Recognition of same-sex unions in Croatia

Historie.

Neregistrované soužití.

V r. 2003 rok po prvním chorvatském gay pride přijala vládní koalice složená převážně ze středolevicových strana zákon uznávající stejnopohlavní svazky. Už tehdy se mělo jednat o registrované partnerství s většinou práv a povinností heterosexuálních párů, ale pravicová Chorvatská selská strana, jediná pravicová strana ve vládě, varovala, že vystoupí z koalice, pokud bude ten zákon takhle prezentován. Tato situace vyvolala nutnost dosažení příslušného kompromisu kvůli zachování stávající vlády. Zákon dával stejnopohlavním párům žijících ve společně hospodařící domácnosti minimálně 3 roky vesměs stejná práva a povinnosti jako mají nemanželská heterosexuální soužití. Jednalo se zejména o oblasti dědictví a finanční podpory. Neregistrovaná soužití neměla přístup k adopci a nebyla zahrnutá do rodinného práva, jelikož byla upravená zcela separátním zákonem, který s ním nesouvisel. Stejnopohlavní páry neměly rovněž přístup k rovným daňovým a majetkovým právům, zdravotnímu pojištění, důchodů atd.

Registrované partnerství.

Na začátku roku 2005 zamítnul chorvatský parlament návrh zákona o registrovaném partnerství předložený Šime Lučinem (SDP) a nezávislým Ivo Banacem. Poslankyně Lucija Čikeš, členka vládnoucí HDZ, vyzvala k zamítnutí zákona se slovy "veškerá podstata celého vesmíru i lidské existence závisí na heterosexualitě - od atomu po nejmenší částici, od mouchy ke slonovi". Odborná veřejnost i média tato stanoviska odsoudila s tím, že všichni členové parlamentu jsou zavázáni ústavou, která zakazuje diskriminaci.

Zákon o životním partnerství.

11. května 2012 oznámil chorvatský premiér Zoran Milanović, že jeho vláda zlepší právní postavení homosexuálních párů. Nebylo sice jasné, jak toho bude konkrétně dosaženo, zda se bude jednat o registrované partnerství nebo jinou instituci, ale bylo potvrzené, že k tomu účelu se nijak nezmodifikuje rodinné právo. Důvodem tohoto rozhodnutí byly obavy z pokusů o redefinici manželství.  Při příležitosti Mezinárodního dne proti homofobii, transfobii a bifobii v r. 2012 se LGBT platformy setkaly s ministrem administrativy Arsenem Baukem, který jim potvrdil, že skutečně dojde ke změnám existující legislativy ve prospěch LGBT práv, včetně přijetí nového zákona o stejnopohlavním soužití. Jeho název byl zatím neznámý, ale již bylo navrženo, že by to mohl být "zákon o životním partnerství". Ministr Bauk řekl, že je zapřísáhlým zastáncem rovnosti, a že nehodlá s žádným politikem o ní dělat jakékoli kompromisy. Při těchto slovech se odvolal na vyjádření několika politiků, kteří údajně podporovali rovnoprávnost, ale s omezeními kvůli tomu, že společnost údajně není na příslušné změny připravená. Marko Jurčić ze Zagreb Pride řekl, že se mu nelíbí představa partnerství pouze pro homosexuální páry, a že byl zastáncem "životního partnersví pro všechny". Jeho stanovisku nebylo nakonec vyhověno. I tak ale zůstal Zagreb Pride podporovatelem "zákona o životním partnerství", a dokonce se společně s vládními pracovníky podílel jak na jeho zpracování, tak i na kampani "Je čas na životní partnerství."  Ministerstvo administrativy a pracovní skupina odpovědná za práce na zákonu se poprvé setkala s jeho příznici 6. září 2012. Jeho prezentace parlamentu byla naplánována na rok 2013. 16. listopadu 2012 potvrdila prezidentka pracovní skupiny Jagoda Botički, že párům stejného pohlaví bude umožněné úředně stvrdit svůj svazek za stejných podmínek jako mají heterosexuálové, ale že páry různého pohlaví nebudou do nové legislativy zahrnuty. Dále řekla, že je skupina v procesu prací na seznamu příslušných práva a povinností za asistence několika ministrů. LGBT asociace Iskorak a Kontra uvítaly rovné úřední podmínky pro sezdávání homosexuálních párů, ale nespokojily se s faktem, že homosexuální páry nebudou zahrnuty do rodinného práva, čímž jejich postavení bude i nadále limitováno. Nicméně přiznaly se k tomu, že to očekávaly z důvodu situace na politickém trhu a nutnosti dělat ústupky. Účelem včlenění do rodinného práva měla být právní situace dětí z homoparentálních rodin, což odpůrci životního partnerství považovali za nejkontroverznější.  2. srpna 2013 potvrdil ministr administrativy Arsen Bauk ještě jednou název zákona "životní partnerství". Dále uvedl, že registrovaná životní partnerství budou svým obsahem práva a povinností zcela identická s manželstvím, vyjma užití tohoto názvu, a vyjma adopcí. Na závěr však uvedl, že by se měla začít vést diskuze na téma přisvojení dítěte v takovém svazku. Poslanci HNS by podpořili plnou adopci. Politické debaty na téma zákona se měly uskutečnit v září téhož roku a jeho prezentace parlamentu koncem roku.  4. listopadu 2013 byl publikován první návrh zákona. Návrh stavěl životní partnery na zcela stejnou úroveň jako mají manželé, vyjma adopcí. Nicméně pamatoval na vztah mezi životním partnerem rodiče a nevlastním dítětem, kde připouštěl vznik výkonu rodičovské zodpovědnosti vůči dětem v životním partnerství. Podle legislativy se životní partner rodiče může stát poručníkem. Poručenství dává životním partnerům ve vztahu k nevlastním dětem obsahově status rodičů, vyjma užívání tohoto názvu. Přestože není životní partnerství součástí chorvatského rodinného práva, což mu bylo často vyčítáno, tak definuje pár stejného pohlaví jako rodinu. V jeho důvodové zprávě i závěrečném ustanovení je jasně napsáno, že je zakázaná jakákoli diskriminace, a že veškeré budoucí změny rodinného práva ve vztahu k manželství se musí týkat i životního partnerství.  12. prosince 2013 přijala vláda takto navržený zákon. 29. ledna 2014 přijala "zákon o životním partnerství" parlamentní Komise pro lidská práva a národnostní menšiny v poměru 6:2 (zbývající dva byli členové HDZ). 5 dní před tímto rozhodnutím byl zákon schválen Komisí pro genderovou rovnost. Rozhodnutí bylo jednomyslné, protože všichni členové HDZ nebyli přítomní. Toto se pak stalo precedentem pro všechny další parlamentní komise, které taktéž podpořily návrh. Když se návrh prvně projednával v parlamentu 24. února 2014, tak se projednávaly také jeho případná vylepšení, která by byla akceptovatelná. Vláda se usnesla na finálním hlasování 24. června 2014. Návrh byl pak následně přijat ve druhém čtení 10. července 2014. Parlament přijal zákon o životním partnerství během finálního čtení 15. července 2014 v poměru hlasů 89:16. V promulgační listině byl pak publikován 28. července 2014 a účinnosti nabyl o 8 dní později (tj. 5. srpen 2014), vyjma části o rodičovské zodpovědnosti, která se stala účinnou 1. září 2014.

LGBT rodičovství.

Homosexuální páry nemají v Chorvatsku plná adopční práva, ale svobodní jednotlivci smějí bez ohledu na sexuální orientaci osvojit dítě. Zákon o životním partnerství dále připouští také takzvané partnerské poručenství, které je jakýmsi ekvivalentem ke klasickému přisvojení stejnopohlavním partnerem rodiče. Životní partner biologického rodiče tak může dočasně nebo trvale vykonávat rodičovskou povinnost vůči svému nevlastnímu dítěti. Životní partnerství umožňuje rodiči nebo rodičům trvale nebo dočasně poskytnout rodičovská práva a povinnosti svému partnerovi, který není biologickým rodičem jejich dítěte. Pokud tento status má trvat déle než 30 dní je třeba takovou dohodu sepsat a ověřit u notáře. V situacích, kdy rodič nebo rodiče přenesou svá rodičovská práva a povinnosti na svého životního partnera, jsou všichni povinni se podílet na jeho výchově a v souladu s dobrem a nejlepším zájmem dítěte se kolektivně rozhodovat na podstatných záležitostech jeho života. V případě rozvodu má právo bývalý životní partner (nevlastní rodič) právo na styk se svým poručencem, pokud opatrovnický soud dojde k závěru, že je to z hlediska nejlepšího zájmu dítěte prospěšně. Institut poručenství partnera je mechanismus upravený v zákoně o životním partnerství, který umožňuje životnímu partnerovi rodiče získat trvalá rodičovská práva vůči svému nevlastnímu dítěti, a je tudíž velmi podobný institutu přiosvojení. K tomu může dojít za dvou podmínek: pokud oba jeho biologičtí rodiče zemřou nebo jeden z jeho rodičů zemře a druhý je neznámý; nebo pokud byl jeden z biologických rodičů omezen ve výkonu rodičovské povinnosti. Poručníkem dítěte se může stát po rozhodnutí soudu také životní partner biologického rodiče, pokud druhý rodič je neznámý, mrtvý, prohlášen za mrtvého, nebo byl zbaven rodičovských práv. Institut poručenství partnera je možný jak pro formální, tak i neformální, životní partnerství. Partner poručník vykonává vůči svému nevlastnímu dítěti plnou rodičovskou zodpovědnost a je i úředně zaznamenán v jeho rodném listě. Mezi poručníkem a poručencem vzniká také vztah blízké osoby se všemi vzájemnými právy a povinnostmi mezi rodiči a dětmi. Svobodná osoba bez ohledu na sexuální orientaci může osvojit. On 13 July 2015, it was reported that the first case of partner-guardianship had been granted.

Historie.

V květnu 2012 vyjádřila vicepremiérka a ministryně sociální politiky a mládeže Milanka Opačić podporu LGBT rodičovství s tím, že by se Chorvatsko mělo posunout v oblasti tolerance a akceptace. Ve své politice však opomněla situaci dětí vyrůstajících v homoparentálních rodin, které byly za tehdejší právní úpravy diskriminovány. Její postoje se tady nesetkaly s přijetím u některých nevládních organizací, které ji právě sdělily, že v Chorvatsku vyrůstá několik dětí ve stejnopohlavních rodinách, a že tyto rodiny se denně setkávají s právními komplikacemi, a tudíž by se tedy měla řešit především jejich situace.  Dlouhodobým podporovatelem LGBT rodičovství je také Vesna Pusić. V červenci 2012 vyjádřil podporu adopcím a řekl, že by společnost neměla být tolerantní k nerovnosti a tlaku z radikálních a krajně pravicových kruhů také ministr válečných veteránů a člen SDP Predrag Matić. Tímto vyjádřením také poukázal na fakt, že právě asociace válečných veteránů bývají často spojeny s krajně pravicovou politikou. Ministr ekonomie Ivan Vrdoljak řekl, že adopce by měly být povoleny, a vyjádřil naději, že se je podaří prosadit ještě za stávající vládní koalice, které končilo volební období v r. 2015.  V červenci 2014 přijala chorvatská vláda návrh novely zákona o životním partnerství, kterou se podařilo prosadit i díky většina poslanců v parlamentu. Chorvatsko tak poprvé zrovnoprávnilo i nesezdané heterosexuální páry s manželstvím, včetně adopcí. Tento krok lze vnímat jako první směrem k plným adopčním právům pro homosexuální páry, ačkoli není zákon o životním partnerství součástí rodinného práva. Advokátka Sanja Bezbradica Jelavić a profesorka na Univerzitě v Rijece došly k závěru, že Evropský soud pro lidská práva sice nečiní ze stejnopohlavního manželství lidské právo, ale že homosexuální páry staví na úroveň všech nemanželských párů. Své tvrzení podložily případem X a ostatní vs. Rakousko, ve kterém bylo osobám žijícím v homosexuálním svazku přiznáno právo na adopci jejich nevlastního dítěte stejně jako je tomu i v případě nemanželských heterosexuálních párů. Jsou tedy možné dvě cesty: dát nejprve podnět k Ústavnímu soudu, a pokud rozhodne negativně, tak se odvolat k Evropskému soudu pro lidská práva, jehož rozhodnutí bude pro Chorvatsko závazné. Ministr administrativy Arsen Bauk řekl, že vláda nezamýšlí změnit "zákon o životním partnerství" v tomto bodě, a že se tato otázka stane předmětem příštích parlamentních debat.  V květnu 2017 se Ústavní soud zabýval žalobou mužského páru žijícího v životním partnerství, kterého úřady odmítly zapsat do seznamu osvojitelů s odvoláním se na legislativu, která nepřipouští plná adopční práva pro životní partnery. Ještě předtím dotyčný pár úspěšně prošel cyklem kurzů v Centru náhradní rodinné péče. Přestože Chorvatsko nedává párům žijícím v životním partnerství plná adopční práva, tak příslušný pár a jejich právní zástupkyně poukazují na ustanovení zákona o životním partnerství a zákona o rodině, která jasně říkají, že životní partnerství má stejné právní postavení jako manželství. Dále zákon o životním partnerství říká, že problematika výchovy dětí neupravená v části poručenství partnera musí být řešená pomocí zákona o rodině, a proto se jedná v tomto případě o diskriminaci. Pár a jejich právní zástupkyně potvrdili, že pokud Ústavní soud nevyhoví jejich žádosti, odvolají se k Evropskému soudu pro lidská práva, s tím že v případech podobného typu již několikrát rozhodl pozitivně. Případ běží od 12. května 2017.

Chorvatsko přiznává párům stejného pohlaví status životního partnerství podle "zákona o životním partnerství", který jim garantuje rovná práva a povinnosti vycházející z manželství, vyjma adopcí. Nicméně pamatuje na vztah mezi partnerem rodiče a jeho nevlastním dítětem prostřednictvím poručenství. Zákon dále uznává a definuje neregistrovaná soužití párů stejného pohlaví jako neformální životní partnerství a staví je na stejnou úroveň jako registrovaná životní partnerství, pokud spolu žijí minimálně 3 roky. Zpočátku bylo stejnopohlavní soužití právně ošetřené podle zákona o neregistrovaném soužití z r. 2003, který byl pak nahrazen "zákonem o životním partnerství". Chorvatský parlament přijal nový zákon 15. července 2014. Účinnosti nabyl ve dvou fázích (5. srpna 2014 a 1. září 2014). Po referendu v r. 2013 je v chorvatské ústavě manželství definované pouze jako heterosexuální svazek.

Croatia recognizes life partnerships () for same-sex couples through the "Life Partnership Act", making same-sex couples equal to married couples in everything except adoption. However, the Act does provide couples with an institution similar to stepchild adoption called partner-guardianship. The Act also recognizes and defines unregistered same-sex relationships as informal life partners, thus making them equal to registered life partnerships after they have been cohabiting for a minimum of 3 years. Croatia first recognized same-sex couples in 2003 through a law on unregistered same-sex unions, which was later replaced by the "Life Partnership Act". The Croatian Parliament passed the new law on 15 July 2014, taking effect in two stages (5 August 2014 and 1 September 2014). Following a 2013 referendum, the Constitution of Croatia has limited marriage to opposite-sex couples.


Historie.

1976–1983: Alfasud Sprint.

"Alfa Romeo Alfasud Sprint" byl poprvé představen motoristickým novinářům v září 1976 v Baia Domizia (Caserta) a v listopadu 1976 byl vystavován na autosalonu v Turíně. Model navrhl Giorgetto Giugiaro stejně jako Alfa Romeo Alfasud, z kterého Sprint vycházel a s kterým sdílel mnoho dílů. Měl ale nižší a ostřejší design. Model Alfa Romeo Alfasud Sprint byl vyráběn (společně s Alfasudem) v závodě "Pomigliano d'Arco", který se nachází v jižní Itálii: odtud část názvu „sud“, který v italštině znamená jih.  Pod kapotou Alfa Romeo Alfasud Sprint se objevila nová verze čtyřválcového motoru Alfasud typu boxer, jehož objem byl zvětšen z 1186 cm3 na 1286 cm3, s dvojitým karburátorem, o výkonu 76 koní resp. 56 kW při 6000 ot./min. Motor doplňovala pětistupňová, plně synchronizovaná převodovka. Interiér byl tmavě hnědý, možnosti příplatkové výbavy byly omezeny na kola z lehkých slitin, hodiny typu Quartz a metalízu.  V květnu 1978 Alfa Romeo Alfasud Sprint prošel prvním faceliftem, který zahrnoval změny vzhledové i technické. Na výběr nyní byly dva motory (stejné jako pro Alfasud ti). Motor 1,3 o objemu 1350 cm3 měl výkon 79 koní resp. 58 kW. Motor 1,5 o objemu 1490 cm3 měl výkon 85 koní resp. 63 kW. Starší motor o objemu 1286 cm3 se pro kupé již nenabízel (zůstal v nabídce pro základní model Alfa Romeo Alfasud).  Došlo také k řadě změn v exteriéru, chromovaná části byly nahrazené matně černými kovovými nebo plastovými. Také v kabině došlo k řadě změn: sedadla nabízela výraznější podpěrky a byly potaženy novou tkaninou ve velbloudí barvě. Jen o rok později, v červnu 1979, přišly další úpravy motoru a model se nyní jmenoval Alfasud Sprint Veloce. Díky lepším karburátorům a zvýšení kompresního poměru narostl výkon motorů na 86 koní (63 kW) v případě motoru 1.3 a na 95 koní (70 kW) v případě motoru 1,5.

1983–1989: Sprint.

V únoru 1983 Alfa Romeo aktualizovala všechny své sportovní vozy; největší změny se týkaly právě modelu Sprint. Z názvu bylo vynecháno slovo Alfasud a také přídomek Veloce, auto se nyní jmenovala jen Alfa Romeo Sprint. Souviselo to také s tím, že jen o několik měsíců později objevil nový model Alfa Romeo 33, který nahradil hatchback Alfa Romeo Alfasud, z kterého Sprint dosud vycházel.  Sprint tak předešel na platformu Alfa Romeo 33. Toto mělo za následek změnu předního zavěšení, úpravu brzd a další změny. Nově řadu Sprint tvořily tři modely: 1,3 a 1,5 (s motory a výkonem nezměněným oproti Alfasud Sprint Veloce) a zcela nové 1,5 Quadrifoglio Verde. Také v interiéru a exteriéru došlo k řadě změn: nová mřížka, nové světlomety, okenní obložení a ornamenty C sloupku. Nárazníky z chromu byly nahrazeny plastovými a po obvodu karoserére byly přidány velké plastové ochranné pásky. V zadní části byla nová lichoběžníková koncová světla spojena s držákem poznávací značky černým plastovým obložením, doplněným znakem Alfa Romeo. V kabině byla nová sedadla, nový volant a řada změn prvků palubní desky a dveřních panelů.  Nově zavedená sportovní verze "Quadrifoglio Verde" byla představena na autosalonu v Ženevě v březnu 1983. Jeho motor typu boxer o objemu 1490 cm3 byl upravený na výkon 105 koní (77 kW) při 6000 ot./min; Přední brzdové kotouče byly chlazeny a převodovka má kratší převody. Na řadě prvků byla použita zelená barva specifická pro tento model. Pneumatiky byly Michelin TRX 190/55. Tříramenný volant byl pošitý kůží, koberečky byly opět v zelené barvě, sportovní sedadla v barvě černé se zelenou výšivkou.  V listopadu 1987 prošel Sprint faceliftem naposledy. Varianta 1,3 byla zachována, zatímco 1,5 motor byl nahrazen modelem Sprint 1.7 Quadrifoglio Verde s motorem o výkonu 117 koní (87 kW). Později se na vybraných trzích prodávala též verze 1,7 se vstřikováním paliva a třícestným katalyzátorem.  Celkem bylo od roku 1976 do roku 1989 vyrobeno 116 552 kusů modelu Sprint. Sprint neměl žádného přímého předchůdce ani nástupce. Až později se objevil model Alfa Romeo GT, což je kupé odvozené od modelů Alfa Romeo 156 a Alfa Romeo 147.

Alfa Romeo Alfasud Sprint (později jen Alfa Romeo Sprint) je kupé poháněné motorem typu boxer vyráběný italským výrobcem Alfa Romeo od roku 1976 do roku 1989, založený na modelu Alfa Romeo Alfasud. Celkem bylo vyrobeno 116 552 kusů Alfa Romeo Alfasud Sprint a Alfa Romeo Sprint. Sprint byl prodáván v Evropě, Jižní Africe, Austrálii a na Novém Zélandu.

The Alfa Romeo Alfasud Sprint (later only Alfa Romeo Sprint) is a boxer-engined coupé produced by the Italian manufacturer Alfa Romeo from 1976 to 1989, and based on the Alfa Romeo Alfasud. 116,552 units of the Alfasud Sprint and Sprint were built in total. The Sprint was sold in Europe, South Africa, Australia, and New Zealand.


Historie.

Myšlenka se začala rozvíjet, když se v roce 2013 v Berlíně uskutečnily velké protesty uprchlíků na Oranienplatz v Berlíně. Zakladatelé Über den Tellerrand slyšeli o protestech v médiích, ale neznali nikoho, kdo tehdy na náměstí protestoval. Cílem tedy bylo především uprchlíky poznat. Zakladatelé se rozhodli, že budou s uprchlíky vařit. Z toho posléze vznikla kuchařka. Tato kuchařka obsahuje nejen originální recepty uprchlíků, ale i jejich osobní příběhy. Kniha byla dokončena a posléze uvedena na trh během osmi týdnů. První kniha obsahuje 21 receptů uprchlíků. Kniha obdržela v prosinci 2013 cenu Funpreneur. Zpočátku bylo vydáno pouze 400 výtisků. Nicméně objednávek bylo tolik, že se čtyři zakladatelé rozhodli projekt zprofesionalizovat.  Ze společného vaření vzešla myšlenka, že by uprchlíci mohli poskytovat kurzy vaření. Pro zakladatele bylo důležité sblížit uprchlíky a místní obyvatele.  Později se vydala ještě druhá kuchařka. Ta obsahuje 36 receptů od 27 uprchlíků. Kuchaři pocházejí ze zemí jako Afghánistán, Sýrie, Guinea, Niger, Makedonie nebo Čečensko.  Původní myšlenkou sdružení bylo, že se uprchlíci a místní při společném vaření lépe seznámí s kulturou toho druhého. Místní lidé také mohou pochopit situaci uprchlíka.

Činnost sdružení.

Sdružení provozuje různé programy na podporu integrace. Mezi ně patří "Champion program", "Satelitní program", "Kuchyně na útěku", "Job buddy program" a "Budování mostů". Sdružení podporuje sociální vztahy uprchlíků koučováním dobrovolníků a poskytováním infrastruktury a zdrojů. Mezi hlavní aktivity patří společné vaření, sportování, zpěv nebo zahradničení, ale také tandemové jazykové kurzy. Satelitní program zahrnuje podporu satelitních měst mimo Berlín. Celkem je jich v Nizozemí, Švýcarsku, Rakousku a Německu 25. "Kuchyně na útěku" je mobilní kuchyně, která v roce 2016 procestovala Itálii, Francii, Německo, Nizozemsko a Švédsko. Místní obyvatelé vařili s uprchlíky ve společné mobilní kuchyni. Cílem bylo mezinárodně rozšířit tuto myšlenku. Projekt byl financován v rámci "Advocate Europe Programm". V "Job buddy programu" pomáhá zkušený zaměstnanec uprchlíkům s orientací na trhu práce zasíláním žádostí o práci, tvorbou dokumentů a přípravy na pracovní pohovory. Sdružení kromě toho podporuje tematické přednášky a workshopy. V "Budování mostů" sdružení podporuje týmy složené z místních, uprchlíků žijících v Německu delší dobu a nově příchozích uprchlíků ze stejné země. Kombinace místních a integrovaných uprchlíků umožňuje snadněji překonat jazykové bariéry. Kromě toho integrovaní uprchlíci lépe pochopí obtíže, kterým čelí nově příchozí.

Über den Tellerrand je německá nezisková organizace, jejímž cílem je pomáhat v integraci přistěhovalců. Její sídlo je v Berlíně a byla založena v dubnu 2014. Proto pracuje jak s uprchlíky, tak i s domácím obyvateli. Organizace je aktivní v 25 městech.

Über den Tellerrand is a nonprofit organization engaged in the integration of refugees. The headquarters of the organization is in Berlin, Germany. It was founded in April 2014. The main focus of the organization is to have citizens and refugees live and work together side by side with each side learning from the others. In July 2017 the organization was active in 25 cities in Germany, Austria, Switzerland and the Netherlands.


Výskyt.

Obývá Střední a Jižní Ameriku, ve Střední Americe osídlila například Kostariku, Panamu či Nikaraguu, v Jižní Americe potom žije v západní Brazílii, na jihu Venezuely, v jihovýchodní části státu Kolumbie, v Surinamu, Bolívii a dalších zemích. Lze ji najít až do nadmořské výšky 1 400 m n. m. Žije hlavně v oblastech, ve kterých jsou stálé vodní nádrže, může obývat například lesy (včetně sekundárních), bažiny i rýžová políčka.

Popis.

Samičky tohoto druhu dosahují velikosti zhruba 85,3 mm, samci až 104,6 mm, jedná se žábu středního až velkého těla. Samci mají zvětšené přední končetiny, což pravděpodobně usnadňuje páření. Hvízdalka bolívijská má světlehnědé zbarvení se skvrnami na končetinách, spodek těla je potom světlý. Tato žába je aktivní v noci a ozývá se jedním až dvěma zakvákáními o postupně se zvyšující frekvenci, která trvají půl sekundy. Rozmnožování nebylo řádně prostudováno. Probíhá v období dešťů, vajíčka samice ukládá to pěnového obalu nad vodní hladinu. Vylíhnutí pulci se poté vyvíjejí v mělkých vodních nádržích. Podle studie z roku 1988 se všichni pulci pohybují dohromady v jednom směru. Samice může mláďata přesouvat na jiná místa pomocí signálů posílaných ve vodě. Je možné, že se tak snaží přesunout svá mláďata do oblastí d hlubší vodou anebo je tak chrání před útoky predátorů.  Na druhu parazituje zástupce čeledi Euglenamorphaceae "Hegneria leptodactyli".

Ohrožení.

Mezinárodní svaz ochrany přírody hodnotí druh hvízdalka bolívijská jako málo dotčený, protože má velkou a stabilní populaci obývající rozsáhlý areál výskytu včetně chráněných areálů. Nevadí jí ani znečištěné vody a velké hrozby nejsou známy − pouze tamější obyvatelé mohou žáby lovit.

Hvízdalka bolívijská, známá také jako hvízdalka hranatá ("Leptodactylus bolivianus", syn. "Cystignathus ocellatus", "Leptodactylus [Pachypus] bolivianus", "Leptodactylus insularum", "Leptodactylus ocellatus", "Leptodactylus romani" a "Rana ocellata") je hvízdalkovitá žába náležící do rodu "Leptodactylus". Popsal ji George Albert Boulenger v roce 1898.

Leptodactylus bolivianus is a species of frog in the family Leptodactylidae. Its local name is sapo-rana boliviano ("Bolivian toad-frog"). It is found in Bolivia, Brazil, Colombia, Costa Rica, Ecuador, French Guiana, Guyana, Nicaragua, Panama, Peru, Suriname, Trinidad and Tobago, and Venezuela. Its natural habitats are subtropical or tropical dry forests, subtropical or tropical moist lowland forests, subtropical or tropical seasonally wet or flooded lowland grassland, rivers, intermittent rivers, shrub-dominated wetlands, swamps, freshwater marshes, intermittent freshwater marshes, arable land, pastureland, plantations, rural gardens, urban areas, heavily degraded former forest, ponds, aquaculture ponds, sewage treatment areas, irrigated land, seasonally flooded agricultural land, and canals and ditches. It is not considered threatened by the IUCN.


Recognition of same-sex unions in Slovenia

Partnerství.

Zákon o registrovaném partnerství párů stejného pohlaví 2005.

Zákon o registrovaném partnerství byl přijat 22. června 2005 pod názvem "Zakon o registraciji istospolne partnerske skupnosti" (ZRIPS). Zákon upracuje pouze majetkové vztahy, vzájemnou vyživovací povinnost mezi partnery a právo dědit ze zákona. Zákon negarantuje registrovaným párům rovná práva v sociálním zabezpečení (sociální a zdravotní pojištění, pozůstalostní důchody) a nedává partnerům status blízké osoby. Přijetí zákona vyvolalo žhavou politickou debatu v Národním shromáždění z řad poslanců Slovinské národní strany, která odmítala registrované partnerství. Opoziční Sociální demokracie a Liberálové argumentovali, že samotný zákon je už beztak dost okleštěný, a že odmítají o něm hlasovat, načež opustili jednání. Hlasování bylo úspěšné v poměru hlasů 44:3.  Rozsáhlejší návrh zákona o registrovaném partnerství byl přijat v prvním čtení parlamentu v červenci 2004, ale parlament jej v březnu 2005 ve druhém čtení odmítl. Návrh obsahově zcela kopíroval veškerá práva a povinnosti plynoucí z manželství, vyjma adopce dětí.  31. března 2005 přijala vláda nový návrh zákona o registrovaném partnerství viz výše, který garantoval registrovaným partnerům rovná majetková a sociální práva. Takový návrh byl přijat v červenci 2005 a účinným se stal 23. července 2006.  2. července 2009 shledal Ústavní soud diskriminačním, aby registrovaní partneři po sobě nemohli navzájem dědit ze zákona. Podle soudu je odlišné zacházení s registrovanými partnery a s manžely nekompatibilní s ústavou, neboť diskriminuje na základě sexuální orientace, což je v článku 14 slovinské ústavy zakázané. Parlament dostal šest měsíců, aby si s novou situací poradil. V reakci na to slíbila ministryně vnitra Katarina Kresal (LDS), že vláda připraví nový zákon, který legalizuje stejnopohlavní sňatky. Toto prohlášení vyvolalo značné nevole ve společnosti.

Revize zákona o rodině a referenda 2011.

2. července 2009 oznámila ministryně vnitra Katarina Kresal (LDS), že by Slovinsko mohlo v dohledné době legalizovat stejnopohlavní manželství, čímž vláda konečně zcela zrovnoprávní homosexuální a heterosexuální páry. Toto prohlášení vyvolalo narazilo na určitý odpor z řad veřejnosti, zejména kvůli otázce adopce dětí páry stejného pohlaví.  21. září 2009 prezentovala vláda nový zákon o rodině, který by homosexuálním párům umožnil uzavřít sňatek a adoptovat děti. Návrh se dostal do fáze veřejné debaty, která měla skončit 1. listopadu 2009. V prosinci 2009 se vláda zabývala pozměňovacími návrhy k novele, o nichž měla hlasovat do r. 2010. 17. prosince 2009 přijala vláda novelu zákona o rodině. Národnímu shromáždění byl návrh postoupen 21. prosince 2009. 2. března 2010 byl návrh přijat ve Shromáždění v prvním čtení.  24. ledna 2011 oznámila vláda, že změní některé části zákona ještě před finálním hlasováním v Národním shromáždění. V pozadí pozměňovacích návrhů stálo problematické prosazování návrhu jako celku. Manželství tak bylo ponecháno jako svazek muže a ženy, ale registrovaným partnerům byla dána rovná práva a povinnosti plynoucí z manželství, kromě společné adopce dětí (adopci dítěte partnera zákon připouštěl).  7. dubna přijala komise Národního shromáždění pozměněný návrh ve druhém čtení a postoupila ho do fáze třetího čtení. Ve třetím čtení prošel 16. června 2011.  Nový zákon byl 1. září 2011 napadený konzervativním lidovým hnutím "Občanská iniciativa za rodinu a práva dětí", která požadovala vypsání národního referenda o něm, a která začala sbírat potřebné hlasy, aby k němu mohlo dojít. Vláda se v reakci na to zeptala Ústavního soudu, zda by takové referendum bylo ústavní. Ten 26. prosince 2011 rozhodl, že ano. Referendum konané 25. března 2012 pak vedlo ke zrušení nového zákona.

Návrh zákona o partnerství 2014.

14. dubna 2014 prezentovalo Ministerstvo práce, rodiny, sociálních věcí a rovných příležitostí návrh zákona garantující partnerstvím všechna práva a povinnosti vyplývající z manželství, kromě adopce a asistované reprodukce. V procesu veřejné konzultace byl do 5. května 2014. Jeho osud byl však nejistý z důvodu nadcházejících parlamentních voleb konaných 13. července 2014, které vedly k rezignaci premiérky Alenky Bratušek. 15. října 2014 oznámilo Ministerstvo další veřejné diskuze o návrhu, které skončily 15. listopadu. V lednu 2015 řekla ministryně práce, rodiny, sociálních věcí a rovných příležitostí Anja Kopač Mrak, že by návrh měl být nahrazen jiným návrhem, který by legalizoval stejnopohlavní sňatky.

Zákon o partnerství 2016.

22. prosince 2015 po referendu, které zrušilo legalizaci stejnopohlavního manželství ve Slovinsku (viz výše), nezávislá poslankyně Jani Möderndorfer zpracovala návrh zákona, který by dal registrovaným partnerům stejná práva a povinnosti jako mají manželé, vyjma adopcí a přístupu k asistované reprodukci. 10. března 2016 byl tento návrh podpořen vládou. 5. dubna byl návrh přijt poslaneckou Komisí pro práci, rodinu, sociální politiku a handicapované. 21. dubna byl tento návrh přijat ve Shromáždění poměrem hlasů 54:15. Národní rada nepožadovala, aby Národní shromáždění hlasovalo o návrhu znovu.  28. dubna vydala Unie pracujících migrantů petici s 2500 podpisy se žádostí o vypsání referenda. Nicméně 5. května jim mluvčí Národního shromáždění Milan Brglez odmítl poskytnout 35denní lhůtu k získání potřebných 40 tisíc platných hlasů pro vypsání celonárodního referenda s odůvodněním, že toto a jejich další iniciativy hrubým způsobem porušují zákon o všeobecném referendu.  Návrh pak zaslal k promulgaci hned následující den. Ten pak podepsal slovinský prezident Borut Pahor a zveřejnil ve Sbírce zákonů 9. května 2016. Zákon se stal účinným 15. den po publikaci (24. květen 2016) a do plného provozu byl uveden o devět měsíců později (24. února 2017).  10. května napadla Unie pracujících migrantů Brglezovo rozhodnutí u Ústavního soudu. 21. července 2016 se soud odmítl jejich žalobou zabývat.

Stejnopohlavní manželství.

Návrh novely zákona o rodině a manželství.

15. prosince 2014 zpracovala opoziční Sjednocená levice návrh zákona o stejnopohlavním manželství. Příznivci návrhu řekli, že cílem je zrovnoprávnit všechny členy společnosti, a že jako takový dá všem skupinám rovná ústavní práva, neboť právě Ústava říká, že všichni jsme si rovni, což ale v případě stejnopohlavních párů neplatí. 29. ledna 2015 nezaujala vláda k tomuto návrhu žádné stanovisko. Dvě ze tří stran vládnoucí koalice Strana moderního středu a Sociální demokracie tento návrh podpořily stejně jako opoziční strany ZL a Aliance Alenky Bratušek. Třetí strana koalice Demokratická strana penzistů se rozhodla dát svým poslancům volnou ruku. Pouze Slovinská demokratická strana a Nové Slovinsko jej odmítly. 10. února 2015 přijala Komise práce, rodiny, sociální politiky a handicapovaných návrh v poměru hlasů 11:2 ve druhém čtení.  3. března přijalo Národní shromáždění návrh ve třetím čtení poměrem hlasů 51:28.. 10. března 2015 odmítla Národní rada podnět k vrácení návrhu zpátky do Shromáždění v poměru hlasů 14:23. Návrh se pak dostal k podpisu prezidentovi.  10. března 2015 oznámili odpůrci zákona, že se jim podařilo nasbírat více, než 80 tisíc podpisů pro vypsání referenda. Již předtím získali 2500, což je dostačující minimum k vypsání řádné petice za referendum.  17. března 2015 předseda poslaneckého klubu Strany moderního středu řekl, že ačkoli strana podporuje stejnophlavní manželství, nebude nijak bránit možnosti lidového hlasování. Sjednocená levice, hlavní předkladatel návrhu, tento postoj kritizovala. Nicméně 19. března prohlásili politci Strany moderního středu, že pouze nechtějí bránit odpůrcům ve sbírání podpisů pod petici, a že vynaloží veškeré úsilí k zablokování takového referenda, pokud se jim podaří tedy získat požadované minimum.  23. března 2015 započala 35denní lhůta, během níž bylo nutné získat minimální počet podpisů 40 tisíc pro vypsání referenda o nově přijatém zákonu. Ten samý den skupina 23 poslanců SD, DeSUS, ZL a ZaAB vznesla požadavek na zahájení mimořádné schůze Shromáždění k hlasování o rezoluce blokující referendum. 26. března hlasovalo Národní shromáždění v poměru hlasů 53:21 k zablokování referenda s odvoláním se na ústavní zákony, které nepřipouštějí plebiscit, který by rozhodoval o zákonech eliminujících neústavnost z hlediska lidských práv a základních svobods.  Příznivci referenda, kteří už nasbírali 48 146 podpisů se k hlasování Národního shromáždění vyjádřili tak, že se 2. dubna odvolají k Ústavnímu soudu.

Petice k Ústavnímu soudu.

Soud měl rozhodnout, zda je referendum ústavní s ohledem na článek 90 ústavy zakazující referenda o ústavně chráněných lidských právech. Jakékoli referendum ve Slovinsku je úspěšné, pokud se jej zúčastní minimálně 20 % oprávněných voličů, a pokud většina z nich hlasuje proti.  Ústavní soud oznámil, že rozhodne ve čtyřech fázích 10. června, 9. července, 10. září a 24. září. V říjnu 2015 se za vypsání referenda politicky angažoval také lublaňský římskokatolický arcibiskup Stanislav Zore.  22. října 2015 Ústavní soud oficiálně rozhodl, že referendum nijak neodporuje Ústavě. Nicméně se nijak nevyjádřil ke spornému článku 90, který pojednává o ústavnosti referend. Rozhodnutí tak zrušilo hlasování Národního shromáždění o neústavnosti referenda.

Referendum.

4. listopadu 2015 rozhodlo Národní shromáždění, že se referendum bude konat 20. prosince 2015. Referenda se zúčastnilo požadované minimum 20 % oprávněných voličů, z nichž většina hlasovala proti návrhu.

Adopční kauzy.

3. března 2010 rozhodl Nejvyšší soud o uznání rodičovských práv gay páru s dvojím občanstvím, který si osvojil holčičku ve Spojených státech. 17. července 2011 umožnilo Ministerstvo práce, rodiny a sociálních věcí lesbické ženě osvojení dítěte její registrované partnerky na základě zákona z r. 1976. Díky tomu se potvrdila možnost osvojování dětí v homoparentálních rodinách navzdory zrušení novely zákona o rodině v referendu.

Veřejné mínění.

Eurobarometr z r. 2006 ukázal, že 31 % Slovinců podporuje stejnopohlavní manželství a 17 % by homosexuálním párům umožnilo adopci dětí (průměr EU 44 % a 33 %).  Průzkum zveřejněný v říjnu 2006 ukázal, že by 23 % respondentů podpořilo plná adopční práva stejnopohlavních párů, zatímco 74 % by bylo proti.  Statistika Delo Stik z února 2015 ukázala, že 59 % Slovinců podporuje stejnopohlavní manželství, zatímco 37 % je proti. Separátní otázka v anketě ukázala, že 51 % Slovinců podporuje návrh projednávaný v Národním shromáždění tou dobou, který by umožnil homosexuálním párům uzavírat sňatky a adoptovat děti, zatímco 42 % je proti. Podle průzkumu by 38 % respondentů podpořilo adopce dětí homosexuálními páry a 55 % by bylo proti.  Jiný průzkum společnosti Ninamedia v březnu 2015 ukázal, že 42 % respondentů podporuje nový zákon, zatímco 54 % je proti. Podpora byla největší u osob mladších 30 let a v regionu Primorska.  Výzkum zveřejněný v deníku Delo v březnu 2015 ukázal, že si většina respondentů myslí, že by Ústavní soud neměl umožnit referendum o takových věcech. Z těch, kteří indikovali účast v referendu, 36 % řeklo, že zákon podpoří, zatímco 50 % že nepodpoří.  Eurobarometr z r. 2015 shledal, že by 54 % Slovinců podpořilo legalizaci stejnopohlavního manželství v celé Evropě, zatímco 40 % by bylo proti.

Slovinsko umožnilo homosexuálním párům uzavírat registrované partnerství od 23. července 2006. Slovinský zákon o registrovaném partnerství dává párům žijícím rovná majetková a sociální práva, čímž jim od 24. února 2017 dává zcela stejná práva a povinnosti jako mají manželé, vyjma společné adopce dětí a přístupu k asistované reprodukci.

Slovenia has recognized partnerships () since 24 February 2017. These provide same-sex partners with all the legal rights of marriages, with the exception of joint adoption and in vitro fertilisation. Previously, Slovenia had recognized the more limited "registrirana partnerska skupnost" for same-sex couples between 2006 and 2017, which gave same-sex partners access to one another's pensions and property.


Popis.

Leguán růžový je velmi podobný ostatním druhům svého rodu. Liší se však odlišnou barvou kůže mající růžový odstín, který na několika místech přechází do černé. Po stranách těla se mu tvoří také černé svislé pruhy. Mírně odlišný je i jeho hřeben (především v oblasti krku), který postrádá ostré výčnělky, a je tak více zaoblený.  Rozměry leguána růžového jsou známy především z jeho holotypu; ten měl tělo dlouhé 47 cm a ocas asi 61,4 cm. Dospělý kus může vážit asi 5 kg.  Leguán růžový se živí podobnou stravou, jako jeho příbuzní, především tedy kaktusy (např. květy opuncie), a ovocem.  O životě a rozmnožování tohoto leguána není známo mnoho spolehlivých údajů. Předpokládá se však, že se jeho život podobá leguánovi bledému nebo leguánovi galapážskému. Údajně se může dožít až 60 let.

Ohrožení.

Leguán růžový se vyskytuje pouze na ostrově Isabela, na území o rozloze 10 až 25 kilometrů čtverečních. Na těchto místech žije už necelých 200 kusů. Ačkoli není ostrov trvale lidmi obydlen, nevyhnul se rozšíření invazivních druhů predátorů, kterými jsou kočky ("Felus catus") nebo krysy ("Rarrus rattus"). Ti se asi nejvíce podílejí na poklesu jeho populace. Rozhodně více, než jeho jediný přirozený predátor jestřáb galapážský ("Buleo galapagoensis"). V neposlední řadě ohrožuje tohoto leguána samotný ostrov, na kterém se nachází činná sopka zvaná "Wolf". Poslední erupce tohoto vulkánu byla zaznamenána v roce 1982.  Ze strany ochránců je obecně doporučeno chovat tento druh v zajetí, a pokusit se jej úspěšně rozmnožit. Rovněž se pokládá za vhodné vytvořit přírodní rezervaci, a vypořádat se s nepůvodními druhy predátorů.

Leguán růžový ("Conolophus marthae"), též zvaný galapážský růžový, je kriticky ohrožený druh vejcorodého ještěra z čeledi leguánovití. Je endemitem Galapág (Ekvádor), ale vyskytuje se pouze na ostrově Isabela, na kterém byl poprvé spatřen až v roce 1986. Za samostatný druh rodu "Conolphus" byl určen teprve v roce 2009, na základě odlišného zbarvení ale především genetické analýzy, podle které se vyvinul z jiného předka než jeho příbuzní leguán bledý ("Conolophus pallidus") a leguán galapážský ("Conolophus subcristatus").

Conolophus marthae, the Galápagos pink land iguana, is a species of lizard of the family Iguanidae. This critically endangered iguana is native only to the Wolf Volcano in northern Isabela Island of the Galápagos (Ecuador). The iguana has a pink body with some dark stripes, prompting some to call it the pink iguana or the Galápagos rosy iguana. The species was first discovered in 1986 and was identified as a separate species, distinct from the Galápagos land iguana, early in 2009. This species is the only example of ancient diversification in the genus "Conolophus" and documents one of the oldest events of divergence ever recorded in the Galápagos.


Život.

Narodil se na začátku roku 1905 v Římě, kde jeho otec vykonával vojenskou službu. Jinak kořeny jeho rodiny jsou v "Neive", na jižním okraji regionu Piemont (italsky Piemonte), asi 50 kilometrů jihovýchodně od Turína, hlavním městě regionu. Vystudoval strojírenství na Polytechnické univerzitě v Turíně (italsky Politecnico di Torino, je to nejstarší technická univerzita v Itálii), promoval v roce 1927.  Po absolvování povinné vojenské služby nastoupil v roce 1928 ve Fiatu, nejprve ovšem pracoval na vojenských vozidlech a poté v oddělení leteckých motorů. Ještě před válkou však navrhl několik významných automobilových konstrukcí. Od roku 1946 až do roku 1970 byl hlavním konstruktérem automobilky Fiat, poté odešel do důchodu, ale se společností Fiat zůstal v úzkém kontaktu jako „poradce předsednictva Fiat a velvyslanec společnosti u národních a mezinárodních organizací“. Napsal rovněž několikasvazkové vzpomínky na svůj profesní život a o historii automobilky Fiat.  Byl také prezidentem FISITA (Fédération Internationale des Sociétés d'Ingénieurs des Techniques de l'Automobile) a autorem odborné monografie "Motori Endotermici", anglicky "Endothermic Engines", která se zabývá různými otázkami souvisejícím s návrhem, konstrukcí a funkcemi spalovacích motorů. Práce se stala referenční příručkou pro kurzy strojních inženýrů na mnoha univerzitách a byla přeložena do řady jazyků. Zemřel 31. března 1996 v Turíně.

Kariéra a hlavní konstrukce.

Předválečné konstrukce.

Do společnosti Fiat nastoupil ihned po studiích a absolvování povinné vojenské služby (v roce 1928), nejprve ovšem pracoval na vojenských projektech a poté v oddělení leteckých motorů. Ředitel oddělení leteckých motorů ovšem byl "Tranquillo Zerbi", který pro Fiat navrhoval také automobily pro Grand Prix.  Když začal pracovat v roce 1933 na projektu Fiat 500 Topolino, jeho tehdejší nadřízený "Antonio Fessia" natolik důvěřoval schopnostem mladého inženýra, že mu svěřil konstrukci všech mechanických komponent vozidla včetně šasi. Fiat 500 Topolino bylo na svou dobu velmi moderní malé auto, které bylo nesmírně úspěšné i komerčně. Nakonec se vyrábělo od roku 1936 až do roku 1955 a vyrobilo se ho 520 000 kusů.  Další jeho konstrukcí byl "Fiat 508 C (1937)" (nahrazující model Fiat 508 Balilla z roku 1932), vůz nižší střední třídy (segment C), který se po modernizaci v roce 1939 přejmenoval na Fiat 1100. Tento Fiat možná není v laické veřejnosti tak znám, jako Fiat 500 Topolino, ale ve své době byl oceňován jak pro vynikající šasi, zajišťující výborné jízdní vlastnosti a současně snadnou řiditelnost, tak pro konstrukci motoru, která mimo jiné používala v té době moderní rozvod OHV (Topolino ještě používalo starší rozvod SV). Na vůz té doby a cenové kategorie je neobvyklé též nezávislé zavěšení přední nápravy.  Krátce před válkou se Giacosa významně podílel též na konstrukci Fiatu 508 C Mille Miglia, což je dvoudveřový dvoumístný sportovní vůz typu kupé s aerodynamickou karosérií, založený na šasi a motoru původního modelu Fiat 508 C, vyráběný v letech 1938 až 1939. Krátce po zahájení výroby se vůz v roce 1938 zúčastnil slavného závodu Mille Miglia (Tisíc mil), který vedl z Brescie v Lombardii do Říma a zpět po trase ve tvaru osmičky, která měla přibližně 1600 kilometrů, tedy cca 1000 mil. Hned při své první účasti vůz zvítězil ve své třídě a byl šestnáctý v absolutní klasifikaci při průměrné rychlosti přes 112 km, přestože většina komponent byla převzata ze sériového vozu (včetně motoru: pouze měl větší karburátor a upravený kompresní poměr, takže dosahoval výkonu 42 koní (31 kW) oproti 32 k (24 kW) sériového motoru). Pro srovnání, absolutní vítěz s vozem Alfa Romeo, měl motor o objemu 3 litry a výkon 220 kW (téměř 300 koní, více než sedminásobek výkonu Fiatu!).  Hlavní zásluhu na tom, že vůz s víceméně sériovým motorem o objemu necelých 1,1 litru dosahoval rychlost přes 140 km/h měla novátorská aerodynamická karoserie s nízkým koeficientem aerodynamického odporu. Tvar karoserie byl optimalizován vytvořením řady modelů v měřítku 1:5, které byly testovány v aerodynamickém tunelu na Polytechnické univerzitě v Turínu.

Sportovní vozy 40. let.

Bohatý italský průmyslník "Piero Dusio" se v roce 1944 obrátil na Giacosu s žádostí o vytvoření jednomístného závodního automobilu, který by mohl být zakoupen za relativně nízkou cenu. Návrh vytvořil ve svém volném čase mimo továrnu Fiat. Konstrukce využívala komponenty Fiatu 500 Topolino a Fiatu 508 C. Výsledný vůz Cisitalia D46 byl v prodeji od roku 1946. Prostorový rám byl navržen s použitím ocelových trubek a tělo se skládalo z panelů z lehké slitiny – byla to slavná italská konstrukční technika známé pod označením "superleggera" („superlehká“). Motor z Fiatu 1100 byl vyladěn tak, že poskytoval výkon 60 koní. Vůz tak dosahoval maximální rychlost 175 km/h. V roce 1946 byla vyrobena série dvaceti automobilů a vozy úspěšně závodily po zbytek čtyřicátých let.  Giacosa dále provedl počáteční konstrukční práce na dalším modelu Cisitalia, dvousedadlovém sportovním autě, Projektu 202. Opět použil rám z trubek. Návrh byl adaptací konstrukce předchozího modelu D46 s jedním sedadlem. Prototyp byl vybaven karosérií typu kupé podobným modelu Fiat 508 C Mille Miglia. Dříve než začala sériová výroba, Giacosa předal odpovědnost za konstrukci Giovanni Savonuzzimu.

Poválečné konstrukce.

Přestože v roce 1946 se Giacosa stal hlavním konstruktérem automobilky Fiat, zpočátku se nezdálo, že by mohl naplno uplatnit své představy o tom, jakým směrem by se měly ubírat konstrukce automobilů Fiat. Obchodní oddělení společnosti Fiat mělo zásadní vliv na to, jak budou vypadat nové modely.  Fiat 1400 byl první vůz, který nebyl jen úpravou předválečných modelů, ale šlo nový design a konstrukci, byl to také první Fiat nabízený i se vznětovým motorem, byl to rovněž první automobil vyráběný v automobilkách SEAT a Zastava. Model tedy má na jedné straně řadu prvenství, ale na druhé straně to byl jen dílčí úspěch, za osm let se v Itálii vyrobilo pouze 120 000 kusů. Úspěšná však byla licenční výroba SEAT a Zastava, vyráběl se také v Rakousku (Steyr-Puch nyní Magna Steyr). Důvodem jen vlažného přijetí vozu v Itálii byly právě protichůdné požadavky obchodního oddělení, které měl automobil plnit v méně rozvinutých zemích a v Itálii.  Další poválečnou konstrukcí byl Fiat 1100/103. Přes téměř stejné číselné označení jako model, který nahrazoval, měl nový vůz zcela odlišný design i konstrukci karosérie a podvozku, z předválečného modelu "Fiat 1100 (1937)" byl převzat pouze osvědčený motor, který byl mírně upraven. Model postupně prošel řadou modernizací, vyráběl se zejména jako sedan a kombi (po určitou dobu i další verze, např. kupé nebo roadster TV Tranformabile), na jeho platformě byl postaven i lehký užitkový vůz Fiat 1100 T. Vyráběl se až do roku 1969 (1100 T až do 1972) a celkem se ho vyrobilo kolem 1,75 miliónů kusů.  Dalším návrhem Giacosy a jeho týmu byla náhrada předválečného Fiatu 500 Topolino, který se (v poslední modernizaci) vyráběl až do poloviny 50. let. Náhradou se stal Fiat 600: vůz zcela nové konstrukce s vodou chlazeným motorem vzadu (oproti tomu "VW Brouk" měl motor chlazený vzduchem). Giacosa využil výhod této konstrukce, takže při délce jen 3215 mm nabídl vůz pro čtyři osoby, byť s omezeným zavazadlovým prostorem. Při objemu motoru jen 633 cm3 byl vůz schopen dosáhnout rychlosti téměř 100 km/h (pozdější verze se silnějším motorem až 110 km), což bylo dáno zejména nízkou hmotností (585 kg). Giacosa také překonal problém jízdní nestability, která se považovala za důsledek koncepce „vše vzadu“. Zjistil, že to není způsobeno rozložením zatížení mezi nápravy, ale užitím jednoduchého typu zavěšení zadní nápravy, které měly vozy s motorem vzadu a pohonem vzadu jiných značek. Použitím pokročilejšího typu zavěšení byl tento problém téměř úplně eliminován.  Ani ne rok po zahájení výrobu Fiatu 600 (v roce 1956) vznikl vůz Multipla (předchůzce dnešních minivanů). Chytrou úpravou platformy původního Fiatu 600 se podařilo postavit vůz s minimálními rozměry, ale až pro 6 sedících osob, použitelný i jako malá dodávka pro přepravu nákladu za předpokladu vyjmutí jedné nebo obou zadních řad sedadel (existovala i verze Fiat 600 T, primárně určená pro převážení nákladu, nikoli osob).  Vylepšená verze Fiatu 600, Fiat 600D byl uveden na trh v roce 1960. Objem motoru byl zvýšen na 767 cm3, výkon 25 koní (18 kW). Výroba v Itálii pokračovala až do roku 1970, bylo zde vyrobeno téměř 2,7 miliónu vozů. Licenční výroba trvala ještě mnohem déle: SEAT ve Španělsku vyráběl mírně upravené verze do roku 1973 (814 926 vozů), v Argentině do roku 1982 (přes 304 000 vozů). Zastava v bývalé Jugoslávii vyráběla dokonce až do roku 1985 (od konce 70. let s motorem Fiatu 850): 923 487 kusů. Dále se model vyráběl i v Německu (Fiat Neckar: asi 172 tisíc), menší množství vozů bylo vyrobeno i v Chile, Kolumbii, Uruguayi, Malajsii, na Tchaj-wanu a v Austrálii. Celosvětově bylo vyrobeno přibližně 5 miliónů kusů. Fiat 600 spolu s Fiatem 500 zásadně přispěly k poválečné motorizaci nejen Itálie, ale i Španělska, Jugoslávie a dalších zemích. V roce 1957 vznikl ještě menší Fiat 500. Na první pohled je velmi podobný "Fiatu 600", ale na rozdíl od něj má dvouválcový motor, který je chlazený vzduchem (Fiat 600 má čtyřválec chlazený vodou) a při délce 2970 mm (oproti 3215 mm) a váze 499 kg je deklarován pro 2+2 osoby. Původní motor, o objemu 479 cm3 a výkonu 13 koní (9,7 kW), byl záhy po zahájení výroby nahrazen vylepšenou verzí o výkonu 16,5 koní (12,3 kW), ještě později motorem 499 cm3 (18 koní, 13 kW). S tímto motorem byl vůz schopen dosáhnout rychlosti až 110 km/h, při spotřebě kolem 5 litrů/100 km.  V roce 1960 Fiat zahájil též výrobu modelu "Giardiniera" (tedy kombi) se zvětšeným rozvorem, rovněž s motorem 499 cm3, ale trochu odlišné konstrukce (válce vodorovně). Upravené verze Fiatu 500 vyráběla společnost Autobianchi (od roku 1955 součást koncernu Fiat), v závodě Desio. Model byl pojmenován "Bianchina" a vyráběl se čtyřdveřový sedan, kombi, roadster a později také jako malá dodávka (založená na platformě Giardiniery). Rakouská automobilka Steyr-Puch (nyní Magna Steyr) vyráběla od roku 1957 licenčně Puch 500 (též Steyr-Puch 500). Většina komponent byla dodávána z Itálie, ale byl použit jiný motor typu boxer vlastní konstrukce, který měl mnohem hladší chod (Fiat dokonce zvažoval zavést jeho výrobu i v Itálii), také zavěšení bylo odlišné. Později byly vyráběny modely s výkonnějším motorem, od roku 1965 to 1969 modely "650 TR" a "650 TR II" (R jako Rallye). Tyto modely později úspěšně prošly homologací pro rallye, vedle řady dalších úspěchů v roce 1966 polský jezdec "Sobiesław Zasada" vyhrál Mistrovství Evropy v rallye s vozem Steyr-Puch 650 TR II, který se tak stal nejmenším automobilem, který kdy dosáhl takového vítězství.  Fiat 850 byl zaveden do výroby v roce 1964 jako prostornější sedan, který se několik let vyráběl souběžně s modelem Fiat 600. Fiat 850 měl motoru o objemu 843 cm3, rozvor 2027 mm a patří do segmentu B (malé automobily) oproti segmentu A (miniautomobily) u Fiatu 600. Následující rok (1965) se začala vyrábět i verze 850T (Multipla na nové platformě), dále se na této platformě vyrábělo i kupé a roadster, s motorem o výkonu 47 koní (35 kW), později s motorem 903 cm3 (52 koní, 39 kW). Do roku 1972 bylo vyrobeno přes půl miliónu kusů, roadster se vyráběl do roku 1973. Mnoho dalších verzí bylo vyrobeno řadou specializovaných italských karosáren. Fiat 850 sedan a kupé bylo vyráběno také ve Španělsku automobilkou SEAT.  Fiat 126 se začal vyrábět v roce 1972 (25 let po zahájení výroby Fiatu 500 a 27 let od Fiatu 600), jako poslední Fiat s pohonem zadních kol. Byl určen jako přímá náhrada Fiatu 500. V Itálii se vyráběl do roku 1980, v Polsku jako Polski Fiat 126p (přezdívka "Maluch") se vyráběl až do roku 2000. Z Polska byl vyvážen i do jiných zemích, ve většině zemí však Fiat od roku 1993 nabízel pouze modernější Fiat Cinquecento s motorem vpředu. Vyráběl se jako dvoudvéřový čtyřmístný sedan, v Polsku od roku 1988 též jako třídveřový hatchback (přestože měl motor vzadu!). Licenční výroba probíhala též v bývalé Jugoslávii, v automobilce Zastava. Celková výroba (včetně licenční) dosáhla přibližně 4,7 miliónu kusů (počet kusů vyrobených v Jugoslávii není znám). Mezitím však Dante Giacosa připravil svou další přelomovou konstrukci: Fiat 128.

Úprava koncepce „vše vpředu“.

Během své dlouhé kariéry Dante Giacosa zkonstruoval mnoho vozů, mezi nejdůležitější lze zařadit hned jeho první větší samostatnou konstrukci, Fiat 500 Topolino, dále Fiat 1100 z roku 1937, Fiat 1100 z roku 1953, Fiat 600 a Fiat 500. Mnozí odborníci se však domnívají, že jeho vůbec nejvýznamnější konstrukcí, nejen z pohledu automobilky Fiat, je Fiat 128 s upravenou koncepcí „vše vpředu“. V roce 2012 motoristický novinář Jamie Kitman nazval Fiat 128 „průkopníkem malých vozů, které dnes řídíme“.  Víceméně do konce 60. let 20. století převažovala z více důvodů v konstrukci osobních automobilů tzv. klasická koncepce, tj. motor vpředu a pohon zadní nápravy. Některé vozy používaly motor vzadu, např. automobily Tatra od "Tatry 77" až po "Tatru 613", ale též některé vozy Škoda (např. "Škoda 1000 MB" nebo "Škoda 100/110").  Koncepce motor vpředu, pohon předních kol, zkráceně "„vše vpředu“" nebyla v celosvětovém měřítku úplnou novinkou, objevila se již v 30. letech 20. století, např. automobily DKW F1 nebo Citroën Traction Avant. Model Citroënu s předním pohonem se vyráběl od roku 1934 až 1957 (kolem 760 000 vozů), takže ho lze označit i za komerčně úspěšný.  Fiat 128 byl první vůz Fiat s pohonem předních kol (vyráběný od roku 1969). Dante Giacosa zde použil vlastní úpravu koncepce "„vše vpředu“", takže nejenže dosáhl další úsporu místa, lepšího chlazení a mazání motoru a převodovky, jednodušší servis, ale současně potlačil nevýhody tohoto řešení a tím zlepšil jízdní vlastnosti vozu. Příčně uložený motor s převodovkou v jedné ose, nestejné hnací hřídele, inovativní mechanismus spojky a lepší umístění chlazení (které mohlo dobře nasávat čerstvý vzduch) s elektricky řízeným ventilátorem chladiče byly doplněny o nápravu typu MacPherson. Tato upravená konstrukce velmi rychle prokázala své přednosti a během několika let ji převzaly téměř všichni ostatní výrobci do svých vozidel s předním pohonem, od malých vozů až po střední třídu, a stala se "de facto průmyslovým standardem". Fiat 128 byl zvolen jako Evropské auto roku 1970. Automobilka ve svých reklamách zdůrazňovala, že mechanické komponenty zabírají méně než 20 % celkového objemu vozidla a že Enzo Ferrari řídí Fiat 128 jako své osobní vozidlo."  Před Fiatem 128 si Dante Giacosa tuto upravenou koncepci důkladně vyzkoušel na voze Autobianchi Primula, což nebylo tak kritické z marketingového a obchodního hlediska. Pro model Primula byl použit čtyřválcový vodou chlazený čtyřválec o objemu 1221 cm3, který byl převzatý z, ale ve voze Primula byl instalován již ve výše popsaném upraveném provedení s převodovkou vedle motoru, ale se samostatným mazáním, lepším chlazením a snazším servisem. Pět let testování ve voze Primula (1964 až 1969: do zahájení výroby Fiatu 128) umožnilo vyřešit (výrazně potlačit) nevýhody této konstrukce, jako je nestejný přenos hnací síly na levou a pravou stranu, nestejné opotřebení pneumatik a potenciální tendenci motoru ovlivnit trajektorii vozu v případě prudké akcelerace.  Krátce po zahájení výroby Fiatu 128, automobilka rychle dokázala přednosti a flexibilitu této koncepce, když ji upravila pro velmi odlišný Fiat X1/9 (vyráběný od roku 1972), kde zachovala příčně umístěný motor s převodovku vedle motoru a nestejné hnací hřídele. Tentokrát byl ovšem motor umístěn uprostřed vozu, před zadní nápravou. To umožnilo tomuto sportovnímu vozu dosáhnout téměř ideálního rozmístění hmotnosti mezi přední a zadní nápravu. Jde o první sériově vyrábění vůz s touto koncepcí.

Nominace: Car Engineer of the Century.

V roce 1999 proběhla anketa Car Engineer of the Century, na průběh volby dohlížela Global Automotive Elections Foundation. V závěrečném hlasování 18. prosince 1999 byl jako "Automobilový konstruktér století" zvolen Ferdinand Porsche. Ale již sama nominace vedle takových osobností jako např. Ettore Bugatti, Colin Chapman, Henry Ford nebo Hans Ledwinka svědčí o významu Dante Giacosy nejen pro Fiat, ale pro celé automobilové odvětví.

Odkazy.

Související články.

Automobily, na kterých se Dante Giacosa významně podílel konstrukčně, případně i designem.

Dante Giacosa (3. ledna 1905 Řím – 31. března 1996 Turín) byl významný italský automobilový konstruktér a designér. První důležité konstrukce realizoval již před druhou světovou válkou, v letech 1946–1970 byl hlavním konstruktérem automobilky Fiat, jeho úprava koncepce „vše vpředu“ se stala "de facto průmyslovým standardem".

Dante Giacosa (3 January 1905 - 31 March 1996) was an Italian automobile designer and engineer responsible for a range of Italian automobile designs — and for refining the front-wheel drive layout to an industry-standard configuration.


Zakladatel.

Ferratum založil v roce 2005 Jorma Jokela, jeho nynější generální ředitel (CEO). Vystudoval účetnictví na Vysoké škole obchodní v Kuopiu a Vysoké škole obchodní v Helsinkách. V Helsinkách založil společnost Jokela Capital Oy, již pak v letech 1998 až 2000 řídil na pozici generálního ředitele (CEO). V roce 2004 potom prodal Jokela Capital. V roce 2005 založil Ferratum a od té doby je jeho generálním ředitelem (CEO).

Geografické působení.

Ferratum je na špici poskytovatelů mobilních půjček spotřebitelům a malým podnikům. V současnosti je zastoupeno v Evropě, Severní Americe, Jižní Americe a regionu Asie-Pacifiku. Bankovní licence pro EU ho opravňuje k provozu ve všech zemích EU.

Vedení.

V čele vedení Ferratum Group stojí Jorma Jokela a tvoří ho tým podnikavých a nadšených odborníků, kteří přinášejí znalosti z širokého spektra souvisejících oborů. Lea Liigus má na starosti právní a regulatorní věci a také je generální ředitelkou (CEO) společnosti Ferratum Bank p.l.c., tedy bankovní dceřiné společnosti v rámci Skupiny. Vystudovala práva na Tertské universitě v Estonsku, kde získala titul LLM, a program smluvního a obchodního práva na finské Helsinské univerzitě. Než v roce 2006 nastoupila na svou pozici ve Skupině, přednášela obchodní a evropské právo na Estonské obchodní škole v Tallinnu a pracovala jako advokátka specializovaná na obchodní, finanční a evropské právo v advokátní kanceláři Sorainen.  Saku Timonen je vedoucím půjčování a ve skupině pracuje od roku 2009. Od roku 1996 do roku 2001 studoval marketing a finance/ekonomii na Helsinské škole ekonomie a podnikového řízení. V letech 2000 až 2000 měl na starosti plánování marketingu a byl produktovým manažerem a manažerem vztahů v Sampo Bank. Od roku 2006 do roku 2009 byl produktovým manažerem nezajištěných produktů v GE Money Oy.  Dr. Clemens Krause je finanční ředitel Skupiny (CFO) a výkonný ředitel společnosti Ferratum Capital Germany GmbH. Vystudoval podnikové řízení na Westfälische Wilhelms-Universität v Münsteru. Od roku 1989 do roku 1994 pracoval na Institut für Rechnungswesen v Münsteru na svém Ph.D. V roce 1994 nastoupil do Bankgesellschaft Berlin AG, kde pracoval jako manažer a ředitel projektového financování. Než v roce 2012 nastoupil do Skupiny, zastával v Německu manažerské pozice v Deutsche Bahn, E-Loan Europe, E*Trade Germany, GE Money Bank (General Electric) a Commerzbank.  Ari Tiukkanen je obchodním a provozním ředitelem (COO) Skupiny. Studoval strojírenské inženýrství na Univerzitě užitých přírodních věd v Jyväskylä, absolvoval ji v roce 1986 s bakalářským titulem BSc (Engineering). Než v roce 2015 nastoupil do Skupiny, byl v letech 2012 až 2015 šéfem stavebnictví a průmyslu ve společnosti Metsä Wood, v letech 2012 až 2015 generálním ředitelem Icare Finland / Revenio Group, v letech 2006 až 2008 obchodním ředitelem skupiny Paloheimo Group, v letech 1999 až 2006 vedoucím stavebních výrobků ve společnosti Finnforest a v letech 1992 až 1999 zastával různé manažerské pozice ve skupině Halton Group.

Uvedení akcií na burzu Frankfurt Stock Exchange.

Akci společnosti Ferratum byly kótovány na hlavním seznamu burzy cenných papírů ve Frankfurtu dne 6. února 2015. Ferratum bylo první společností ze sektoru FinTech, kterou tato burza cenných papírů přijala k obchodování. Ve veřejné nabídce akcií si podíl ve společnosti Ferratum zakoupili mezinárodní institucionální investoři. Akcie se prodávaly po 17 eurech, tržní hodnota společnosti byla přibližně 370 milionů eur. Celkem se tak vybralo 48 milionů eur na financování růstu společnosti, například na pronikání do nových oblastí produktů či rozšiřování činnosti. I po zahájení veřejného obchodování je největším akcionářem společnosti Jorma Jokela.

Vize.

Ferratum Group má evropskou bankovní licenci a uvádí, že její vizí dnes je stát se přední světovou mobilní bankou s širokou škálou produktů. Ferratum, průkopník mobilních spotřebitelských úvěrů v Evropě, klade důraz především na jednoduchá mobilní řešení, která splňují a překračují očekávání dnešních zákazníků.  Ve své Výroční zprávě za rok 2016 Ferratum uvádí: „Ve společnosti Ferratum nevěříme v banky. Alespoň ne v tradičním slova smyslu. Věříme ve finanční technologie, které jsou mobilní, uživatelsky vstřícné, mezinárodní a vysoce zabezpečené."

Poslání.

Posláním společnosti je nabízet nejlepší spotřebitelské rozhraní pro půjčky a bankovní procesy, spolu s non-stop zákaznickým servisem dostupným online přes webové stránky Ferratum, mobilní aplikace a stránky a aplikace partnerů.

Nabídka.

Ferratum kombinuje finanční služby s technologiemi a v současné době nabízí sedm produktů: Mikropůjčky, Plus Loans, Ferratum Credit, Ferratum Business, Ferratum P2P, Prime Loans a Mobilní bankovnictví.  V roce 2016 pokračovalo Ferratum v rozšiřování svého podnikání s půjčkami v reakci na věčně rostoucí poptávku po alternativních a inovativních modelech poskytování úvěrů.

Hodnoty a partnerství.

Ve Výroční zprávě za rok 2016 Ferratum Group uvádí, že „vytváření hodnoty pro zákazníky a investory je ambicí společnosti Ferratum od jejího založení v roce 2005. Ale stejně důležité je vytváření hodnoty pro partnery."  Ferratum tvrdí, že na rozdíl od tradičních bank „nespoléhá jen na vlastní schopnosti inovace, ale prostřednictvím partnerství vytváří vysoce flexibilní finanční ekosystém s cílem maximalizovat zákaznickou zkušenost. Tento partnerský přístup umožňuje rychlejší růst s nižšími kapitálovými výdaji. Produkty budou postaveny okolo celého životního cyklu zákazníka, a to díky zapojení partnerů z jak finančních, tak nefinančních technologických společností."  Výroční zpráva dále upřesňuje, že „nová partnerství budou založena nejen na technologiích a relevanci pro náš finanční ekosystém“ a že Ferratum „upřednostňuje partnerství se společnostmi, se kterými sdílí podobné základní hodnoty: profesionalitu, inovativnost, ziskovost a jasné etické zásady."

„Jormův princip“ a trvale udržitelný model rozvoje ziskové firmy.

Růst s citem pro proporce – to je jádro toho, čemu Ferratum říká „Jormův princip“. Skupina je zisková od svého vzniku v roce 2005 a během posledních deseti let její příjmy stabilně rostly. Tvrdí, že toho dosáhla dlouhodobým rozšiřováním geografického dosahu a zákaznické a uživatelské základny. Skupina tvrdí, že se soustředí na udržitelný rozvoj a rozšiřování obchodní činnosti ze současné pozice předního poskytovatele mobilních půjček. Tato expanzivní strategie, která je v jádru obchodní strategie Skupiny, zahrnuje diverzifikaci geografické přítomnosti v evropském i světovém měřítku. Ferratum bude i nadále usilovat o růst a rozšiřování produktového portfolia uvnitř svých stávajících trhů v Evropě, Austrálii, na Novém Zélandu, v Brazílii, Mexiku a Kanadě.

Vpád mobilních technologií.

Využívání mobilního bankovnictví v celosvětovém měřítku i nadále stoupá. Ve vybraných evropských zemích, USA a Austrálii byl v dubnu 2016 podíl majitelů chytrých telefonů a tabletů, kteří používají mobilní bankovnictví, 47 % – oproti 41 % v minulém roce. Analytici očekávají, že v roce 2021 budou své mobilní telefony používat více než 2 miliardy mobilních uživatelů, oproti 1,2 miliardám v roce 2016.  Jak se používání mobilního bankovnictví ujme, závisí na kvalitě přístupu k internetu. V roce 2016 už mobilní širokopásmové připojení pokrývalo 84 % světové populace. Mobilní širokopásmové připojení v zemích OECD dosáhlo v polovině roku 201 6 95,1 %, přičemž v severoevropských zemích a v Austrálii počet účastníků přesahoval 100 % populace. Trend rostoucího používání mobilního bankovnictví zahrnuje i segmenty populace s nižšími příjmy, které vlastní chytré telefony, a přitom v současné době nejsou klienty bank nebo bankovní služby používají jen omezeně, například si na účet jen nechávají posílat výplatu (anglicky se jim říká „underbanked customers“).  Celosvětově došlo v sektoru finančních technologií („FinTech“) v průběhu roku 2016 k 50% poklesu investic, které dosáhly jen 24,7 miliard USD, oproti 46,7 miliardám USD v roce 2015. Největší optimismus v rámci sektoru FinTech patřil crowdfunding a poskytování úvěrů, zvláště P2P půjček. Průzkum také identifikoval trend k diverzifikovanějším obchodním modelům a expanzi do dalších zemí.  Zároveň jsou tradiční banky pod tlakem, aby snížily náklady, což souvisí s negativním dopadem prostředí s nízkými úrokovými sazbami. Banky po celé Evropě v posledních letech zavírají pobočky, čímž přicházejí o svou nejdůležitější konkurenční výhodu. Studie zjistila, že vpád nových technologií by v bankovním sektoru mohl do roku 2025 způsobit snížení tržeb o 10 až 40 %, přičemž FinTechy by obsluhovaly významnou část trhu. Očekává se, že v Německu by mohly FinTechy do roku 2020 získat až 5% podíl na trhu.  Ve své Výroční zprávě za rok 2016 Ferratum uvádí: Ferratum tvrdí, že díky propojení mobilního bankovnictví, maloobchodních úvěrů a úvěrů pro malé a střední podniky je v ideální pozici, aby zachytilo obrovský potenciál, který skýtá revoluce chytrého bankovnictví a nedostatečně obsloužených úvěrových trhů.

Spuštění Mobilní banky Ferratum.

Mobilní banka Ferratum, spuštěná v roce 2016 v Německu, Švédsku a Norsku, je revoluční novou platformu, která sestavuje celý finanční život zákazníka do jediné aplikace. Uživatelé se mohou v reálném čase dostat ke svým běžným účtům, úsporám a debetním kartám, a to snadným, bezpečným a mobilním způsobem bez ohledu na měnu.  Ferratum prohlašuje, že se spuštěním Mobilní banky vytvořilo globální platformu spojující zákazníky, uživatele P2P i poskytovatele služeb. Otevřená architektura aplikace mobilního bankovnictví umožňuje snadnou integraci widgetů ke službám publikovaným jinými společnostmi. Ty tím získají přístup k velké a neustále rostoucí světové zákaznické základně společnosti Ferratum a k neocenitelným informacím o chování zákazníků.  Mobilní banka používá behaviorální analýzu dat k vytváření inteligentních a cílených doporučení v reálném čase s cílem zlepšit zákaznickou zkušenost a postupně přidávat služby podle preferencí uživatelů.

100% on-line banka – žádné pobočky.

Ferratum funguje jako mobilní banka, neboli 100% online banka, tedy nemá žádné pobočky. Zákazníci mohou 24 hodin denně, 7 dní v týdnu využívat zákaznickou podporu po telefonu, přes živý chat nebo emailem.  Založení účtu trvá jen pár minut, celý proces podávání žádosti probíhá online a není s ním žádné papírování.

Proces ověřování.

Všechno, co zákazník k založení účtu potřebuje, je cestovní pas nebo občanský průkaz, podle země. Celé ověření pak proběhne pomocí automatického ověření totožnosti tváře za využití běžné webové kamery na straně spotřebitele.

MasterCard.

Zákazníci Mobilní banky Ferratum mohou platit za zboží a služby všude, kde se dá platit kartami MasterCard – a za menší nákupy se dá zaplatit jednoduše přiložením karty. Po každém použití karty zákazníkovi vyskočí oznámení na mobilním telefonu.

Posílání peněz prostřednictvím SMS.

Zákazník může pomocí telefonu poslat peníze každému ze svých kontaktů. Stačí jen zadat jméno příjemce, jeho číslo mobilního telefonu a částku, kterou mu chce zaslat – ten pak dostane SMS s pokyny, jak peníze nasměrovat na svůj účet.

Proces hodnocení úvěrové bonity klienta.

Díky technologii automatického úvěrového hodnocení může Ferratum rozhodnout o úvěru během několika minut. Identifikace žadatele proběhne pomocí automatického ověření totožnosti tváře, systému Bank ID nebo přístupu k informacím z bankovního účtu.  Hodnocení a rozhodnutí o úvěru jsou řízená centrálně. K posouzení nových zákazníků slouží skórkarta žádosti a k posouzení opakovaných zákazníků se používá behaviorální skórkarta. Systém bodového hodnocení založený na analytice FICO společnost Ferratum dále rozvinula; kde je to možné, využívá veřejné databáze, národní úvěrové registry a veřejné daňové databáze. Dále se opírá o interní technologii analytiky na základě velkých dat, jejíž vstupy tvoří například používané internetové prohlížeče, chování při procházení internetu a členství v sociálních sítích. Systémy úvěrového hodnocení a identifikace, které Skupina používá, jsou natolik přísné, že podle statistik z konce roku 2016 bylo schváleno pouhých 14 % žádostí.

Úvěrové produkty skupiny Ferratum Group.

Mikropůjčky.

Průkopnický produkt Ferratum Micro je k dispozici od roku 2005 a spotřebitelům nabízí rychlý a snadný přístup k malým finančním částkám od 25 do 1000 eur na dobu od 7 do 90 dní. Mikropůjčky zprostředkovávají místní webové stránky Skupiny a mobilní aplikace.

Úvěry Ferratum Plus.

Úvěr Ferratum Plus je nabídkou především pro stávající zákazníky, s jejichž splácením jsou dobré zkušenosti. Tento produkt charakterizují větší částky (obvykle 300–5000 eur) a delší doby splatnosti, od 2 do 35 měsíců.

Ferratum Credit.

Produkt Ferratum Credit, uvedený v roce 2013, se díky své flexibilitě stal významným růstovým faktorem Skupiny. Zákazníci mají možnost vybírat, splácet a znovu vybírat částky až do výše dohodnutého úvěrového limitu podle své finanční situace, až do konce smlouvy. Lze sjednat úvěrový rámec až do výše 3000 eur.

Ferratum Business.

Úvěry pro malé podniky jsou v současnosti k dispozici v pěti zemích. Jsou určené pro fungující malé podniky, které mají za sebou nejméně dva roky úspěšného fungování. Tyto úvěry jsou v rozmezí 2 000 až 10 0000 eur a běžně se používají jako provozní kapitál a překlenovací financování.

Prime Loans.

Produkt Prime Loans byl spuštěn v roce 2017 ve Finsku a jedná se o největší úvěrový produkt Skupiny. Doba splácení této půjčky může být až 10 let a k dispozici je částka až do 20 000 eur.

Konkurence.

Ferratum soupeří s tradičními a digitálními bankami a s ostatními FinTechy, především v oblasti půjček pro spotřebitele a drobné podnikatele. Zároveň se Ferratum na ostatní FinTechy dívá jako na své partnery, což souvisí s rozšiřováním obchodního modelu na služby mobilního bankovnictví, včetně vkladů.  O trh mobilního bankovnictví a půjček se urputně bojuje – Ferratum Group k tomu ve své Výroční zprávě za rok 2016 uvádí, že „může těžit ze své rozšiřitelné technologické platformy, což je jasné konkurenční výhoda. Jeho IT architektura je od prvopočátku mobilní, navržená jako samoučící a otevřená rozšířením třetích stran i novým produktům společnosti Ferratum, jako je služba P2P investic“. Skupina tvrdí, že zajišťuje, aby zákazníci vždycky dostali nejmodernější služby, bez ohledu na to kde a kdy je potřebují.

Rozvoj podnikání a prognóza.

Podle své Výroční zprávy za rok 2016 Skupina očekává, že objem spotřebitelských úvěrů poroste rychleji než tržní průměr, a to na základě jak nových zákazníků, tak pokračující diverzifikace produktů na trhu spotřebitelských úvěrů a růstu nových trhů. Skupina očekává, že „Ferratum Business“ (úvěrování malých a středních podniků) bude i nadále získávat podíl na trhu na pěti stávajících trzích a že bude pronikat na nové trhy. Mobilní banka Ferratum bude uváděna do ostrého provozu i v dalších zemích a očekává se, že přiláká nové zákazníky, udrží věrnost zákazníků, podnítí křížový prodej, zvýší objem vkladů a diverzifikuje měny vkladů. Mezi externími faktory, které podle Výroční zprávy za rok 2016 mohou ovlivnit obchodní rozvoj společnosti Ferratum), jsou:

Ferratum nebo Skupina Ferratum Group („Ferratum“ nebo „Skupina“) je mezinárodní poskytovatel finančních služeb. Tvoří ji společnost Ferratum Oyj a její dceřiné společnosti. Ferratum má sídlo ve finských Helsinkách. Od svého založení v květnu 2005 již stihlo expandovat mimo jiné do Evropy, Severní Ameriky, Jižní Ameriky a regionu Asie-Pacifiku.

The Ferratum Group ("Ferratum") is an international provider of mobile financial services. It is headquartered in Helsinki, Finland and was founded in May 2005. Ferratum specializes in automated banking processes with a centralized technology infrastructure. Ferratum currently has seven products: Microloans, Plus Loans, Credit Limit, Ferratum Business, Ferratum P2P, Prime Loans, and Mobile Banking.


Klubová kariéra.

Panathinaikos FC.

Svoji fotbalovou kariéru začal v týmu Panathinaikos FC, jehož je odchovanec. Ligovou premiéru v dresu prvního mužstva si odbyl v sezoně 2012/13 v osmém kole hraném 29. října 2012 proti klubu OFI Kréta (remíza 2:2), odehrál celý zápas. V dubnu 2014 uzavřel s Panathinaikosem nový kontrakt do roku 2018. V ročníku 2013/14 získal s klubem řecký pohár. Svůj první a zároveň jediný ligový gól vstřelil 22. prosince 2014 proti týmu AOK Kerkyra, když v 86. minutě zvyšoval na konečných 2:0. Během celého svého působení odehrál za Panathinaikos v lize 39 střetnutí a s mužstvem se rovněž třikrát představil v základní skupině Evropské ligy UEFA.

ŠK Slovan Bratislava.

V červenci 2017 přestoupil na Slovensko do Slovanu Bratislava, se kterým uzavřel roční smlouvu s následnou dvanáctiměsíční opcí. V klubu vicemistra ze sezony 2016/2017 Fortuna ligy rozšířil konkurenci na postu levého obránce, kde měl Slovan tehdy k dispozici jen Františka Kubíka. Premiéru v dresu "belasých" si odbyl 19. 8. 2017 ve 4. kole v souboji s týmem FC DAC 1904 Dunajská Streda (remíza 1:1), nastoupil na celých 90 minut. Na jaře 2018 se podílel se Slovanem na obhajobě zisku slovenského poháru z předešlého ročníku 2016/17, i když ve finále hraném 1. května 2018 v Trnavě proti celku MFK Ružomberok (výhra 3:1) nenastoupil. V ročníku 2017/18 nastoupil celkem k 16 ligovým zápasům. V létě 2018 mu v mužstvu skončila smlouva a odešel.

FK Vojvodina Novi Sad.

Před sezonou 2018/19 odešel do Srbska, kde podepsal smlouvu s klubem FK Vojvodina Novi Sad.

Klubové statistiky.

Aktuální k 18. červenci 2018

Reprezentační kariéra.

Diamandis Chuchumis nastupoval za mládežnické výběry Řecka do 18, 19 a 21 let.

Diamandis Chuchumis (řecky Διαμαντής Χουχούμης; * 17. července 1994, Aliveri) je řecký fotbalový obránce a bývalý mládežnický reprezentant, od července 2018 hráč srbského mužstva FK Vojvodina Novi Sad. Mimo Řecko působil na klubové úrovni na Slovensku. Nastupuje na postu levého obránce.

Diamantis Chouchoumis (; born 17 July 1994) is a Greek professional footballer who plays as a left back for Super League 2 club Apollon Smyrnis.


Mládí a vzdělání.

Narodil se ve státě New York. Navštěvoval Buckley School v New York City a soukromou internátní školu a Phillips Academy v Andoveru, Massachusetts. V roce 1989 Wray absolvoval cum laude z Yaleovy univerzity, pak získal titul J.D. v roce 1992 na "Yale Law School". Na Yaleově univerzitě Wray byl šéfredaktor "Yale Law Journal". Wray strávil rok v kanceláří soudce J. Michael Luttiga sloužícího u federálního odvolacího soudu pro čtvrtý obvod.

Státní služba.

Od roku 1997 pracoval jako asistent federálního prokurátora pro Severní okres Georgie. V roce 2001 se přestěhoval na ministerstvo spravedlnosti jako spolupracovník náměstka generálního prokurátora a poté 1. náměstka generálního prokurátora. V roce 2003 prezident George W. Bush nominoval Wraye jako náměstka generálního prokurátora, který má na starosti Trestní oddělení ministerstva spravedlnosti, Wraye jednohlasně potvrdil senát. Wray byl náměstek generálního prokurátora v letech 2003 až 2005, nadřízeným byl náměstek generálního prokurátora James Comey. V rámci trestního oddělení Wray dohlížel na prominentní vyšetřování, včetně Enronu. V roce 2005 obdržel Wray cenu "Edmund J. Randolph Award", tedy nejvyšší ocenění ministerstva spravedlnosti pro veřejné služby a vedení.

Soukromá právní praxe.

Wray nastoupil do firmy King & Spalding v roce 2005 jako partner pro spory ve Washingtonu, D.C. a Atlantě, kde měla firma své kanceláře. Wray zastupoval guvernéra New Jersey Chrise Christieho během skandálu "Bridgegate"

Ředitel FBI.

7. června 2017 prezident Donald Trump oznámil svůj úmysl jmenovat Wraye novým ředitelem FBI, jako nástupce Jamese Comeyho, který byl odvolán 9. května 2017. Byl potvrzen senátem 1. srpna 2017 s hlasováním 92 – 5., přísahu složil do rukou generálního prokurátora Jeffa Sessionse 2. srpna 2017.

Osobní život.

Wray se oženil s Helen Garrison Howell, spolužačkou z Yale, v roce 1989, mají dvě děti a žijí v Georgii. Wray je registrovaným republikánem.

Christopher Asher Wray (* 17. prosince 1966 New York) je ředitel FBI. V letech 2003 až 2005 působil jako náměstek generálního prokurátora a měl na starosti trestní divizi za vlády George W. Bushe. Od roku 2005 do roku 2017 byl partnerem v advokátní firmě King & Spalding. V roce 2017 jej prezident Donald Trump jmenoval ředitelem FBI.

Christopher Asher Wray (born December 17, 1966) is an American lawyer who, since 2017, has served as Director of the Federal Bureau of Investigation (FBI). From 2003 to 2005 Wray served as Assistant Attorney General in charge of the Criminal Division in the George W. Bush Administration. From 2005 to 2016 he was a litigation partner with the law firm King & Spalding.


Výskyt.

Ježek jihoafrický je zvířetem afrotropické (etiopské) oblasti, obývá jižní části Afriky. Osídlil Angolu, Botswanu, Namibii, Jihoafrickou republiku a Zimbabwe, možná se vyskytuje i ve státě Lesotho. V tomto areálu rozšíření vytvořil dvě populace, z toho jedna obývá oblast mezi Angolou (jihozápad) a Namibií (sever), druhá populace osídlila oblasti od Zimbabwe (západ) přes Botswanu (východ) a dostala se až do Kapska.  Co se týče biotopu, tak ježek jihoafrický se přizpůsobí mnoha různým prostředím, obývají například savany nebo skalnaté oblasti, vyskytují se také na zahradách, avšak například pouštím se tento druh vyhýbá. V oblasti, kde se vyskytuje, činí ročně úhrn srážek asi 300 až 800 mm. Další podmínkou pro existenci ježků v oblasti jsou suchá místa, kde se mohou ukrýt.

Popis.

Ježek jihoafrický je středně velký ježek s dvoucentimetrovým ocasem a malýma ušima, které mají zaoblený tvar. Dosahuje velikosti 15 až 20 cm a hmotnost se pohybuje mezi 150 až 555 g. U druhu se nevyvinul výrazný pohlavní dimorfismus, samec i samice jsou si tedy podobní. Na těle ježkům vyrůstají bodliny malé velikosti, jejichž zbarvení je bílotmavé. Na břiše, mající odstín od bílé po plně tmavou, trny ježkům nerostou. Při obraně se ježek stočí do klubíčka, čímž tuto svou slabinu skryje, a pomocí bodlin se potom dokáže ubránit i před lvem (například pozorování v NP Hwange). Zbarvení končetin se pohybuje mezi šedohnědou až tmavohnědou, obličej má potom barvu tmavou. Na čele mají ježci jihoafričtí pruh bílého zbarvení, jedná se o typický znak pro tento druh. Může se však podobat ježkovi bělobřichému ("Atelerix albiventris").  Ježek jihoafrický dokáže vyvinout rychlost mezi 6 až 7 km/h.

Chování.

Ježek jihoafrický je noční druh, přes den se obvykle ukrývá, avšak někdy může být aktivní i v tuto dobu. Aktivní je hlavně za svítání a soumraku. Většinou žije samotářsky (pokud se ježci setkají, reagují zvuky připomínajícími šňupání nebo vrčení a střet může skončit i bitkou), například při shánění potravy však mohou tvořit páry. Chladné období (červen až srpen) ježci tráví se stavu strnulosti a během toho využívají své tukové zásoby. Pokles jejich hmotnosti pak může činit až 19 %. Tento druh náleží mezi všežravce. Živí se například termity či hlemýždi, konzumovat může ale také jiné druhy savců, vejce nebo i houby. Potravu vyhledává po čichu.  U ježka jihoafrického se vyvinul monogamní způsob života, rozmnožování probíhá v teplých měsících a během roku se může několikrát opakovat. Samec se samici dvoří i několik dní, ta jej i několikrát odmítne. Před samotnou kopulací dojde u samice ke složení bodlin, zároveň také natahuje zadní nohy, aby odhalila své genitálie. Díky tomuto manévru se samec při páření neporaní. Za zhruba 5 až 6 týdnů samička (samci se o mláďata nestarají) porodí průměrně čtyři mláďata vážící 10 g. Jako hnízdo jí slouží například sutiny, ale přivést mláďata na svět může třeba i v termitištích. Již během první až třetí hodiny života se mláďatům začnou vytvářet bodliny. K otevření očí dojde za deset dnů. Do jednoho měsíce již vypadají jako dospělci a za 61 až 68 dní jsou schopni rozmnožovat se. Věk dožití činí ve volné přírodě okolo tří let, v zajetí je vyšší.  Predátorem je například výr bělavý ("Bubo lacteus").

Ohrožení.

Vzhledem ke stabilní populaci čítající pravděpodobně velké množství jedinců, velkého areálu rozšíření zahrnujícího i chráněné oblasti a schopnosti přizpůsobit se různým habitatům je podle Mezinárodního svazu ochrany přírody ježek jihoafrický malá dotčeným druhem. Velké hrozby, které by tohoto ježka ohrožovaly, nejsou známy.

Ježek jihoafrický ("Atelerix frontalis") je druh hmyzožravce náležícího do čeledi ježkovití (Erinaceidae) a rodu "Atelerix", historicky však patřil do rodu "Erinaceus". Druh, který se rozrůznil na dva poddruhy (nejisté), popsal Andrew Smith v roce 1831.

The Southern African hedgehog ("Atelerix frontalis") is a species of mammal in the family Erinaceidae. It is found in Angola, Botswana, Lesotho, Namibia, South Africa, Tanzania and Zimbabwe.


Život a dílo.

Narodil se jako "Hans Bötticher" (jeho otec Georg Bötticher byl úspěšný autor a ilustrátor dětských knih), pseudonym si zvolil podle německého výrazu "Ringelnatter", označujícího užovku obojkovou. Nedokončil studia na gymnáziu v Lipsku, utekl z domu a stal se námořníkem. Do Německa se vrátil v roce 1905, často střídal bydliště (Berlín, Mnichov, Frankfurt nad Mohanem) i zaměstnání (byl dělníkem, úředníkem, turistickým průvodcem, knihovníkem i kočovným komediantem). V roce 1909 získal angažmá v mnichovském kabaretu "Simplicissimus" a roku 1910 vydal svoji první knihu básní. Jeho tvorba byla plná nonsensů a slovních hříček, zesměšňovala zavedené autority.  Vytvořil postavu svérázného námořníka jménem "Kuttel Daddeldu", který vystupoval v jeho knihách a jevištních výstupech jako drsně upřímný glosátor okolního dění. Psal také romány, divadelní hry a vzpomínky na své cesty po světě, originální byla díky používání černého humoru jeho tvorba pro děti.  Za první světové války sloužil na minolovce, poté podpořil listopadovou revoluci a z armády odešel. Spolu se svou manželkou Muschelkalk Ringelnatzovou jezdil na satirická představení po celém Německu, často vystupoval se svými vyprávěními v rozhlase, živil se také prodejem svých obrazů. Patřil do okruhu avantgardní skupiny Novembergruppe, založené roku 1918, psal texty pro vokální skupinu Comedian Harmonists, mezi jeho přátele patřili Max Reinhardt, Paul Wegener, Asta Nielsenová, Jules Pascin, Otto Dix, Kurt Tucholsky a další významní umělci. Známý byl jeho okázalý a výstřední životní styl, kontrastující s jeho skromnými výdělky. Po nástupu nacistů k moci byl Ringelnatz zařazen mezi představitele zvrhlého umění a bylo mu znemožňováno veřejné vystupování, krátce na to zemřel na tuberkulózu.  V Cuxhavenu bylo roku 2002 otevřeno Ringelnatzovo muzeum, uděluje se také literární cena s jeho jménem. Německá pošta vydala ke 125. výročí Ringelnatzova narození známku s jeho portrétem.

České překlady.

V češtině vyšla kniha Ringelnatzových básní v překladech Josefa Hiršala pod názvem "Stará láska nerezaví" (1999), byl také jedním z autorů, které germanista Radek Malý zařadil do svého výboru německé absurdní poezie nazvaného "Malé lalulá" (2014).

Joachim Ringelnatz (7. srpna 1883 Wurzen – 17. listopadu 1934 Berlín) byl německý básník, výtvarník a jevištní komik, výrazný představitel bohémského života Výmarské republiky, jehož tvorba byla ovlivněna expresionismem a dadaismem. Vešel ve známost také pod jinými pseudonymy, a to např. Pinko Meyer, Fritz Dörry, či Gustav Hester.

Joachim Ringelnatz is the pen name of the German author and painter Hans Bötticher (7 August 1883, Wurzen, Saxony – 17 November 1934, Berlin). His pen name "Ringelnatz" is usually explained as a dialect expression for an animal, possibly a variant of "Ringelnatter", German for Grass Snake or more probably the seahorse for winding ("ringeln") its tail around objects. Seahorse is called Ringelnass (nass = wet) by mariners to whom he felt belonging. He was a sailor in his youth and spent the First World War in the Navy on a minesweeper. In the 1920s and 1930s, he worked as a "Kabarettist", i.e., a kind of satirical stand-up comedian. He is best known for his wry poems, often using word play and sometimes bordering on nonsense poetry. Some of these are similar to Christian Morgenstern's, but often more satirical in tone and occasionally subversive. His most popular creation is the anarchic sailor "Kuddel Daddeldu" with his drunken antics and disdain for authority.


Život a dílo.

Giulio Licinio se narodil do rozvětvené benátské malířské rodiny. Giuliův otec Arrigo pracoval v dílně svého známějšího bratra Bernardina Licinia (1489?-1560?), v níž se Giulio vyškolil. Společným dílem strýce a synovce je obraz pro kapli kostela San Francesco v Manfredonia. (1550). Giuliův obraz "Portrét muže se synem" je obrazem, který malíř signoval a datoval (1552). Protože v Benátkách v té době byla obdivována především díla Tizianova a Tintorettova, ostatní benátští malíři měli značně omezený přístup k novým zakázkám. Výjimkou byla soutěž na výzdobu stropu Knihovny sv. Marka v Benátkách (1556). Komisi předsedal stavitel Knihovny Jacopo Sansovino (1486-1570) se svým přítelem Tizianem (1488-1576). Každý ze sedmi mladých benátských malířů dostal za úkol namalovat do 3 z celkových 21 stropních polí antické bohy jako symboly umění a ctností. Soutěže se zúčastnil i Giulio Licinio, který do 10. pole namaloval obraz "Bdělost a Obětavost", do 11. pole "Sláva a Blaženost", zatímco malba ve 12. poli ("Boj a Ctnosti") byla zničena a nahrazena plastikou (1615). Zlatý řetěz jako cenu pro vítěze tehdy získal Paolo Veronese, malíř o rok starší než Licinio, za obraz "Hudba". Asi v téže době vznikl i Giuliův obraz "Obrácení sv. Pavla" (Castelvecchio, Verona). Rok 1559 byl pro Giulia Licinia zlomový, neboť ho císař Ferdinand I. Habsburský (1503-1564) pozval jako dvorního portrétistu do Augsburgu. V roce 1561 zde vyzdobil freskami s mytologickými a alegorickými náměty fasády dvou domů patřících obchodníkovi Hieronymovi Rehlingerovi (dnes nedochované). Současně si v Augsburgu otevřel vlastní dílnu, což vyvolalo reakci členů místního malířského cechu, kteří ho považovali za nežádoucího konkurenta. Po Ferdinandově smrti císař Maxmilián II. (1527-1576) Giulia potvrdil ve funkci dvorního malíře (1565) a pověřil ho výzdobou zámku Neugebäude u Vídně. Během těchto prací se seznámil s Bartholomeem Sprangerem a Hansem Montem, s nimiž se spolupodílel na malířské a štukové výzdobě zámeckých interiérů. Mezi 1562 a 1570 Giulio a jeho bratr Giovanni Antonio Licinio (1515?-1576) vyzdobili královskou kapli Bratislavského hradu. Z té doby pocházel i soubor 8 podlouhlých panelů zobrazujících scény z "Historie starověkého Říma" (po 1566). Původně se nacházely v kunstkomoře císaře Rudolfa II., aby se 1648 staly kořistí švédských vojsk. Dnes jsou součástí sbírek v Londýně, Vídni a Budapešti. Ve sbírkách Rudolfa II. byly i 3 desky zobrazující "Herkulovy příběhy" (dnes Ermitáž, Petrohrad). Jediný pražský obraz, který v letech 1579/80 pravděpodobně namaloval Giulio Licinio, je "Mrtvý Kristus se dvěma anděly". Obraz je součástí bočního oltáře v Thunovské kapli katedrály sv. Víta.  Již před přesunem císařova dvora z Vídně do Prahy (1583) se Giulio Licinio opakovaně vracel do Benátek. Bydlel zde v domě zděděném po otci a doufal v možnost podílet se na úpravách interiérů Dóžecího paláce poškozených požáry 1574 a 1577. Současně nakupoval díla malířů benátské školy pro sbírky Rudolfa II., ale v roce 1587 požádal z důvodu věku o uvolnění z císařových služeb a o doplatek za nezaplacené služby. Poslední platba byla vyplacena až dva roky po smrti (1593), která ho zastihla v Benátkách 28. dubna 1591.

Umělecko-historický význam díla Giulia Licinia.

Královský letohrádek a letohrádek Hvězda v Praze inspirovaly císaře Maxmiliána II. k tomu, aby začal budovat letohrádek Neugebäude u Vídně. Pro tento účel císařovi agenti hledali vhodné severoitalské malíře a sochaře. Císař pro výzdobu Neugebäude přijal benátského malíře Giulia Licinia. Po dokončení této zakázky Licinio přešel se dvorem do Prahy, kde se jeho benátský styl, původně vykazující vliv Andrey Schiavona (1510/15-1563) a Paola Veroneseho (1528-1588), měnil pod vlivem rudolfínských malířů, takže jeho tvorba nevnesla rysy vrcholné italské (benátské) renesance do malířské tvorby "pražské manýristické školy".

Giulio Licinio (1527 Benátky - 1591 Benátky) byl italský malíř působící v Benátkách, Augsburgu, Vídni, Bratislavě a v Praze. Ve službách císaře Ferdinand I. i Maxmiliána II. Habsburského působil jako portrétista. Pro Rudolfa II. zprostředkovával nákupy obrazů benátských malířů. Navzdory jen krátkodobým pobytům v Praze je v Liciniových pozdních dílech patrný vliv dvorních malířů rudolfínské Prahy.

Giulio Licinio (16th century) was an Italian painter of the Renaissance period. He was born in the town of Pordenone and is said to have been a nephew of the painter il Pordenone, and brother of Giovanni Antonio. He painted in Augsburg as late as 1561, and he is thought to have died there.