní hranic a z Německa do Česka se bylo také možné dostat pomocí přívozu z Reinhardtsdorfu-Schöny do Hřenska.

Železniční doprava.

Podél Labe probíhala mezinárodně významná železniční trať Děčín – Dresden-Neustadt, která je částí trati z Berlína do Prahy a na ni navazující regionální trati Sebnitztalbahn a Müglitztalbahn. Obě tyto trati se vyznačují oblouky, stoupáními, tunely a viadukty. Další regionální tratí byla trať Kamenz – Pirna. Nádraží v Bad Schandau bylo jakožto hraniční nádraží zastávkou mezinárodních vlaků.

Letecká doprava.

Nejbližším mezinárodním letištěm bylo letiště Drážďany. Areál bezmotorového létání se nalézal v Pirně-Pratzschwitz.

Historie.

Okres vznikl reformou okresního zřízení 1. srpna 1994 sloučením okresů Sebnitz a Pirna a svým územním rozsahem se podobal úřednímu hejtmanství Pirna, které existovalo do roku 1952. V letě 2002 bylo těžce zasaženo mnoho měst a obcí povodněmi, nejdříve přítoky Labe, potom vzedmutým Labem.  V souvislosti s krajskou reformou v roce 2008 byl zemský okres Sächsische Schweiz spojen se sousedním západním okresem Weißeritzkreis a vznikl tak zemský okres Saské Švýcarsko-Východní Krušné hory ("Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge"). Okresním městem se stala Pirna.

Znak.

Na zeleném poli je umístěna stříbrná vlnovka ubíhající shora vpravo směrem doleva dolů. Bílá vlnovka symbolizovala dominantu okresu, Labe, které oblast v době jejího vzniku, s dějinách i hospodářském a kulturním rozvoji poznamenal víc, než cokoliv jiného. Labe bylo hlavní zeměpisným usměrňovatelem lidových a kulturních pohybů, stejně jako odrazovým můstkem pro osidlování oblasti a dopravu. Labe též bylo zdrojem práce pro mnoho místních řemesel. Na druhou stranu pak Labe představuje symbol pro nejrůznější spojení s vnějším světem. Zelená plocha měla vyjadřovat význam lesů pro rozvoj oblasti, dále pak rekreační charakter oblasti, stejně jako skutečnost, že přibližně 62 % okresu je chráněno kvůli své krajinné hodnotě. Zelená plocha na obou stranách vlnovky také odkazovala na okresy Pirna a Sebnitz, jejichž spojením byl vytvořen nový okres. Barevná kombinace bílá/zelená je též odkazem na saské zemské barvy.

Města a obce.

Správní společenství

Turistika.

K výrazným pamětihodnostem patřil především Národní park Saské Švýcarsko s horami, hrady a mnoha rekreačními možnostmi. Dalšími výletními cíli byly barokní zahrada a zámek Großsedlitz, hrad Stolpen, dinopark v Sebnitz, zámek Kuckuckstein v Liebstadtu, zámek Weesenstein a další.

Zemský okres Sächsische Schweiz () byl v letech 1994–2008 zemský okres v německé spolkové zemi Sasko. Okresní úřad sídlil v Pirně.

The Sächsische Schweiz () is a former district ("Kreis") in the south of the Free State of Saxony, Germany. Neighboring districts were (from west clockwise) Weißeritzkreis, the district-free city Dresden and the districts Kamenz and Bautzen. To the south it borders the Czech Republic.