Rozšíření.

Druh pochází z Ameriky, z území rozkládající se od Mexika přes Středoamerické státy do Brazílie, Bolívie, Peru až po Paraguay a sever Argentiny. Mimo tyto původní oblasti druhotně roste také na jihu Evropa, severu Afriky a ve Východní Indii.  Je nenáročnou rostlinou suchých oblastí tropů a subtropů které dostačuje ročně jen 250 mm srážek (v Praze naprší asi 650 mm). Vystačí si i s kamenitou nebo štěrkovitou neúrodnou půdou která může být i zasolená. Přestože se nejčastěji vyskytuje v nadmořských výškách do 500 m a při průměrné roční teplotě přes 20 °C, dobře roste i ve vyšších výškách a krátkodobě snese i mírný mráz. Netrpí nemocemi ani jej nenapadají živočišní škůdci.  Při umělých výsadbách bylo zjištěno, že nejrychleji roste při průměrných dešťových srážkách okolo 600 mm ročně a pokud je vysazen do kvalitní, na živiny bohaté a propustné půdy vyroste i do výšky 10 m, dvojnásobku běžné průměrné hodnoty. A mohutnější rostlina více plodí.

Popis.

V období dlouhého sucha částečně opadavý, jednodomý keř nebo malý strom dorůstající průměrně do výšky 3 až 5 m. Žlutohnědě zabarvená kůra je hladká a loupe se v tenkých širokých šupinách a po větvích jsou řídce rozmístěné lenticely. Při poranění z něj vytéká bílé mléko latex. Střídavě vyrůstající listy s dlouhými řapíky a malými, brzy opadávajícími palisty jsou v obrysu široce oválné. Bývají dlouhé 7 až 15 a široké 7 až 13 cm, jsou tři až pětilaločné, na bázi jsou srdčité, na vrcholu zašpičatělé a po obvodu celistvé. Jsou téměř lysé, svrchu sytě zelené a lesklé, naspodu šedozelené a jsou dlanitě žilnaté s pěti až devíti žilkami.  Téměř 12 cm dlouhé úžlabní nebo terminální květenství s krátkými kopinatými listeny obsahuje deset až dvacet samčích květů na jeden samičí, oboje květy jsou pětičetné. Žlutozelené samčí květy mají kalich se 3 mm dlouhými lístky a korunu s 5 mm lístky které jsou ve spodní třetině srostlé, v květu se dále nachází deset tyčinek s prašníky. Pět vnitřních tyčinek má vespod nitky srostlé, pět vnějších je má volné. Samičí květy jsou na delších stopkách a mají kalich se 4 mm dlouhými lístky a korunu se 6 mm lístky které nejsou srostlé. Dále se v samičím květu nachází 10 zakrslých patyčinek a spodní trojpouzdrý, lysý semeník s třemi dvouklanými bliznami. Oboje květy produkují nektar, opylovány jsou hmyzem, hlavně včelami.  V květenství se obvykle vytvoří deset a více plodů. Jsou to 2,5 až 3 cm dlouhé, elipsoidní nebo oválné tobolky které jsou zprvu zelené, se zráním žloutnou a v plné zralosti (asi 3 měsíce po odkvětu) jsou tmavě hnědé. Tobolka má tři pouzdra, v každém je téměř 2 cm podlouhlé černé semeno. Semena obsahují asi 35 % oleje a současně i jedovatý toxalbumin curcin (obdobný je ve skočci obecném). Dávivec černý nemá pevnou dobu kvetení, plody lze obvykle sklízet dvakrát až třikrát za rok. Prvně plodí za tří až pět let a dožívá se až 40 roků. V přírodě se rozmnožuje semeny s krátkou životaschopností a při průmyslovém pěstování je šířen rostlinnými řízky.

Význam.

Vylisovaný olej se pro své výrazně projímavé účinky užíval v lidovém lékařství a také sloužil ke svícení, čerstvé kůry se zase používalo jako léku k hojení ran při malomocenství, ekzémech a vředech. Někdy se keře vysazují do řad k ohrazení pozemků, dřevo starých keřů se používá k topení.  Dávivec černý je považován za potenciální zdroj ekologické bionafty. Z plantáže o rozloze jednoho hektaru lze získat z jeho semen ročně 1,5 tun paliva. Není to mnoho, ale rostliny mohou růst v místech pro jiné druhy nevhodných (suchá a zasolená půda), navíc je to nepotravinářská rostlina vyžadující minimální péči a pro jejíž plody není jiné zužitkování.

Dávivec černý ("Jatropha curcas") je keřovitá rostlina, druh z rozsáhlého tropického a subtropického rodu dávivec, který roste jako planě rostoucí rostlina na neúrodných kamenitých půdách v polopouštích. Při testování lehce dostupných rostlin pro výrobu bionafty (nahrazující palivo z ropy) se stál dávivec černý jedním z potenciálních zdrojů.

Jatropha curcas is a species of flowering plant in the spurge family, Euphorbiaceae, that is native to the American tropics, most likely Mexico and Central America. It is originally native to the tropical areas of the Americas from Mexico to Argentina, and has been spread throughout the world in tropical and subtropical regions around the world, becoming naturalized or invasive in many areas. The specific epithet, ""curcas"", was first used by Portuguese doctor Garcia de Orta more than 400 years ago. Common names in English include physic nut, Barbados nut, poison nut, bubble bush or purging nut. In parts of Africa and areas in Asia such as India it is often known as "castor oil plant" or "hedge castor oil plant", but it is not the same as the usual castor oil plant, "Ricinus communis" (they are in the same family but different subfamilies).


Přechylování.

Ženský ekvivalent je paní (také madam), gramaticky shodná s "paní", tedy ženským ekvivalentem slova pán, tj. vládce nebo majitel. Obdobou pro dosud neprovdané ženy je titul slečna, jehož užívání je mírně na ústupu ve prospěch právě "paní". K tomu přispívá i rozšiřující se stav řady žen ve stálém, ale neoficiálním partnerském a rodinném svazku - formálně "slečny", ve skutečnosti "paní".

Používání.

Používá se výhradně nesamostatně, a to předřazením dalšímu bližšímu určení, kterým bývá hodnost, profese, jméno nebo příjmení, jako výraz úcty a respektu, např. „pan Janáček“, „pan Dokonalý“, „pan prezident“. Je-li osoba nositelem akademického titulu, může být tento základní titul vynechán. např. „inženýr Janeček“ místo „pan inženýr Janeček“. To nebrání uvést oba resp. všechny tituly současně, např. „pan inženýr“, „pan doktor“, „pan inženýr doktor“, ale i s profesí, např. „pan stavitel“, „pan ředitel inženýr Janíček“ a podobně.  Oslovení tímto titulem „pan“ ve vokativu j. č. „pane“ se pojí ve spisovné češtině pouze s tvarem, který je rovněž ve vokativu (5. pádu), například „pane Janíčku“, „pane doktore“. Hovorově se přitom běžně užívá také varianta s nominativem „pane Janíček“, „pane doktor“ s náznakem sblížení, familiérnosti, důvěrnosti.  V psané podobě se "pan" zkracuje na „p.“. Obdobně "paní" se zkracuje na „pí“  V množném čísle se používá „pánové“, ale i „páni“. Místo "paní" v množném čísle se zpravidla používá oslovení "dámy", nejčastěji ve společném oslovení „Dámy a pánové!“.  Slovo "páni!" se užívá i jako zvolání, výraz překvapení, stejně jako „Pane (bože)“, „panečku“, „panenko (skákavá)“ apod.

Pan je běžný, povšechný, neakademický společenský titul muže, ať už v písemném či ústním styku, stylově neutrální, např. „pan Novák“. Je třeba toto slovo odlišovat od plnohodnotného pojmu pán, se kterým má společnou etymologii (patrně z latinského "suppan", možná se zprostředkováním maďarským „župan“), např. „nějaký pán, snad pan majitel“.

Mister, usually written in its abbreviated form Mr. (US) or Mr (UK), is a commonly used English honorific for men under the rank of knighthood. The title 'Mr' derived from earlier forms of "master", as the equivalent female titles "Mrs", "Miss", and "Ms" all derived from earlier forms of "mistress". "Master" is sometimes still used as an honorific for boys and young men, but its use is increasingly uncommon. The modern plural form is Misters, although its usual formal abbreviation Messrs(.) derives from use of the French title'in the 18th century.'is the plural of'(originally ', "my lord"), formed by declining both of its constituent parts separately.


Úvod.

V roce 395 se Římská říše rozdělila na Západořímskou říši a Východořímskou (Byzantskou) říši. Na západě převládalo latinské obyvatelstvo, zatímco na východě žili hlavně Řekové. Západořímské říše zanikla roku 476, ale Východořímská se udržela až do roku 1453. V 7. století se císař Herakleios rozhodl uznat řečtinu za státní jazyk říše, protože to byl mateřský jazyk většiny obyvatel říše a latina byla nesrozumitelná. Byzanc se tak stává říší křesťanských Řeků, ačkoliv samotní Řekové se nyní nazývali "Rómaioi", což v řečtině znamená "Římané". Řecký jazyk se označoval jako "Romaiki glossa" (Římský jazyk). Termín "Helén" (Řek) byl synonymem pro pohana.  V 7. stol. dobyli Arabové Egypt, Sýrii a Afriku a tak od té doby Byzanc disponuje hlavně řecky hovořícími územími (Řecko, Malá Asie, Sicílie, jižní Itálie). Kulturním centrem literatury a celé kultury se stává Konstantinopol a Soluň, dvě největší města říše. Athény zůstávají mimo kulturní dění, v 6. stol. zde císař Justinián I. nařídil zavřít filosofické školy. Filosofie se však později opět stala významnou částí byzantské literatury. Samotné Řecko (kromě Soluně) stálo mimo literární či kulturní dění, které se nyní natrvalo přesunulo do Malé Asie. Samotná literatura si uchovává antický charakter a vychází z antiky. Velkého rozmachu řecká literatura dosáhla v 11. století po vládě císaře Basileia II. a v 13.–15. století za vlády řeckých rodů Komnenovců, Duků, Angelovců a Palaiologů. Větší část byzantské literatury je psána starořeckou attičtinou, tedy mrtvým jazykem, který byl při přednesech často špatně vyslovován.

Historiografie.

V tomto období doznívá klasická historiografie, která byla později nahrazena byzantskou kronikou, která si však také uchovala mnoho z tradiční historiografie. Známí klasičtí historici byli např. Prokopios z palestinské Kaisareie, který popsal války s Góty, Vandaly a Peršany a jako první zmiňuje i Slovany. Jiní významní autoři byli Menander Protektor, Agathias z Myriny a Theofylaktos Simokattés.  Od 8. století se historie píše formou kroniky. Známý je Arethas z Patry, který byl biskupem v kappadocké Kaisareii a je autorem díla Kronika z Monemvasie "(Chroniki tis Monemvasias)". Významnými historiky 11. a 12. stol. byli Michail Attaliatis z Attaleie, Ioannis Kinnamos, Niketas Choniates z Frýgie, Georgios Pachyméres z Nikaie, Nikéforos Bryennios ml. z Adrianopole, Georgios Akropolites a Jeotjos Frantzis z Konstantinopole. Velmi známý však byl Michael Psellos, který popsal vládu po Basileiově smrti, císařovna Anna Komnenovna s dílem "Alexiada", kde popisuje historii Byzance za vlády jejího otce, Alexia I. Komnena. Anna byla první řeckou ženskou historičkou. Jejím vzorem byl Thúkydidés, Xenofón a Polybios. Historii psal i císař Konstantin VII. Porfyrogennetos, který např. zavedl pojem "Velká Morava (Megali Moravia)". Známým historikem byl i Ioannes Skylitzes a aristokrat Laonikos Chalkokondyles, žijící v 15. století, který byl velkým řeckým vlastencem. Popsal vzrůst turecké moci a pád byzantské říše. Jeho potomci žijí v Řecku dodnes.

Filologie.

V 10. století vznikla významná kanonická sbírka s názvem "Suda", kde jsou zahrnuta všechna významná starověká literární díla a autoři a díky tomu se nám mnoho zachovalo. Autor sbírky je však neznámý. Celkově komentování klasických autorů, rétorů a filosofů bylo velmi populární a klasická literatura se těšila na rozdíl od západu velké popularitě. Této práci se věnoval i Nikiforos Vlemmydis z Konstantinopole a Eustathios z Konstantinopole, biskup v Soluni, který se zajímal o homérské eposy. Jiní významní filologové byli Maximos Planudis z Nikomédie, Jeorjos Metochitis z Konstantinopole, nebo rétor, historik a filosof Nikiforos Gregoras z pontské Irakleie.

Poezie.

Popularitě se těšila i poezie, která kopírovala antické styly jako epigramy, satiry, didaktiku a oslavné písně (panijrika). Jako vzor sloužili básníci archaického, klasického a helénistického období. Básně byly někdy i s křesťanskou tematikou. Známí tvůrci epigramů byli Christoforos z Lesbu, Georgios Pisides z Pisidie, Theodoros Studijský z Konstantinopole a Ioannis Jeometris. Křesťanskou panegyriku psali Pavlos Silentiarios z Konstantinopole, který napsal oslavnou báseň na chrám Hagia Sofia ("Is Ajan Sofian"), Georgios Pisides a Manuil Cholovolos.  Velmi populární byla i satira. Nejznámějším satirikem byl Mazaris, o kterém však nevíme nic kromě toho, že žil v 15. století. Napsal satirické dílo "Mazarisova cesta za Hádem (Epidimia Mazari en Adu)", tedy cesta do pekla. Je to satira na byzantské vládce a na peloponéskou aristokracii. Zároveň nám však poskytuje důležitou zprávu o peloponéském obyvatelstvu. Tzv. prosebnou poezii psal Theodoros Prodromos a Manuil Filis z Efezu.

Román.

Populární byly i romány, které vycházejí přímo z helénistické tradice. Známým spisovatelem 12. století byl Eustathios Makrovolitis, který napsal milostný román "O Hysmině a Hisminiasovi (Peri Ysminis ke Ysminia)". Romány psal ve stejné době i Konstantinos Manassis, který napsal dílo "Lásky Aristandrose a Kallithey (I agape tu Aristandru ke tis Kallitheas)". Mezi 11.–14. stol. vznikly i milostné romány, kterým dnes nedokážeme přiřadit autora, jsou to "O Velthrandosovi a Chrysantze (Ta kata Velthandron ke Chrysantzan)", "Kallimachos a Chrysorroi (Ta kata Kallimachon ke Chrysorroin)" a "Lyvistros a Rodamni (Ta kata Lyvistron ke Rodamnin)". Tyto tři romány jsou psány hovorovou byzantskou řečtinou a ne klasickou attičtinou. Jsou to jedny z nejstarších dokladů o moderní řečtině.

Církevní literatura.

Církevní filozofie vycházela z raně byzantského období a z prací Sv. Basileia či Jana Zlatoústého. Byzantská řecká církev se distancovala od západní církve a tudíž měla jiný styl literatury, který byl bohatší a ovlivněný pohanskou filozofií. V 8. století bylo hlavním tématem uctívání ikon, které bylo ediktem zakázáno. Proti tomu se postavil významný řecký církevní spisovatel a filozof Jan z Damašku. Napsal dílo "Pramen poznání (Piji gnoseos)".  Autoři skládali i panegyrické (oslavné) křesťanské písně, které měly původ v antické lyrice a řecké lidové hudbě. Tyto písně se staly základem pro ortodoxní cirkevní zpěvy. První takováto panegyrika vznikla již v 7. století a napsal ji Romanos Melodos z Emesy, podle některých názorů byl původem Žid. V 8. století psal oslavné křesťanské hymny řecký biskup Andreas Krétský z Damašku. Ve 12. století vzniklo dokonce křesťanské drama, napsané neznámým autorem, který se inspiroval klasickou řeckou tragédií. Drama však nikdy nebylo hráno, jelikož divadla nefungovala. Drama má název "Trpící Kristus (Christos Paschon)". Populární byly i tzv. byzantské mysticismy, které vycházely z antické filozofie. Zakladatelem se stal Maxim Vyznavač, který napsal mnoho dieal, např. "O rozličných nejasnostech (Peri diaforon aporion)". Mystikové 11. století byli Symeon z Paflagónie a Nikithas Stethatos, ze 14. století pak Nikolaos Kabasilas.

Lidová poezie.

Zahrnuje poezii oblíbenou u běžného lidu, která buď pocházela z řeckého folklóru, nebo se do něj následně dostala. Ve 13. stol. pod vlivem francouzské a italské nadvlády vznikají na ostrovech u Malé Asie krátké milostné hymny, které vznikly smícháním původních řeckých a evropských tradici. Velmi známý je také hrdinský epos Digenis Akritas, který vznikl v 11. století a autora neznáme. Toto dílo je psáno lidovou byzantskou řečtinou, která je již velmi podobná novořečtině. Epos je důkazem o kontinuitě a udržování homérských eposů, s nimiž má mnoho společného. Jde o byzantského šlechtice, řecko-arabského původu, který zachraňuje princeznu, bojuje s drakem a prožívá dobrodružství. Tento příběh přežil v řeckém folklóru dodnes, vyskytuje se hlavně u pontských Řeků, kyperských Řeků a Kréťanů.

Filosofie.

Byzantští vládci raného období pochopili, že pohanskou filosofii nemohou z myslí lidí vyhnat a proto ji byzantská společnost naprosto akceptovala. Většina raně křesťanských církevních osobností, od Eusebia po Basileia, z ní vycházela a hlásila se k ní a proto se v Byzanci kontinuálně pěstovala. Filozofové navazovali především na Platóna a Aristotela. Největší oživení řecké filosofie proběhlo v 12.–15. stol., kdy se Rómaioi znovu navrátili k řecké (helénské) národní identitě. Právě díky mnohým byzantským filosofům se dochovaly antické originály a šířila se renesance do Itálie, protože mnoho řeckých filosofů působilo na italských univerzitách. Významní filosofové byli Ioannis Argyropoulos z Konstantinopole žijící v 15. století, který napsal "O aristotelské filozofii (Peri Aristoteliki filosofias)" či "Církevní básně (Ekklisiastika piimata)". Arjyropulos působil na florentské univerzitě a také u uherského krále Matyáše Korvína. Z 11. stol. pochází filozof Ioannis Italos z Kalábrie, který napsal dílo "O dialektice (Peri Dialektikis)". Nejznámějším byzantským filosofem je Georgios Gemistos Pléthón, který v 15. století založil filozofickou školu ve městě Mystra na Peloponésu. Byl platonistou a velkým řeckým patriotem, dokonce otevřeně vyzýval Řeky, aby se vrátili k pohanskému náboženství. Napsal díla "V čem se Aristoteles od Platóna odlišoval (Peri on Aristotelis pros Platona diaferete)" a "O zákonech (Peri nomon)".

Byzantská literatura je řecké středověké písemnictví mezi lety 330 (založení Konstantinopole) – 1453 (pád Konstantinopole), resp. podle jiných autorů mezi lety 529 (zrušení Akademie platónské v Aténách) – 1453. Dělí se na 4 období: raněbyzantské (do poloviny 7. století), obrazoborecké (do 848), období makedonské renesance a komnénovského klasicismu (do 1204) a závěrečné (do 1453).

Byzantine literature is the Greek literature of the Middle Ages, whether written in the territory of the Byzantine Empire or outside its borders. It forms the second period in the history of Greek literature after Ancient Greek literature. Although "popular" Byzantine literature and early Modern Greek literature both began in the 11th century, the two are indistinguishable.


RIAA certifikace.

Ve Spojených státech je cena za certifikaci alb a singlů závislá na počtu prodaných nosičů v maloobchodě a dalších podpůrných trzích. Další hudební trhy mají tytéž certifikáty (viz Certifikace prodeje na hudebních trzích). Umělec nezíská certifikaci automaticky. O cenu žádá hudební vydavatelství, které zaplatí poplatek za provedení potvrzovacího auditu na ocenění nahrávky. Prověřovány jsou přímé prodeje, prodeje maloobchodníkům, zásilkové služby, klubové a poštovní objednávky a podobně.  Zlatým americkým RIAA certifikátem je oceněn takový hudební nosič, jehož se prodalo 500 000 kusů. V roce 1976 bylo na platinové ocenění požadováno, aby se prodal milion alb nebo 2 miliony singlů. V roce 1984 pak byla zavedena multiplatinová ocenění. V roce 1989 bylo vzhledem k redukci zájmu trhu redukováno požadované množství singlů pro zlato na 500 000 a na platinu na milion. Od roku 1992 asociace RIAA začala oceňovat jednotlivé disky multidiskových edicí alb.

Současné RIAA certifikace.

Kritéria pro RIAA certifikaci jsou v současnosti tyto:  Vícedisková alba jsou jednotlivě certifikována pouze když jejich celková délka dosáhne 100 minut. Takto získala dvojnásobnou certifikaci alba "Speakerboxxx / The Love Below" od OutKastu (134:56 min) či "Up!" od Shanie Twain (145:44 min). V době vinylových, svou kapacitou limitovaných desek tak dvojnásobné ocenění nedostala např. alba "The Wall" (81 min) od skupiny Pink Floyd či "White Album" (93 min) od skupiny The Beatles.  Alba nazpívaná ve španělském jazyce mají požadované počty na certifikaci limitovanou na Po prosinci 2013 alba nazpívaná ve španělském jazyce mají požadované počty na certifikaci limitovanou na

Nová pravidla 2016.

Od února 2016 RIAA zavedla nová pravidla pro udílení certifikací. Nově započítává i streamování audio i video obsahu singlu či alba. Poměr je následující: 1 500 streamů se rovná 10 prodaným singlům a 1 prodanému albu. Díky tomu skokově získalo celkem sedmnáct alb novou certifikaci.

Recording Industry Association of America (zkr. RIAA; česky Asociace amerického nahrávacího průmyslu) je asociace, která je v USA reprezentantem hudebního průmyslu. V jejím členství je několik společností jako jsou například různá hudební vydavatelství a distributoři, produkujících přibližně 90% všech hudebních nahrávek na území Spojených států.

The Recording Industry Association of America (RIAA) is a trade organization that represents the recording industry in the United States. Its members consist of record labels and distributors, which the RIAA says "create, manufacture and/or distribute approximately 85% of all legally sold recorded music in the United States". The RIAA headquarters is in Washington, D.C.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v Spartaku Rychnov nad Kněžnou, odkud v průběhu mládeže zamířil do FC Hradec Králové.

AC Sparta Praha.

V roce 2010 přestoupil do Sparty Praha, kde hrál za rezervu. V létě 2012 se zapojil do přípravy A-týmu. Od sezóny 2013/14 působil na hostování v jiných klubech.

FC Graffin Vlašim (hostování).

V létě 2013 odešel hostovat do Graffinu Vlašim. V klubu působil půl roku. Během této doby odchytal celkem 9 střetnutí.

FK Viktoria Žižkov (hostování).

Před jarní částí ročníku 2013/14 odešel na hostování do Viktorie Žižkov. Za mužstvo, kde strávil jeden a půl roku, odchytal 41 zápasů.

FC Fastav Zlín (hostování).

Před sezonou 2015/16 odešel hostovat do týmu FC Fastav Zlín, tehdejšího nováčka 1. ligy. V Synot lize měl výtečný start, ve svých prvních třech zápasech udržel čisté konto (proti Bohemians 1905, Vysočině Jihlava a Baníku Ostrava) a vždy to znamenalo výhru v utkání. Ve svém čtvrtém prvoligovém zápase 21. 8. 2015 proti FK Mladá Boleslav inkasoval pět gólů, k prohře Zlína 2:5 přispěl jedním nevydařeným zákrokem, kdy si míč rukou srazil do brány. Ve druhé plovině ročníku se v bráně střídal se Stanislavem Dostálem. Na podzim 2016 byl brankářskou jedničkou jeho konkurent Dostál a Holý se na hřiště nedostával.

Gillingham FC.

V zimní přestávce sezóny 2016/17 ePojisteni.cz ligy zamířil na testy do anglického třetiligového týmu Gillingham FC, které dopadly úspěšně a hráč zde podepsal smlouvu na 2,5 roku. Angažmá v anglické kopané bylo jeho splněným snem. Kvůli němu se dohodl se Spartou Praha na rozvázání smlouvy půl roku před jejím koncem.

Reprezentační kariéra.

Tomáš Holý v minulosti reprezentoval Českou republiku v mládežnických kategoriích. Postupně hrál za výběry do 16, 17 a 18 let.

Tomáš Holý (* 10. prosince 1991 v Rychnově nad Kněžnou) je český fotbalový brankář, od ledna 2017 hráč anglického klubu Gillingham FC. S výškou 206 cm byl nejvyšším fotbalistou Synot ligy 2015/16.

Tomáš Holý (; born 10 December 1991) is a Czech professional footballer who plays as a goalkeeper for Ipswich Town.


Klubová kariéra.

Nikolas Špalek s fotbalem začal v místě bydliště, v dědině Neded. Po nástupu do základní školy přešel do týmu FK Slovan Duslo Šaľa, kde ho vedl mj. trenér Prúčny. Následně se dostal do FC Nitra, kde hrál ještě žáckou kategorii U15. Poté se přesunul do dorostu. V prosinci 2012 byl i na testech ve skotském velkoklubu Celtic FC.  V profesionálním fotbale debutoval v dresu FC Nitra, do A-týmu se dostal začátkem roku 2014. V červenci 2014 přestoupil do FC Spartak Trnava.  S Trnavou se představil v Evropské lize UEFA 2014/15. V odvetě 4. předkola proti švýcarskému týmu FC Zürich se gólem podílel na konečné remíze 1:1, ale vzhledem k předchozí porážce 1:3 doma byl Spartak vyřazen.  V lednu 2015 přestoupil do MŠK Žilina. V předposledním 32. kole Fortuna ligy 2015/16 (13. května 2016) vstřelil dva góly již jistému mistrovi AS Trenčín, Žilina ale podlehla soupeři 2:5. V sezóně 2016/17 Fortuna ligy získal se Žilinou titul.  V lednu 2018 přestoupil ze Žiliny do italského druholigového klubu Brescia Calcio.

Reprezentační kariéra.

Špalek je mládežnickým reprezentantem Slovenska, nastoupil ve výběrech U15, U16, U17 U18, U19, U21. V reprezentaci do 16 let debutoval v srpnu 2012 v utkání proti České republice (výhra 6:1), kde vstřelil hattrick a na další gól přihrál.  Zúčastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 17 let 2013 konaného na Slovensku, kde si domácí tým zajistil postup na Mistrovství světa ve stejné věkové kategorii ve Spojených arabských emirátech (v roce 2013). Na něm mladí Slováci podlehli v osmifinále Uruguayi 2:4, Špalek byl u toho.  Se slovenskou „jedenadvacítkou“ slavil v říjnu 2016 postup z kvalifikace na Mistrovství Evropy 2017 v Polsku. Trenér Pavel Hapal jej zařadil v červnu 2017 do 23členné nominace na šampionát v Polsku.

Nikolas Špalek (* 12. února 1997, Šaľa, Slovensko) je slovenský fotbalový záložník a mládežnický reprezentant, od ledna 2018 hráč klubu Brescia Calcio. Pochází z dědiny Neded.

Nikolas Špalek (born 12 February 1997) is a Slovak professional footballer who plays for Brescia Calcio in Serie A as a winger.


Produkce.

Dashnerova kniha vyšla poprvé v říjnu 2009 a studio Fox v roce 2010 začalo uvažovat o její filmové adaptaci s Catherine Hardwickovou, režisérkou prvního "Stmívání". V létě 2012 společnost obsadila jiného režiséra, Wese Balla, který získal pozornost svým krátkým animovaným snímkem "Ruin". Noah Oppenheim napsal první verzi scénáře, který dále upravili Grant Myers a T. S. Nowlin.  Konkurz na herecké obsazení byl vyhlášen v únoru 2013 a 18. dubna bylo ohlášeno obsazení Dylana O'Briena do ústřední role. Režisér i herec později popisovali historku, že se Bellovi nepozdával O'Brienův „účes příliš ve stylu MTV“, a tak jej nejdřív z výběru vyřadil a až později jej znovu zvážil po doporučení společnosti Fox na základě jeho předchozího filmu "Stážisti". Už v březnu byli do dalších rolí obsazeni Will Poulter, Thomas Brodie-Sangster či Aml Ameen, v dubnu pak ještě např. Blake Cooper.  Natáčení probíhalo od 13. května 2013 po osm týdnů především v Baton Rouge v Louisianě.  Termín premiéry byl původně stanoven už na 14. února 2014, ale později odložen na 19. září téhož roku. Film k uvedení do českých kin od stejného data připravila společnost CinemArt.  U příležitosti uvedení filmu vyšla v srpnu 2014 i v češtině s filmovým přebalem.

Děj.

Film sleduje skupinu hochů přežívajících na malém ostrůvku zeleně obehnaném vysokými betonovými zdmi neproniknutelného a smrtícího bludiště. Každé ráno se otvírají brány labyrintu a „Běžci“ (v originále „Runners“) vybíhají prozkoumat okolí a snad i najít cestu ven. Musí to ale stihnout do setmění, protože pak se brány uzavřou a noc za zdí dosud nikdo nepřežil.  Jednou za měsíc výtah přiveze dalšího nováčka a tím nejnovějším je Thomas. Nepamatuje si nic o své identitě, jen křestní jméno. Ani ostatní neví, jak a proč se sem dostali. Tentokrát však vydá výtah už na druhý den po Thomasovi i další osobu – dívku jménem Teresa, která Thomase poznává.  Jednou věcí se Thomas od ostatních asi padesáti-šedesáti kluků na „Place“ („The Glade“) odlišuje. Je to zvědavost a touha narušit "status quo". A tak už tři dny po svém příchodu poruší pravidla „Placerů“ („Gladers“) a vydá se do útrob labyrintu, kde nejen že přežije noc, ale podaří se mu zabít pavouku podobného bionického tvora zvaného „rmut“ („Griever“).

Přijetí.

Návštěvnost.

Ačkoli byla oficiální americká premiéra stanovena na 19. září, na pěti zahraničních trzích byl film uveden už o týden dříve. Na tržbách za první víkend vydělal v Mexiku 2,6 milionu dolarů, na Tchaj-wanu 2,2 milionu, v Malajsii 1,9 milionu, v Singapuru 1,4 milionu a ve střední Americe 248 tisíc dolarů. Celkově podle "Box Office Mojo" vydělal film na zahraničních tržbách ještě před americkou premiérou 8,276 milionu dolarů.  V USA byl film uveden premiérově v 3 604 kinech a současně expandoval také do dalších 48 zemí. Na domácích tržbách se podle magazínu "Variety" předběžně očekávalo za první víkend 30 milionů dolarů, přičemž sám distributor Fox skromněji odhadoval překročení 20 milionů. Server "Box Office Mojo" předpokládal prvovíkendové tržby (19.–21. září) ve výši 34 milionů a umístění na první příčce v návštěvnosti, přičemž dodával, že při dosažení hranice 35 milionů by se jednalo teprve o čtvrtý zářijový film v historii, který by takového úspěchu dosáhl. Cokoli nad 25 milionů přitom označil za obrovské vítězství.  Během pátečních projekcí 19. září činil úhrn tržeb 11,25 milionů dolarů, což představovalo – při srovnání v rámci žánru – více než dvojnásobná čísla oproti filmům "Dárce" (4,75 mil.) a "Hostitel" (5,3 mil.), ale jen asi polovinu tržeb filmu "Divergence" (22,8 mil.). Více než dvojnásobně film předčil i druhý snímek v pořadí současných premiér, kriminální thriller "Mezi náhrobními kameny" ("Walk Among the Tombstones"), který dosáhl pátečních tržeb 4,7 milionu dolarů.  Předběžně odhadované domácí tržby za celý úvodní prodloužený víkend dosáhly nakonec částky 32,5 milionu dolarů. Tím film více než dvojnásobně předčil mládeži nepřístupný snímek "Mezi náhrobními kameny" s 13,1 milionu na tržbách a téměř trojnásobně dramedii "Co by kdyby" ("This Is Where I Leave You") s 11,9 milionu. Při srovnání v rámci žánru dystopických filmových adaptací pro mládež film předčil "Enderovu hru" z listopadu 2013 s úvodními 27 miliony, ale nedosáhl na "Divergenci" z března 2014 s 54,6 miliony dolarů. Podle magazínu "The Hollywood Reporter" tvořilo 52 % amerického publika ženy a 48 % muži, z 65 % pak lidé ve věku do 25 let. Podle "Box Office Mojo" bylo mužských diváků 49 %, což představuje větší podíl, než je pro žánr mládežnických filmů obvyklé, a server to čátečně připisoval akčnímu vyznění marketingové kampaně.  Na zahraničních prvovíkendových tržbách film vydělal dalších 37,6 milionu dolarů. Tím zaujal téměř na všech trzích první příčku a na většině předstihl i srovnávanou "Divergenci", např. v Austrálii (s 3,2 miliony) či v Brazílii (s 2 miliony) až dvojnásobně. V Rusku či Jižní Koreji s 5,5 miliony dolarů předčil i "Hunger Games". Se zahrnutím tržeb z předchozího víkendu vydělal film na zahraničních trzích k datu 21. září celkem 49 milionů dolarů, a to ho stále teprve čekalo uvedení na dalších 9 z největších patnácti světových kinematografických trhů.  Návštěvnost v každém dalším víkendu po premiéře přirozeně klesala a film se posouval z první příčky na druhou, čtvrtou, sedmou, desátou a třináctou. Přesto vyšel film z přehledu americké návštěvnosti za září 2014 vítězně s tržbami ve výši 60,2 milionů dolarů, což představovalo 11,7 % z celkových zářijových tržeb na americkém trhu. Celosvětové tržby dosáhly po dvou týdnech částky 149 milionů dolarů. Ještě v polovině října obsadil s utrženými 5,2 milionu dolarů první místo na francouzském trhu, kde byl uveden premiérově. Na přelomu října a listopadu měl premiéru také na čínském trhu a za svůj první víkend tam vydělal 13,7 milionu dolarů. Celkově tehdy dosáhl zahraničních tržeb ve výši 208,5 milionu dolarů.  V českých 91 kinech, kam byl film premiérově nasazen, na něj přišlo v průběhu prvního víkendu 19 696 diváků a tržby dosáhly asi 2,6 milionu korun. Umístil se tak na prvním místě před reprízovanou českou pohádkou "Tři bratři" (14 063 diváků) a německou komedií "Fakjů pane učiteli" (9 234 diváků). O druhém víkendu se pořadí prvních dvou filmů již vyměnilo a návštěvnost "Labyrintu: Útěk" poklesla o 38 %. V 54 kinech na něj přišlo celkem 12 193 diváků, a zaplatilo tak 1,61 milionu korun.

Recenze v USA.

Recenzní agregátor Rotten Tomatoes dával filmu v době jeho premiéry 63% hodnocení, založené na stovce kritik s průměrným bodovým ohodnocením 6 z 10. Konsensuální hodnocení serveru vyzdvihovalo „silné herecké výkony, solidní dějové východisko a osvěživě temné ztvárnění dystopického prostředí“.

Recenze v ČR.

Na konci premiérového víkendu dávalo filmu celkem 636 hodnotících uživatelů Česko-Slovenské filmové databáze průměrně 78% hodnocení.

Domácí video.

Společnost Twentieth Century Fox Home Entertainment ohlásila na 16. prosince 2014 vydání filmu na DVD i blu-ray. Dvoudisková blu-ray edice obsahovala i dvě hodiny bonusového materiálu, kromě vyřazených scén např. pětidílný dokument o vývoji Labyrintu i Ballův krátký film "Ruin".  V České republice (i na Slovensku) vydala film s českým dabingem společnost Bonton na DVD i blu-ray k datu 4. února 2015. Bonusový materiál na disku spočíval ve vynechaných scénách, komentáři režiséra Wese Balla a producenta T. S. Nowlina a fotogalerii. Sběratelská edice navíc obsahovala záběry z natáčení filmu „Průvodce Labyrintem“, nepovedené záběry, vizuální efekty, Ballův krátký film "Ruin" a další.

České znění.

Pro potřeby domácího videa pořídilo Barrandov Studio český dabing v překladu Zdeňka Hofmanna s dialogy Petry Jindrové a v režii Petra Pospíchala. Jednotlivé postavy namluvili:  Dále své hlasy propůjčili: Martin Draxler, Radek Hoppe, Ivo Hrbáč, Daniel Margolius, Pavel Šrom a Zbyšek Horák.

Soundtrack.

Soundtrack s hudbou skladatele Johna Paesana byl ve spolupráci s MTV publikován už před filmovou premiérou. Dne 11. listopadu byla vydána i limitovaná edice na vinylových nosičích.

Hra.

Společnost PikPok vydala filmem inspirovanou, stejnojmennou oficiální hru pro mobilní telefony, pro systémy iOS a Android. Hru vyvinula společnost Sticky Studios.

Pokračování.

Tvůrci už před uvedením filmu mluvili o přípravě jeho pokračování podle další knihy z Dashnerovy série. Současně s uvedením "Labyrintu: Útěk" do kin oznámila společnost Fox stanovený termín premiéry druhého dílu právě za rok, 18. září 2015. Stvrdila také stejného režiséra i představitele některých hlavních postav, Dylana O'Briena, Kayu Scodelariovou či Thomase Brodie-Sangstera. Z představitel nových rolí pak ohlásila např. Aidana Gillena, Rosu Salazarovou, Jacoba Loflanda. Začátek natáčení byl ohlášen na konec října 2014.

Labyrint: Útěk (v anglickém originále The Maze Runner) je americký akční thriller, který natočil debutující režisér Wese Balla pro společnost Fox. Noah Oppenheim napsal scénář podle z postapokalyptické sci-fi série Jamese Dashnera. Popisuje příběh mladého Thomase, který se po ztrátě paměti ocitá v komunitě chlapců žijících na „Place“, malém ostrůvku zeleně odříznutém od ostatního světa obřím smrtícím labyrintem.

The Maze Runner is a 2014 American dystopian science fiction film directed by Wes Ball, in his directorial debut, based on James Dashner's 2009 novel of the same name. The film is the first installment in "The Maze Runner" film series and was produced by Ellen Goldsmith-Vein, Wyck Godfrey, Marty Bowen, and Lee Stollman with a screenplay by Noah Oppenheim, Grant Pierce Myers, and T.S. Nowlin. The film stars Dylan O'Brien, Kaya Scodelario, Aml Ameen, Thomas Brodie-Sangster, Ki Hong Lee, Will Poulter, and Patricia Clarkson. The story follows sixteen-year-old Thomas, portrayed by O'Brien, who awakens in a rusty elevator with no memory of who he is, only to learn he's been delivered to the middle of an intricate maze, along with many other boys, who have been trying to find their way out of the ever-changing labyrinthall while establishing a functioning society in what they call the Glade.


Původ, vzdělání.

Anna Chapmanová, vlastním jménem Anna Vasiljevna Kuščenková, se narodila ve Volgogradu v Sovětském svazu. Její otec Vasilij Kuščenko byl zaměstnán na sovětském velvyslanectví v keňském hlavním městě Nairobi. Podle vyjádření bývalého manžela Chapmanové Alexe Chapmana byl její otec vysoce postavený člen KGB, ačkoliv tuto informaci nelze s určitostí potvrdit. Podle dalšího vyjádření jejího bývalého manžela získala Chapmanová magisterský titul v oboru ekonomie na Moskevské státní univerzitě M. V. Lomonosova. Podle jiných zdrojů však absolvovala studia na Ruské univerzitě přátelství národů.

2001–2006: Londýn.

V roce 2001 se v Londýnských docích na hudební rave párty poznala se svým budoucím manželem Alexem Chapmanem. O pět měsíců později se vzali v Moskvě. V důsledku toho získala britské státní občanství a britský cestovní pas. V letech 2003 a 2004 v Londýně krátkodobě pracovala například u společností NetJets, Barclays a v dalších firmách.

2009–2010: New York.

Ve Spojených státech amerických získala bydlení v budově 20 Exchange Place na Manhattanu v New Yorku nedaleko Wall Street. Podle jejího profilu na sociální síti LinkedIn byla výkonnou ředitelkou společnosti PropertyFinder LLC, která se specializovala na obchod se zahraničními nemovitostmi. Chapman později tvrdil, že společnost byla několik prvních let zadlužená a náhle v roce 2009 úspěšně podnikala a pracovalo pro ni přes 50 zaměstnanců. Později měla mít poměr s Michelem Bittanem, prominentním majitelem sítě restaurací v New Yorku. Chapmanová později svůj život v New Yorku popsala jako "jedny z nejlepších a zároveň jako jedny z nejhorších časů" podle citátu Charlese Dickense.  Poté, co byla Chapmanová v New Yorku zatčena, najal si její manžel mediálního publicistu Maxe Clifforda a svůj příběh prodal britskému deníku "The Daily Telegraph".

Od roku 2010: Rusko.

Na konci prosince 2010 byla jmenována členkou veřejné rady Mladé gardy Jednotného Ruska, mládežnické organizace politické strany Jednotné Rusko. Podle organizace měla Chapmanová působit v oblasti vzdělávání mladých lidí.  Od 21. ledna 2011 hostila v Rusku každý týden televizní pořad "Tajemství světa" televizní stanice REN TV.  Podle agentury "Bloomberg News" se stala v červnu 2011 redaktorkou časopisu "Venture Business News".  V květnu a červnu 2011 svědčila v Moskvě v uzavřeném soudním procesu v nepřítomnosti proti plukovníkovi Alexandru Potějevovi. Při procesu vypověděla, že jen on mohl poskytnout informace amerických úřadům, které vedly v roce 2010 k zadržení Chapmanové. Mimo jiné také vypověděla, že byla zatčena krátce poté, co ji kontaktoval americký agent s použitím kódu, který znal pouze Potějev a osobní držitel kódu.  Chapmanová později psala sloupek pro ruský deník "Komsomolskaja pravda". V říjnu 2011 byla obviněna gubernátorem Volgogradské oblasti Olegem Matvejčevem z plagiátorství jeho vlastní knihy v článku o Alexandru Sergejeviči Puškinovi. Britský list "The Guardian" přinesl informaci o tom, že tento incident vyvolal negativní vnímání osoby Chapmanové u části ruské veřejnosti a později, když pronášela řeč na Petrohradské státní univerzitě, vyvěsili zdejší studenti transparenty, na nichž mimo jiné vyzývali Chapmanovou k opuštění univerzity.  Nadace Anny Chapmanové podpořila druhou mezinárodní konferenci The Genetics of Aging and Longevity (česky přibližně „genetika stárnutí a dlouhověkosti“) probíhající v Moskvě, kde se prezentovala řada významných vědců působící v této oblasti.  V roce 2012 bylo oznámeno, že se Chapmanová dostala prostřednictvím svých špionážních schopností blízko k pozici vysoce postaveného úředníka amerického prezidenta Baracka Obamy. Hlavním motivem pro tuto činnost bylo posunout se výše v hierarchii desetičlenného špionážního kruhu, jehož byla Chapmanová součástí.

Od roku 2013: Arménie a Náhorní Karabach.

V srpnu 2013 byla Chapmanová spolu s dalšími ruskými úředníky spatřena v Náhorním Karabachu, separatistické oblasti Ázerbájdžánu. V oblasti měla diskutovat o problémech Náhorního Karabachu a šancích na vyřešení sporu mezi Ázerbájdžánem a Arménií a také zde měla pracovat na televizním pořadu "Tajemství světa". Její návštěva vyvolala v Ázerbájdžánu pobouření a spolu s dalšími ruskými činovníky ji ázerbájdžánské ministerstvo zahraničí označilo za nežádoucí osobu.  V Arménii později navštívila Cicernakaberd, památník věnovaný obětem arménské genocidy. V rozhovoru pro média uvedla, že návštěva Arménie ji poučila o významu rodinných vztahů a dále že Armény považuje za své nejlepší přátele. V Arménii se toho podle vlastních slov hodně naučila a nabyla dojmu, že některé rodinné arménské hodnoty chybí v ruské společnosti.

Zatčení a výměna zajatců.

Chapmanová je jedna ze dvou špionů, kteří byli v červnu 2010 zadrženi ve Spojených státech amerických a nepoužívali falešné jméno.  Chapmanová spolupracovala s dalšími ruskými špiony, dokud nebyla v roce 2010 zatčena. Tajný agent FBI vlákal Chapmanovou do pasti. V kavárně Starbucks na Manhattanu v New Yorku ji předal cestovní pas s dalšími instrukcemi, podle nichž ho měla předat jinému špionovi. Chapmanová se rozhodla úkol splnit a pas převzala. Po několika telefonických rozhovorech se svým otcem Vasilijem Kuščenkem však dala na jeho rady a pas odevzdala na místní policejní stanici. Následně byla zatčena.  Poté, co došlo u Chapmanové k formálnímu obvinění, byla ze Spojených států vyhoštěna. Stala se spolu s dalšími devíti špiony součástí dohody, podle které si Rusko a Spojené státy americké vyměnily zajatce. Jednalo se o největší výměnu špionů od roku 1986. K výměně deseti ruských a čtyř amerických špionů došlo v ranních hodinách 8. července 2010 na Mezinárodním letišti ve Vídni v Rakousku. Ruská letecká společnost dopravila špiony na Mezinárodní letiště Moskva-Domodědovo, kde se o ně zajímala ruská i zahraniční média.  Podle informací z médií a Roberta Bauma, amerického právního zástupce Chapmanové, si přála Chapmanová přestěhovat se do Spojeného království. Úřady Spojeného království však vydaly podle platných zákonů dokumenty, podle nichž došlo u Chapmanové k odebrání britského státního občanství k 13. červenci 2010. Podle dokumentů se stala Chapmanová v Británii nežádoucí osobou, kvůli čemuž má zákaz cestovat do Spojeného království. Po deportaci do Ruska její právník Baum znova vyjádřil přání Chapmanové zůstat ve Spojeném království a zdůraznil, že jeho klientka je z rozhodnutí o zrušení státního občanství a o trvalém vyhoštění ze země zvláště rozrušená.

Média a popularita.

Poté, co byla Chapmanová zatčena a deportována ze Spojených států amerických, stala se veřejně známou celebritou. Na internetu se objevila řada jejich soukromých fotografií z profilu na sociální síti Facebook a bylo uveřejněno několik videí na YouTube. Některá média ji podle jejího působení pro Ruskou federaci označovala jako „the red under the bed“ (doslova „rudý pod postelí“), kde označení red (rudý) odkazuje ke komunismu a under the bed (pod postelí) odkazuje k dětskému strachu z příšer ukrývajících se pod postelí.  Chapmanová se po návratu do Ruska stala také modelkou. V říjnu 2010 se objevila na hlavní straně ruskojazyčné mutace pánského magazínu "Maxim" ve spodním prádle módní značky Agent Provocateur. Objevila se také na seznamu 100 nejvíce sexy ruských žen. Časopisy a blogy referovaly o jejím stylu oblékání, zatímco bulvární média psala o akční figurce či panence. Média v New Yorku popsala Chapmanovou jako pravidelnou návštěvnici luxusních barů a restaurací.  Podle zpravodajské agentury Interfax byla Chapmanová v říjnu 2010 zaměstnána jako poradkyně v oblasti investičních a inovačních otázek u předsedy FundServiceBank, banky se sídlem v Moskvě, která zprostředkovává platby mezi státním a soukromým sektorem v oblasti leteckého průmyslu.  V dubnu 2011 se prezentovala na mole při moskevském módním týdnu. V červnu 2012 se Chapmanová objevila opět jako modelka v turecké Antalyi pro značku Dosso Dossi.  V roce 2010 obdržela od tehdejšího ruského prezidenta Dmitrije Medveděva za svou činnost státní vyznamenání.  Mediální pozornost vzbudila 3. července 2013, když na Twitteru položila otázku Edwardu Snowdenovi, zda by se s ní oženil. Není však zřejmé, zda byl dotaz míněn vážně nebo jako žert.  Podle zástupce FBI Franka Figliuzziho je Chapmanová prototypem nových ruských agentů, kteří jsou vysoce inteligentní, sexy a vybaveni špičkovými technologiemi. Pro své schopnosti a půvab bývá přezdívána jako "Agentka 90-60-90", "Femme fatale" nebo "Nejtajnější ruská zbraň".

Anna Chapmanová (, celým jménem Anna Vasiljevna Chapman, rozená Anna Vasiljevna Kuščenková, ; * 23. února 1982, Volgograd, Sovětský svaz, dnes Rusko) je bývalá ruská špionka pracující pro Službu vnější rozvědky. V roce 2010 byla v New Yorku zatčena za špionáž pro Ruskou federaci a spolu s devíti dalšími agenty deportována ze Spojených států amerických do Ruska. Předtím žila několik let v Londýně a byla občankou Spojeného království. Britské státní občanství ji bylo odebráno a ze Spojeného království byla trvale vyhoštěná. Nežádoucí osobou se stala rovněž v Ázerbájdžánu. Po návratu do Ruska ji udělil Dmitrij Medveděv státní vyznamenání a stala se známou celebritou a také modelkou. Pro své schopnosti a půvab bývá přezdívána jako "Agentka 90-60-90", "Femme fatale" nebo "Nejtajnější ruská zbraň".

Anna Vasilyevna Chapman (, born Anna Vasil’yevna Kushchyenko 23 February 1982) is a Russian intelligence agent, media personality, and model who was arrested in the United States on June 27, 2010 as part of the Illegals Program spy ring. At the time of her arrest she was accused of espionage on behalf of the Russian Federation's external intelligence agency, the "Sluzhba vneshney razvedki" (SVR). She had previously gained British citizenship through marriage, which she used to gain residency in the U.S.


Fotbalové začátky.

Munir se narodil v madridské obci San Lorenzo de El Escorial marockým rodičům, s nimiž však vyrůstal ve městě Galapagar. Otec, celým jménem Mohamed El Haddadi Arbrqui, přijel do Španělska na rybářské lodi z marockého města Fnideq (ve španělštině Castillejos) ve věku 18 let a nyní zde pracuje jako šéfkuchař. Matka pochází z Melilly a má tři sourozence. Až do svých 14 let byl Munir, který mimo jiné vyznává muslimskou víru, fanouškem Realu Madrid.

Klubová kariéra.

Počátky.

Za tým Cadete A klubu CF Rayo Majadahonda, kde hostoval z Atlética Madrid a který uchvátil na zkoušce v roce 2010, dal ve 29 zápasech 32 branek. Díky nim přilákal pozornost takových velkoklubů jako jsou Real Madrid, Manchester City nebo Barcelona, do jejíž akademie v létě 2011 také vstoupil.

FC Barcelona.

Jakmile se dostal do juniorského mužstva Barcelony, nastoupil v sezóně 2013/2014 do UEFA Youth League, mládežnické obdoby Ligy mistrů UEFA. Svůj debut v této soutěži si odkroutil proti Ajaxu, kterému dal dvě branky. Stejný počet dal i juniorům AC Milán a dánské FC Kodaň. Ve vyřazovací fázi se pak v každém zápase trefil minimálně jednou. Turnaj nakonec zakončil s 11 trefami z 10 zápasů, mezi nimiž bylo i finále proti portugalské Benfice Lisabon. Zde se El Haddadi opět prosadil dvakrát a přispěl tak k výhře svého mužstva 3:0.  Poté, co zůstal jako nevyužitý náhradník v zápasech s CD Tenerife a Deportivem de La Coruñou si svou premiéru za béčko odbyl den před prodloužením kontraktu v druholigovém venkovním duelu s RCD Mallorkou, který barcelonští vyhráli 2:1. Munir do něj nastoupil v 72. minutě, kdy střídal Sandra Ramíreze. Svůj první gól pak dal opět při vítězství barcelonských 2:1, tentokrát na domácí půdě 19. dubna proti Gironě.  Dne 24. srpna 2014 si talentovaný forvard připsal premiéru i mezi dospělými, když ve věku 18 let a 357 dnů nastoupil v základní sestavě úvodního kola Primery División proti Elche. Za 67 minut, po nichž jej vystřídal Pedro Rodríguez, stihl dát druhý gól utkání, které díky dalším dvěma zásahům Lionela Messiho skončilo 3:0. Munir byl jedním z kandidátů na ocenění Golden Boy.

Valencia CF (hostování).

Ke konci srpna odešel na roční hostování do klubu Valencia CF.

Reprezentační kariéra.

Díky marockému původu má Munir stále možnost reprezentovat tuto africkou zemi. Pořadatel Mistrovství světa ve fotbale v roce 2022, Katar, mu dokonce nabídl obléci jeho dres. Nicméně to všechno se zdá jako velmi nepravděpodobné, neboť po premiérách ve výběrech do 19 let, kde odehrál 3 zápasy v nichž 3 skóroval a do 21 let, kde si prozatím zahrál pod trenérem Albertem Celadesem pouze v jednom utkání kvalifikace na evropský šampionát této věkové kategorie proti Maďarsku, si jej mezi seniory povolal před kvalifikačním duelem na Euro 2016 proti Makedonii trenér Vicente del Bosque, jenž musel vyřešit absenci zraněného kanonýra londýnské Chelsea, Diega Costy. 8. září pak v tomto zápase hraném ve Valencii debutoval za seniorský výběr, když v 77. minutě za stavu 4:1 pro Španělsko vystřídal Kokeho. Jeho tým pak v závěru přidal ještě jednu branku a nakonec zvítězil 5:1.

Munir El Haddadi Mohamed, známý zkráceně jako Munir (arabsky: منير الحدادي ; * 1. září 1995, El Escorial, Madrid, Španělsko), je španělský fotbalista marockého původu, který v současné době hraje za klub FC Barcelona.

Munir El Haddadi Mohamed (born 1 September 1995) known simply as Munir () is a Spanish professional footballer who plays as a forward for Sevilla FC.


Biografie.

Po studiu literatury a vizuálního umění na univerzitě ve Splitu přešel Zafranović na pražskou FAMU, kde v roce 1971 promoval jako absolvent režie ve třídě Elmara Klose. Skupina uznávaných jugoslávských režisérů, kteří v 60. a 70. letech na této škole studovali, se souhrnně označuje jako tzv. "Pražská škola". Kromě Zafranoviće se do této školy řadí i Emir Kusturica, Goran Paskaljević či Rajko Grlić.  Jeho první práce, které vznikaly na počátku 60. let, byly především krátkometrážní experimenty s absurdními situacemi se sklonem ke grotesce – za ně se mu dostalo ocenění "Mistra amatérského filmu". Prvním jeho celovečerním filmem byla v roce 1969 "Nedjelja (Neděle)". Výrazně na sebe Zafranović upozornil v roce 1975 snímkem "Muke po Mati (Utrpení Matouše)", který mu později vynesl i cenu kritiky. Snímek byl i jeho první spoluprací s avantgardním bělehradským spisovatelem Mirkem Kovačem, který pro něj v budoucnosti napsal i další filmové scénáře.  Nejznámějším dílem Lordana Zafranoviće je potom válečná trilogie, reflektující běžný život v Jugoslávii za druhé světové války. Její první díl, Okupace ve 26 obrazech (1978), byl oceněn Velkou Zlatou arénou na letním filmovém festivalu v Pule (dnešní Chorvatsko) a dalšími 22 cenami na dalších světových festivalech. Příběh vyprávějící osudy dvou mladých mužů v okupovaném Dubrovníku se dočkal i dvou volných pokračování – Pád Itálie (1981) a Večerní zvony (1988). Tato trilogie vzbudila svého času velký ohlas i mezi laickou veřejností. Kontroverzní spojení erotiky s politickým cítěním (inspirováno režiséry Pierem Paolem Pasolinim, Luchinem Viscontim a Bernardem Bertoluccim) i samotné znázornění nevybíravého chování Chorvatů za války donutilo svého režiséra po roce 1990 přiznat, že je politickým disidentem v postjugoslávském Chorvatsku.  V polovině 80. let se zaměřil na intimní milostná témata prodchnutá erotikou, například snímkem Kousnutí anděla (1984). Mimo to natočil Zafranović i mnohé televizní inscenace pro Radiotelevizija Srbije a Hrvatska radiotelevizija. V 90. letech se vrátil do Prahy, kde natočil film Má je pomsta. V roce 2012 uvedla televize jeho dokumentární cyklus Tito – poslední svědci testamentu.  Lordan Zafranović nyní žije střídavě v Chorvatsku a v Praze.

Lordan Zafranović (* 11. února 1944 Maslinica, Šolta) je chorvatský režisér jugoslávského původu, vrcholný představitel tzv. černé vlny jugoslávského filmu.

Lordan Zafranović (born 11 February 1944) is a Czech-Croatian film director, and a major figure of the Yugoslav Black Wave. He lives in Prague and Zagreb.


Historie.

Mexický naháč je jedno z nejstarších existujících psích plemen, patřící k největším pokladům mexické kultury. Originální jméno Xoloitzcuintli pravděpodobně vzniklo spojením aztéckého slova „itzcuintli“, pes, a jména „Xolotl“. Xolotl byl mexický bůh se schopností měnit svoji podobu a podle pověsti se na zemi vyskytoval právě v podobě holého psa s šedou kůží, který pak doprovázel duše mrtvých do podsvětí. Nejstarší objevené pozůstatky těchto psů se datují do doby přibližně před 3500 let. Je možné, že plemeno původně mexické není, ale právě první zmínky o něm byly nalezeny na území dnešního Mexika.  Roku 1887 se mexický naháč stal jedním z vůbec prvních plemen uznaných American Kennel Clubem (AKC). Nicméně roku 1959 byl vyřazen kvůli nízkému počtu jedinců a hrozícími vymření.  Ačkoliv jsou chovány obě varianty, holá i osrstěná, tak holá je preferovanější. Především v minulosti bývali pro spojení vybírání dva nazí jedinci, jelikož v jejich vrhu bylo méně pravděpodobné narození osrstěného štěněte. Spojení dvou osrstěných jedinců je zakázané.  Trpasličí varianta je zcela nově vyšlechtěná a je o něco lehčí a menší.

Povaha.

Je to velmi inteligentní pes vhodný do rodiny i s malými dětmi nebo jinými zvířaty. Je velmi přizpůsobivý a bystrý, také spíše klidný. Je také velmi mírumilovný a ani v případě nebezpečí neútočí první, avšak pokud je v sázce zdraví majitele nebo celé rodiny, umí zakročit. Je klidný a veselý, nejraději je se svojí rodinou doma, v bytě. Dospělí psi jsou velmi tiší a hodí se tedy do bytu, ale štěňata jsou známá tím, že naopak jsou hodně hlučná.  Cizí lidé mu nevadí pokud neohrožují jeho rodinu, to dokáže zaútočit, protože je vůči ní velmi loajální. Pokud se ale zdají "cizinci" v klidu, je takový i on a netrvá dlouho a nechá se hladit a laskat i na hlavě, což většině psů od cizích lidí vadí.

Péče.

I přes to, že toto plemeno nemá srst, samotná kůže vyžaduje velkou pozornost. Především je nutné ji chránit před slunečním zářením kvalitním opalovacím krémem speciálně pro citlivou pokožku. V létě musíte dávat pozor, aby se nespálil a v zimě aby neomrzl, proto je vhodné mu koupit obleček. Kůže by se měla aspoň každý měsíc mýt vlažnou vodou a v případě, že pes má vnější zranění, je nutné použít šetrnou desinfekci. Mexičtí naháči jsou velice přizpůsobiví, co se pohybu týče. Nicméně velká varianta vyžaduje více pohybu, než malá. Jakýkoliv druh pohybu by měl být přizpůsobený faktu, že plemeno nemá srst, tudíž dlouhý pobyt na slunci mu nesvědčí.  Vyžadují výcvik a výchovu již od štěněcího věku. Důležité jsou jasně stanovené hranice.  Ačkoliv se obecně jedná o zdravé psy, American Kennel Club doporučuje pro své chovatele vyšetření pately (především kvůli možné luxaci) a kyčelních kloubů (dysplazie).

Mexický naháč () je plemeno psa pocházející z Mexika. Rozlišují se tři velikostní typy (malý, střední a standard). Ačkoliv je gen, který způsobuje absenci srsti, dominantní, rodí se i jedinci s jemnou a krátkou srstí.

The Xoloitzcuintle (), or Xolo, also known as the Mexican hairless dog, is one of several breeds of hairless dog. It is found in toy, miniature, and standard sizes. The Xolo also comes in a coated variety and coated and hairless can be born in the same litter. It is characterized by its lack of hair, wrinkles, and dental abnormalities. In Nahuatl, from which its name originates, its name is "xōlōitzcuintli" (singular) and "xōlōitzcuintin" (plural). The name comes from the god "Xolotl" and "itzcuīntli", meaning dog in Nahuatl.


Základní informace.

Apple Watch v sobě sdružují monitor fyzické aktivity a snaží se o sledování zdraví nositele s iOS a dalšími produkty a službami společnosti Apple. Hodinky využívají vlastní systém "watchOS", díky tomu je možné do nich instalovat aplikace z "App Store". Původní generace přístroje byla k dispozici ve čtyřech variantách: Apple Watch Sport, Apple Watch, Apple Watch Hermès a Apple Watch Edition; dostupné v hliníkovém, ocelovém nebo zlatém (pouze u Apple Watch Edition) provedení.  Apple Watch spoléhá na bezdrátově připojený iPhone, aby mohl provádět mnoho svých výchozích funkcí, jako je volání, čtení a psaní textových zpráv, zobrazování notifikací, používání Siri nebo poslouchání hudby. Je kompatibilní s modely iPhone 5 nebo novějšími, se systémem iOS 8.2 nebo novějším, pomocí Wi-Fi nebo Bluetooth. První generaci oznámil generální ředitel Apple Tim Cook v září 2014, zařízení bylo propuštěno v 24. dubna 2015. Druhá generace Apple Watch, která byla vydána v září 2016, obsahuje dvě úrovně: Apple Watch Series 2 a Apple Watch Series 1; dostupné v hliníkovém, ocelovém nebo keramickém provedení. Všechny generace nabízejí velikosti 38 a 42 mm s vyměnitelným řemínky.  Pro přenos dat mezi hodinkami a telefonem se stará Bluetooth nebo Wi-Fi. Veřejnosti byly představeny Timem Cookem 9. září 2014, hodinky bylo možné zakoupit v USA a dalších vybraných státech od dubna 2015. V České republice začal prodej hodinek Apple Watch 29. ledna 2016. Další dvě generace Apple Watch byly představeny v září 2016 - jedná se o Apple Watch Series 1 a Apple Watch Series 2.

Funkce.

S Apple Watch je možné telefonovat, přijímat nebo posílat SMS zprávy, podporuje nový systém bezkontaktního placení "Apple Pay". Mohou sledovat vaši fyzickou aktivitu, spouštět aplikace třetích stran nebo používat Handoff - funkci pro dokončení práce i přes střídání zařízení. Mohou také sloužit jako dálkový ovladač pro Apple TV, hledáček pro kameru na iPhonu, navigovat s mapovou aplikací, lze do nich ukládat slevové a klubové karty. V Apple Watch je také Siri - osobní asistentka. Apple u hodinek používá technologii "force touch", díky které nositel ví, jak silně se dotkl displeje.  Pokud baterie hodinek klesne pod 1 %, aktivuje se speciální režim ve kterém uživatel může sledovat čas dalších 72 hodin. Hodinky přejdou do standardního režimu po nabití. Tento režim se dá vynutit i uživatelem použitím Battery glance.

App Store.

Apple Watch se vyrábějí s několika aplikacemi vyvinutými přímo Applem. Aplikace je možné tvořit ve vývojářském prostředí WatchKit který je součástí iOS SDK. Aplikace WatchKit také běží neustále na pozadí iPhonu zatímco samotné uživatelské rozhraní hodin je v hodinkách.  WatchKit SDK se dá rozdělit do tří částí - WatchKit Apps pro tvorbu samotných aplikací, Glances pro tvorbu rychle přístupných obrazovek a App notifications pro tvorbu různých upozornění.  Obchod s aplikacemi App store není, na rozdíl od ostatních zařízení, umístěn přímo v hodinkách, ale na bezdrátově připojeném iPhone. Uživatel musí mít nainstalovanou aplikaci Apple Watch v iPhonu a tato zařízení musí být spárována. Obchod poté funguje obdobě jako na ostatních zařízeních Apple, po kliknutí a potvrzení se obsah hned začne stahovat do hodinek. Většina aplikací jsou zjednodušenou verzí mobilní nebo PC verze.

watchOS.

Apple Watch používají jako operační systém watchOS, který vychází z iOS. Je založen na domovské obrazovce (tzv. "Watch Face"), kde se zobrazuje čas (+ uživatelsky měnitelné "watch complications"), odkud se stiskem "Digital Crown" přepne do hlavní nabídky s kulatými ikonami aplikací. Systém se dá ovládat přes více dotykový displej nebo přes korunku "Digital Crown" a druhé tlačítko. Systém přenáší SMS, emaily a telefonní hovory z připojeného iPhonu do hodinek.  Na WWDC 2015 oznámil Tim Cook systém WatchOS 2.0. Dne 8. prosince 2015 Apple vydal aktualizaci WatchOS 2.1, ve které se objevila poprvé i čeština.  Aktuální verze (květen 2017) je watchOS 3.2.2, který podporují všechny dosud vydané Apple Watch.

Design.

Apple Watch se prodávají ve třech "kolekcích" a dvou velikostech - 38 mm a 42 mm. Celkově je k dispozici 38 modelů hodinek. Uchycení řemínku je uděláno tak, že řemínek se dá měnit a má standardizovanou velikost. Hodinky mají na své hraně výrazný a pro ně velmi typický prvek - tzv. Digital crown (digitální koruna) se kterou je možno otáčet pro pohyb v nabídce, otáčet pro přiblížení nebo jí stisknout pro navrácení do menu. Vedle tohoto otáčivého prvku je zde i jedno tlačítko pro zobrazení kontaktů nebo pro přístup do Apple Pay. Hodinky jsou nabíjeny bezdrátově, pomocí induktivního nabíjení.  Apple pro tyto hodinky navrhl nový typ písma "San Francisco" který byl vyvinut pro lepší čitelnost na menším displeji hodinek.

Hardware.

Watch 2015.

Apple Watch používají procesor S1 (Apple's S1 processor) o kterém bylo řečeno že "je to celý počítač na architektuře jednoho čipu". Je zde také použit lineární pohybový motorek nazývaný "Taptic Engine" který slouží pro haptickou odezvu k nositeli při upozornění nebo oznámení a také senzor pro snímání tepu srdce nositele, který používá jak infračervené (neviditelné) tak i normální viditelné světlo ze speciálních diod umístěných na spodku. Hodinky také plní normu odolnosti proti vodě IPX7, jsou tedy odolné proti určitému působení vody (teoreticky dle normy 30 minut do hloubky 1 m, Apple ovšem nedoporučuje hodinky nikdy ponořovat - nosit je v dešti a mýt si ruce je však bezproblémové). Všechny modely mají jednotnou paměť 8 GB přičemž z toho je uživateli přístupných 75 MB na fotografie a 2 GB na hudbu. Pokud jsou ovšem hodinky připojené k iPhonu, je na nich k dispozici veškerý obsah, který je v iPhonu uložen. Jako displej je použit flexibilní Retina OLED zobrazovač. Apple Watch se tak stávají prvním produktem kde Apple použil OLED displej. Kompatibilita je zaručena se zařízeními iPhone 5 a výše která musí mít nainstalován iOS 8.2 nebo novější. Připojení je realizováno přes Wi-Fi a Bluetooth.

První generace.

První generace Apple Watch byla vydána spolu s druhou generací. Jedná se o Watch 2015 s vylepšeným procesorem (S1P).

Druhá generace.

Druhá generace nabízí nový procesor S2, plnou voděodolnost, přítomnost GPS a 2x jasnější displej. Design zůstal stejný jako u předchozí generace.

Modely.

Watch jsou nabízeny ve třech provedeních; hliníkové, ocelové (Apple Watch) a keramické (Apple Watch Edition). Vedle nich nabízí Apple také Watch Nike +, které jsou totožné s hliníkovým modelem, nabízejí ale unikátní ciferníky a řemínky. Podobně i Watch Hermes nabízí vlastní ciferníky a řemínky. Všechny řemínky jsou nabízeny i samostatně. Hliníkový model generace Watch 2015 měl označení Sport.

Recenze a ohlasy.

Po samotném ohlášení Apple Watch byly názory pozorovatelů z oblasti technologie a hodinářství rozporuplné; hodinky byly některými vychvalovány pro jejich design a pro jejich potenciální možnosti využití, zatímco jiní je odsuzovali ze stejných důvodů. Tvůrce životopisu Steva Jobse, Walter Isaacson, o Apple Watch řekl, že jsou "extrémně cool" a že jsou příkladem budoucích technologií které "Jsou stále více vložené do našich životů." Evan Dashevsky z PC Magazinu řekl, že nenabízí nic nového v porovnání s hodinkami Moto 360 až na přizpůsobitelné vibrování při upozornění.  V listopadu 2014 byly Apple Watch časopisem Time označeny za jeden z 25 nejlepších vynálezů 2014. Prvotní recenze byly až na několik výhrad pozitivní. Recenzenti oceňovali hlavně potenciální schopnost hodinek stát se součástí běžného života a celkového designu produktu. Výhrady měly hlavně k ceně a rychlosti. Mnozí popsali hodinky jako praktické ovšem zklamaly v poskytnutí stejné potenciální funkčnosti a využitelnosti jaká je u chytrých telefonů. Fahrad Manjoo z New York Times si zase stěžoval na těžkou navyknutelnost na hodinky a na to jak fungují a jak se ovládají - nechal se slyšet že strávil 3 dlouhé, frustrující a zmatené dny než si na filozofii ovládání zvykl. Někteří recenzenti přirovnávaly hodinky k některým konkurenčním produktům, například Android Wear, přičemž říkají "Chytré hodinky konečně dávají smysl". Různé názory byly na výdrž baterie, například Geoffrey Fowler z The Wall Street Journal řekl "Baterie vydrží jen tak tak do dalšího, každodenního cyklu nabití.". Jiní je zase přirovnávají k Samsung Gear 2 které vydrží 3 dny mírného používání.  Pokud na hodinkách není aktivní žádná funkce, displej je vypnutý. To připomíná první digitální hodinky PULSAR které ukazovaly čas pomocí diod a to pouze po dobu několika sekund po zmáčknutí tlačítka.  Tim Bradshaw z The Financial Times po používání několika aplikací po dobu několika dní dospěl k závěru že na hodinkách není zatím žádná "killer" aplikace bez které by nemohl být, kromě ukazování času, což je ovšem základní funkce jakýchkoli hodinek.

Apple Watch je pojmenování chytrých hodinek vyvinutých, navržených a prodávaných společností Apple Inc. První série byla uvedena na trh 24. dubna 2015, aktuální série 4 byl představena 12. září 2018.

Apple Watch is a line of smartwatches produced by Apple Inc. It incorporates fitness tracking and health-oriented capabilities with integration with iOS and other Apple products and services.


Děj.

Felix bydlí v Západním Berlíně v bytě se dvěma spolubydlícími. Jede na návštěvu ke svému kamarádovi Brucemu do Los Angeles. Bruce poté na týden přiletí za ním do Berlína. Oba si udělají výlet do východní části. Při procházce města je zpovzdálí pozoruje mladík. Felix ho na Alexanderplatzu osloví a seznámí se spolu. Thomas bydlí ve čtvrti Prenzlauer Berg na Kastanienallee a pracuje jako číšník v hotelu. S Felixem se do sebe zamilují a vymění si adresy. Felix začne pravidelně za Thomasem jezdit. Může však zůstat vždy jen jeden den a do půlnoci se musí vrátit zase zpět za hranice. Jeho časté přechody hranic jsou však podezřelé a na celnici má problémy. Thomas je zase přeřazen na práci na jatka. Thomas chce být na blízku s Felixem, a proto začne plánovat útěk na Západ. Rozprodá nábytek, cennosti uschová u své důvěrné sousedky Elke a odletí do Prahy, kde se setká s Felixem. V Praze zná Thomas kamaráda Pavla, který mu pomůže sehnat převaděče. Plán je odejet do Maďarska, odtud se dostat tajně do Jugoslávie a přes ni na Západ. V noci se Thomas rozloučí s Felixem na Karlově mostě a odchází za převaděčem. Závěr filmu tak zůstává otevřený.

Přijetí a ocenění.

"Westler" je patrně nejznámější Speckův film. Berlínský filmový žurnalista Gian-Philip Andreas jej označil v rozhovoru s režisérem za jeden z nejdůležitějších německých queer filmů.

Okolnosti natáčení.

Úvodní část filmu byla natočena v Los Angeles. Scény odehrávající se v exteriérech v Západním Berlíně a v Praze byly točeny v utajení na amatérský 8mm film, v těchto záběrech proto herci nemluví, respektive jejich hlasy nejsou slyšet.

Westler (tj. "Zápaďák") je německý hraný film z roku 1985, který režíroval Wieland Speck podle vlastního scénáře. Film natočený v produkci ZDF popisuje vztah dvou mladíků ze Západního a Východního Berlína a realisticky zobrazuje nejen obtíže homosexuálů, ale i běžný život v tehdejším rozděleném Berlíně. Film byl v ČR uveden např. v listopadu 2006 na festivalu Mezipatra pod českým názvem "Zápaďák".

Westler is a 1985 film originally produced for West Germany television and later released in cinema. It was directed by Wieland Speck and broadcast on ZDF. It gained a Rotten Tomatoes rating of 44%


Historie.

Zmínky o existenci školních zahrad se objevují po vydání Všeobecného školního řádu Marie Terezie v roce 1774. V tomto období školní zahrady nebyly využívány pro součást výuky. Sloužily pedagogickým pracovníkům (učitelům) jako prostor, kde si vypěstovali svoji obživu. Tyto pozemky učitelům byly přidělovány obcemi, které takto řešily povinnost vyplácet učitele částečně v naturáliích. Tato funkce školních zahrad pochází z dob řecko-perské civilizace, která tímto svým přístupem inspirovala k napodobení i středověkou křesťanskou kulturu. Roku 1869 v Rakousku, a tím i v Čechách, byla zákonem (Hasnerův zákon) ustanovena povinná osmiletá školní docházka. První vzorová a profesionálně vytvořená školní zahrada, která měla sloužit k dalšímu vzdělávání učitelů byla zbudována v Budči v Praze. podle plánu, v takzvaném „Všemuzeu“. Autorem zahrady byl lékař Amerling, který tematicky navázal na Komenského Orbis pictus. Rostliny ve zdejší zahradě měly být uspořádány podle Jussierova systému, ale jiné zdroje uvádí, že byly uspořádány podle zeměpisného výskytu. Vše bylo opatřeno cedulkami s popisy. Rozlišeny byly rostliny jedovaté, okrasné, barvířské a hospodářské. Tato úprava nadlouho ovlivnila představu učitelů o podobě školních zahrad.  „Nástin základních zásad pro veřejné vyučování v Rakousku“, který byl vydán roku 1848 navrhuje zřízení školních zahrad. Nařízení z 8. ledna 1871 dává pokyn aby všechny školy byly vybaveny zahradami. V této době jsou však nevybudované školní zahrady školní inspekcí vnímány jako nedostatky. Podle informací z roku 1869 již má každá škola dobrou pitnou vodu a zahradu. V roce 1892 již nařízení přímo určuje jak má být školní zahrada rozdělena a využita. V této době tyto školní pozemky sloužily k hospodářským pokusům a k hospodaření učitelů a školáků. Učitelé byli v tomto období považováni za osoby vzdělané v hospodaření a za zkušené přírodovědce. V různých částech země podněcovali hospodáře k novým postupům a šířili inovace. Školy mohly požádat o příspěvky na úpravy zahrad.  Školní zahrada měla být rozdělena na místo pro pěstování květin a ovocnářské, zelinářské, hospodářské a botanické části. Součástí zahrady měla být nádrž s vodními rostlinami a vodními zvířaty. Za práci žáci dostávali vypěstované plody, semena a květiny zdarma.  Během konce 19. století byly ve školách zavedeny takzvané „zahradní dny“, ve kterých se vyučovalo pouze v zahradě. Školám, které neměly zahrady, bylo doporučeno provádět výuku u majitele vhodné zahrady. V roce 1892 byla také zavedena „Slavnost stromů“ (v USA existoval zvyk také), kdy byla uspořádána veřejná slavnost se zasazením jednoho či více stromů žáky a učiteli. Často šlo o lípy a topoly. Slavnostem stromů byla věnována velká pozornost a jsou zachyceny na mnoha dobových fotografiích. Podle popisu stejných akcí z USA většina vysazených dřevin bez péče uhynula.  Podle dostupných informací bylo roce 1904 v Českých zemích 4992 obecných škol, z nich pouze 772 (15,5 %) nemělo školní zahradu. Pozemky sloužily pravidelně jako prostředek k vzdělávání, rozvoji pracovních návyků i vztahu k přírodě. Za hlavní funkci školní zahrady se považovalo vytvoření pozitivního vztahu studentů k přírodě. V roce 1937 byl vydán Řád školních zahrad. Cílem školní zahrady mělo být ujasnění hodnoty práce cizí i vlastní. Studenti vlastní prací a vlastními objevy a pozorováním poznávali základní rostliny a učili se je pěstovat. Řád nařizoval zřízení školní zahrady u každé školy:  „"Při školách jedno až trojtřídních neměla být školní zahrada menší než 4 ary, při čtyř a všetřídních školách měla mít nejméně 6 arů a při školách měšťanských měla mít alespoň 8 arů."“  Po druhé světové válce hospodářský význam školních pozemků klesá. V zemích západního Evropy jsou zahrady měněny na hřiště. V zemích východní a střední Evropy vznikají nové zahrady kde probíhá výuka předmětu "Pěstitelské práce". Studenti pod dozorem pedagogů na školní zahradě odplevelovali a okopávali zeleninu. Plodiny byly využívány pedagogy, nebo ve školní kuchyni.

Současnost.

„"Problém školních zahrad je celosvětový. Česká republika má však dobrou startovací pozici v tom, že ještě mnoho škol pozemky vlastní, což není tak běžné na západ od našich hranic....“ „...nejvíce školních zahrad zmizelo po roce 2000... školní zahrady nadále mizejí."“  Během počátku 21. století dochází k nárůstu zpráv o významném snížení počtu zahrad u školních zařízení v ČR v rámci restitucí, stěhováním školy do objektu bez zahrady, ale především převedením pozemku na jiné organizace nebo používáním jinou organizací pro komerční účely. Celkově jsou zahrady oproti minulosti hůře vybaveny, zanedbávány, velmi málo využívány, pouze upraveny jako bezpečnostním normám vyhovující plochy pro pohyb studentů.  Z průzkumu trvajícím 12 let uspořádaném v části Prahy vyplývá, že vybavení mateřských škol, co se týče herních doplňků, se zlepšuje. Podle téže zprávy se ale zhoršuje stav dřevin a trávníků.  „"Zvýšil se počet neodstraněných suchých a nemocných dřevin. Více se vyskytují keře geometricky sestříhávané, takže normálně rostoucí keř se děti učí podvědomě vnímat jako neupravený. Trávníky u poloviny zahrad nejsou dobře udržované, jsou změchovatělé, často plné plevelných rostlin i různých odpadků."“  Přitom je ale vzít v úvahu, že na počátku druhé dekády 21. století již zaplevelené trávníky nejsou vnímány ani jako estetická vada, naopak jako zvýšení diverzity.  V druhé dekádě 21. století je zřejmá zvýšená snaha o vytváření tzv. přírodních učeben. Přírodní učebna může ukazovat dětem biotopy, druhy a odrůdy ovocných dřevin, zemědělských a technických plodin, ale i léčivých a okrasných rostlin, nebo nabídnout zážitek ze smyslové stezky.  Pedagogičtí pracovníci si v druhé dekádě 21. století zejména stěžují na hygienické předpisy, zákazy konzumace čerstvého ovoce, zákazy chovu zvířat a hmyzu. Podle hygienických norem Evropské unie vypěstované ovoce a zeleninu nesmí škola využít.  Snahou o zachování školních zahrad se dlouhodobě zabývá organizace Chaloupky. Manuál „Učíme se v zahradě“ M. Burešové byl přeložen do různých jazyků a ovlivňuje pojetí školních zahrad jako učeben mnoha evropských zemí.  V roce 2008 byly rovněž pořádány semináře „Využití školní zahrady (přírodní učebny) k naplnění Rámcového vzdělávacího programu pro základní vzdělávání“.

Funkce.

„"Každé dítě by mělo mít svůj vlastní svět, kde jsou bábovičky z písku, luční kobylky, vodní brouci, pulci, žáby, motýli, lesní jahody, třešně, žaludy, kaštany, lezení po stromech, brouzdání se potokem, lekníny, veverky, netopýři, včely, morčata, štěňata, strniště, smrkové šišky, oblázky, písek, hadi, borůvky a sršni. Každé dítě, které o tento svět přijde, zároveň přijde i o nejlepší zdroj své výchovy."“ Luther Burbank v knize Zdokonalování lidské rostliny. „"Zásadní význam školních zahrad spočívá právě v možnosti kontaktu dětí s přírodou. Ve vnitřním prostředí děti často obklopují umělé materiály a od přírody zcela odtržené předměty. Venku by se děti měly setkávat s přírodou......je dobré dětem toto prostředí co nejvíce přiblížit alespoň v zahradě nebo na hřišti."“ Lektorka lesní pedagogiky, Ing. Dagmar Kozlová, Ph.D.  Školní zahrady se během počátku 21. století v ČR opět začínají fungovat jako prostor k setkávání, společným akcím dětí a pedagogů.

Výuka vztahu k přírodě.

„Postav dětem domek a ony z něj udělají prkýnka. Dej dětem prkýnka, kladivo a hřebíky a ony z nich postaví domek.“ S uvedeným heslem se pokouší ukázat výuku vztahu k přírodě ve školních zahradách nadace Zelený poklad. Podává informace a zkušenosti, které mohou vést k tvorbě ekologických školních zahrad a tvorby ekovýchovných prvků.  Velmi významnou autorkou v oblasti úprav školních zahrad a výchovy vztahu k přírodě je Květoslava Burešová. Její kniha "Učíme se v zahradě" je citována i autory odborných prací. Zavedla tradici tzv. „Toulavých autobusů“ po školních zahradách a obdržela i cenu za celoživotní přínos v oblasti vzdělávání.  Výuku vztahu k přírodě podporuje nadace Veronica a to i dotacemi, je však zaměřena výhradně na přírodní zahrady. Výuku ekologie, vztahu k přírodě a trvale udržitelného rozvoje, podporuje poradenstvím školská organizace Lipka jenž uděluje i ocenění v tomto směru. Inspirací k tomuto počínání je nadaci projekt Natur im Garten.  K údržbě školní zahrady jako způsobu výuky jsou zpracovávány i pracovní listy, které umožní dětem získané informace prohloubit, spojit si některá fakta.  Za efektivní způsob jak přiblížit zahradu studentům je považováno zapojit je do dobrovolné údržby a tvorby zahrady. Ideálně spolu s ochotnými nebo dobře placenými pedagogy. To je snazší u předpubertálních dětí, které ještě netrpí výkyvy v pocitech nadřazenosti/méněcennosti a nemají potřebu kompenzace podnětů afektivním chováním, zviditelňování, a především v jejichž společenských a školních skupinách není známkou prestiže a schopností vyhýbání se práci (nicnedělání) nebo poškozování okolí (vandalismus). Dobrým podnětem, který zvýší zájem dětí, může být využívání ovoce a zeleniny ze zahrady žáky, vlastní (třídní) záhon nebo strom.  Podle některých doporučení nemá být na školní zahradu vysazován ocún, protože je celý prudce jedovatý a další jedovaté rostliny. Častou součástí školních zahrad je tis červený, ptačí zob, bobkovišeň, barvínek, štědřenec odvislý, zlatice, zimostráz vždyzelený nebo například akát. Poučené děti jedovaté plody nekonzumují.

Školní zahrada je označení pro pozemek jehož vlastníkem je vzdělávací zařízení a který je využíván pro pěstování rostlin, jako zahrada. Často se školní zahrada vyskytuje u mateřských škol, lze ji najít u některých základních škol a někdy se vyskytuje i u středních odborných škol a gymnázií. V pracích o školních zahradách je zmiňováno, že jde o místa vytvořené tak, aby se děti cítily dobře, místa, která mají být bohaté na podněty. Na počátku 21. století autoři prací o školních zahradách konstatují, že „"máme k přírodě mnohem dál, než předchozí generace.“" Děti pod dozorem učitelek, které jsou za bezpečnost dětí zodpovědné, dostávají jasné pokyny od rodičů, že děti nesmí běhat, aby se neuhnaly, že si nesmí hrát v trávě, aby se neumazaly a také nesmí ke keřům, protože tam mohou být brouci.

In a school garden, school children are set to work cultivating flower and vegetable gardens. The school garden is an outgrowth of regular school work. It is an effort to get children out of doors and away from books. It is a healthy realism putting more vigor and intensity into school work.


Historie.

Na dnešním předměstí Tapia byla v dobách Dáků a Římanů významná pevnost. První písemná zmínka o Lugoji pochází z roku 1376, název města je odvozen ze slovanského výrazu "luh". V šestnáctém století město ovládala Osmanská říše, po znovuzískání je Habsburská monarchie osídlila kolonisty ze Švábska. Současná podoba města pochází z roku 1795, kdy byla německá osada na levém břehu řeky sloučena s Rumuny obývaným pravým břehem do jednoho administrativního celku. V revolučním roce 1848 svolal Eftimie Murgu do Lugoje sněm usilující o sebeurčení Rumunů žijících pod rakouskou nadvládou. Po první světové válce bylo město pod mezinárodní správou, dokud nebylo odhlasováno připojení Banátu k Rumunsku.  Ve městě sídlí eparchie Rumunské řeckokatolické církve. Zdejšími památkami jsou barokní řeckokatolická katedrála Nanebevzetí Panny Marie a železný most z roku 1902. Město je tradičním centrem rumunského textilního průmyslu a prochází jím mezinárodní silnice E 70.

Demografické údaje.

Podle sčítání v roce 1910 mělo město 20 962 obyvatel, z toho 7 322 Rumunů, 6 896 Maďarů a 6 179 Němců, k židovské víře se hlásilo 1 878 osob; na začátku 21. století tvoří Rumuni čtyři pětiny obyvatel, kdežto Maďaři necelých sedm procent a Němci necelá dvě procenta. Počátkem devadesátých let počet obyvatel Lugoje přesáhl padesát tisíc, od té doby se město v důsledku špatné ekonomické situace vylidňuje.

Osobnosti.

Z Lugoje pocházel herec Béla Ferenc Dezső Blaskó, představitel Drakuly v hollywoodských filmech, který na počest svého rodiště používal pseudonym Bela Lugosi. Dalšími rodáky byli politik Aurel Popovici, hudební skladatel György Kurtág a fotbalista Josef Posipal (mistr světa 1954 s týmem západního Německa).

Lugoj ( Lugos, Lugosch) je rumunské město ležící v historickém regionu Banát 350 km severozápadně od hlavního města Bukurešti, protéká jím řeka Timiș. Se zhruba čtyřiceti tisíci obyvateli je po Temešváru druhým největším městem župy Timiș.

Lugoj () is a city in Timiș County, Banat, western Romania. The river Timiș divides the city into two halves, the so-called Romanian Lugoj that spreads on the right bank and the German Lugoj on the left bank. The city administers two villages, Măguri () and Tapia ().


Seznam států na říšském sněmu v roce 1792

List of Imperial Diet participants (1792)

Struktura říšského sněmu.

Říšský sněm se dělil na tři základní složky, resp. kurie: kolegium kurfiřtů, knížecí radu a kolegium říšských měst. Druhé dvě kurie se dále dělily. Města zasedala na lavicích rýnských a švábských měst. Nejsložitější organizaci měla knížecí rada. Knížecí rada se dělila horizontálně na knížata s hlasy virilními, tedy každému knížeti připadal teoreticky jeden hlas, tzv. hlas virilní, i když v praxi se vyskytovaly odlišnosti, a na hrabata a preláty s hlasy kuriálními, kdy velká skupina, kolegium hrabat či prelátů, vlastnila dohromady jeden hlas. Knížecí rada se dělila i vertikálně na duchovní knížata a preláty na jedné straně a světská knížata a hrabata na druhé. Volilo se ve třech zmíněných velkých kuriích, a také ještě v rámci kolegií, z jejichž hlasování byl na sněm vyslán zástupce, aby doplnil kurii knížat a hlasoval podle rozhodnutí kolegia. hlasovalo se vždy veřejně a postupně, proto bylo důležité pořadí hlasů. Systém rozvržení hlasů ve sněmu byl velmi složitý. V následujícím přehledu platí, že první sloupec vpředu vždy označuje jeden hlas, pokud u něj není uvedeno více než jedno číslo, potom např. č. 41-44 značí 4 hlasy. Druhý, odsazený sloupeček značí hlas dělený, fungující podobně jako hlas kuriální, jen tak nebyl nazýván. Někdy se např. tři rody dělily o dva hlasy, dělit se mohly ale i dva rody o dva hlasy, aniž by si každý převzal jeden hlas. Číslo u hlasu znamená jeho původní pořadí uvedení na sněm a v důsledku dělení rodů se jedno číslo může vyskytovat vícekrát (navíc každá základní kurie, tedy kurfiřtská, knížecí i městská na straně jedné a hraběcí i prelátská kolegia jako celek na druhé straně měly vlastní číslování). Pořadí, ve kterém jsou čísla uvedena, znamená pořadí hlasování platné k roku 1792. Jak je z uvedeného vidět, pořadí se, zvláště mezi světskými knížaty a hrabaty, často měnilo.  Tato komplikovaná, až absurdní situace byla historicky podmíněná. Do roku 1582 byly hlasy na sněmu, především v kurii knížat, udělovány nikoli určitým územím, ale rodům (s výjimkou knížectví duchovních). Rod, který se rozštěpil na více větví, si mohl svůj hlas s původním pořadovým číslem zmnožit. Také platilo, že pokud nějaký rod vymřel, případně bylo zrušeno duchovní knížectví (např. biskupství Míšeň), hlas zanikal. Sněm z r. 1582, resp. z r. 1654, tuto praxi obrátil a zavedl přísný teritoriální princip. Hlas vázaný na území proto vymřením vládnoucí dynastie již nezanikal, ale přecházel na nového vlastníka. Pouze bylo možné takto přesouvat hlasy duchovní do světské knížecí lavice a naopak (vlivem reformace a třicetileté války se některá duchovní knížectví jako Magdeburg, Kammin nebo Ratzeburg ocitla v rukou světských knížat, naproti tomu některé kláštery si zakupovaly světská hrabství a jejich hlasy). Toto opatření zabránilo nekontrolovatelnému množení hlasů v rámci rodin a způsobilo naopak dělení hlasů mezi rody, na druhou stranu přivodilo velkou kumulaci hlasů v rámci různých kurií v rukou mocnějších knížat i císaře. O vedení lavice světských knížat usilovali z titulu pravidelně volených císařů rakouští Habsburkové, ovšem protože první místo na lavici náleželo tradičně bavorským Wittelsbachům, spokojili se Habsburkové rakouští a španělští (z titulu vévodů burgundských) poněkud nelogicky s vedením lavice knížat duchovních. Knížata uvedená na sněm po roce 1582 patřila již k tzv. novoknížecím domům. Jejich hlas, nebyla-li udělena výjimka, byl taká vázán na nějaké teritorium, ovšem při vymření rodu hlas zanikal.  Rozdělení na "staré" a "nové" sněmovníky platilo i v kolegiích hrabat, tam ovšem nebylo tak pevně dáno, že by starohraběcí rody musely hlasovat před novohraběcími. V říšských sněmovních matrikách bylo obvyklé zapisovat starohraběcí rody k číslu hlasu jménem rodu, pokud měly svým rodovým jménem pojmenované své hrabství. u novohraběcích naproti tomu mělo přednost teritorium a k němu doplňkově jméno vlastníka. Opět to však nebylo přísně daným pravidlem. Uvedený seznam kopíruje způsob zapisování dle sněmovních matrik. Staré hraběcí rody jsou označeny zkratkou SH. Rody Reussů, Schönburgů, Königseggů, Quadtů a Truchsassů z Waldburgu sice zasedali na říšském sněmu již před r. 1582, ovšem do hraběcího stavu byly povýšeny až během 17. či dokonce 18. století. Hraběcí kolegia totiž původně sdružovala nejen hrabata, ale i staré říšské panské rody, pokud tyto byly zároveň svrchovanými říšskými vládci. Zhruba od počátku 17. století však již kolegia přestala nové pány přijímat a nově povýšeným říšským bezprostředním svobodným pánům, kteří dále nezískali hraběcí titul, byly vyhrazeny jen řady říšského rytířstva (kde ostatně končila i některá později povýšená říšská hrabata, pokud jejich statek nebyl z řad rytířstva výslovně vyjmut). Ačkoli v říši platil teritoriální princip, bývalo běžné přijímat ještě tzv. personalisty bez vlastního suverénního, resp. bezprostředního území. Personalisty obvykle navrhoval císař, ale jmenovat je musel sněm a tito obvykle hlasovali až na konci dané kurie či kolegia. Titul personalisty býval udílen většinou dočasně (na 12 let či doživotně), výjimečně na delší období či na stálo. Duchovní kurie a kolegia ani kolegium měst rozdělení na "staré" a "nové" stavy neznaly a města neznala ani důstojenství personalisty. Rok 1792 před začátkem dlouhých válek s Francií a rozsáhlých územních změn a přesunů, vedoucích nakonec k zániku říše, můžeme prakticky bez nadsázky označit za poslední "normální" rok v životě říše.  Dále pokračují tzv. novoknížecí rody, tedy rody uvedené na knížecí lavici po roce 1582, resp. počínaje rokem 1653

Knížecí rada.

Kolegia říšských prelátů.

Rýnské prelátské kolegium.

Mezi "porýnské" preláty patřili ve skutečnosti preláti ze všech částí říše mimo Švábsko.

Kolegium říšských měst.

Vyznačena města patřící ke katolickému táboru ("Corpus catholicorum"): K a k evangelickému táboru ("Corpus evangelicorum"): E.

Lavice rýnských měst.

Mezi "porýnská" města patřila ve skutečnosti města ze všech částí říše mimo Švábsko.

Lavice švábských měst.

I mezi "švábskými" městy se výjimečně vyskytovala města odjinud (Řezno, Norimberk).

Tato stránka obsahuje seznam říšských stavů, zasedajících na sněmu Svaté říše římské v roce 1792, těsně po vypuknutí války s revoluční Francií a císařské volbě Františka II.

The Holy Roman Empire was a highly decentralized state for most of its history, composed of hundreds of smaller states, most of which operated with some degree of independent sovereignty. Although in the earlier part of the Middle Ages, under the Salian and Hohenstaufen emperors, it was relatively centralized, as time went on the Emperor lost more and more power to the Princes. The membership of the Imperial Diet in 1792, late in the Empire's history but before the beginning of the French Revolutionary Wars, gives some insight as to the composition of the Holy Roman Empire at that time.


Příklady.

Tradiční pošta.

Příkladem best-effort doručování je běžná poštovní listovní služba. Doručování určité zásilky není dopředu plánováno – v poštovním úřadě nejsou předem vyhrazeny žádné prostředky. Doručovatel „best effort“ se snaží doručit zásilku, ale doručení se může opozdit, pokud na poštu dorazí příliš mnoho zásilek současně. Odesilatel není informován, zda byla zásilka úspěšně doručena. Nedoručitelná zásilka by však měly být vrácena odesilateli (pokud je uvedena zpáteční adresa).  Pokud je požadována vyšší úroveň služeb, je možné poslat zásilku s dodejkou (známou spíše pod názvem doručenka), kdy bude odesilateli vrácena informace, že příjemce zásilku převzal.

Telefonní síť.

Telefonní síť neposkytuje služby best-effort, ale díky technologii přepojování okruhů poskytuje spolehlivou službu. Na začátku hovoru je nutné navázat spojení, čímž jsou prostředky pro komunikaci rezervovány v telefonních ústřednách, nebo je účastník informován obsazovacím signálem, že hovor není možné uskutečnit kvůli nedostatku volné kapacity. Probíhající telefonní hovor nemůže být (teoreticky) přerušen kvůli přetížení sítě a po dobu jeho trvání je zaručena konstantní šířka pásma. Tyto vlastnosti jsou typické pro většinu telekomunikačních služeb.

Počítačové sítě.

Internet Protocol (IP) poskytuje pouze best-effort službu doručování datagramů mezi koncovými uzly. Není zaručeno, že se datagram neztratí, neopozdí, nepoškodí nebo nedorazí vícekrát. Protokoly vyšších vrstev a aplikace mohou pro koncové účastníky implementovat nad IP přídavné služby. Například Transmission Control Protocol (TCP) poskytuje nad IP spolehlivý přenos proudu dat oběma směry mezi dvojicí uzlů. Interně rozděluje proud na pakety, které odesílá pomocí IP, a opakuje vysílání, když dojde k jejich ztrátě nebo poškození. Naproti tomu User Datagram Protocol (UDP) poskytuje tenčí vrstvu abstrakce, které provádí pouze detekci chyb hlaviček datagramů, takže výsledná služba má stále pouze best-effort kvalitu. Přitom jak TCP tak UDP jsou protokoly transportní vrstvy a poskytují multiplexování mezi procesy na stejném uzlu podle čísel portů.  Přestože protokol TCP poskytuje spolehlivou komunikaci, neposkytuje žádné záruky týkající se Quality of Service nebo šířky pásma. Pro rezervování síťových prostředků může být použit Resource Reservation Protocol (RSVP).

Termínem best-effort se v oblasti počítačových sítí označuje nezaručená služba, tedy služba nesplňující podmínky pro spolehlivou službu, i když je vedena nejlepší snahou o doručení. Obvykle se tak označuje služba, která se nepokouší opakovat odeslání dat při selhání komunikace a která neoznamuje uživateli, že došlo k selhání. V souvislosti s Quality of Service to znamená, že uživateli nemusí být poskytnuta určitá kvalita služby, šířka pásma nebo priorita.

Best-effort delivery describes a network service in which the does not provide any guarantee that data is delivered or that delivery meets any quality of service. In a best-effort network, all users obtain best-effort service, meaning that they obtain unspecified variable bit rate and latency and packet loss, depending on the current traffic load. This can be contrasted with reliable delivery, which can be built on top of best-effort delivery (possibly without latency and throughput guarantees), or with circuit switching schemes which maintain a defined, continuous quality of service.


Život.

Armstrong Sperry studoval v letech 1915-1918 na umělecké škole Art Students League v New Yorku a poté pokračoval ve studiu malířství na Umělecké škole (School of Art) Yaleovy univerzity (Yale University). Na podzim roku 1918 byl však povolán do Námořnictva Spojených států amerických a zúčastnil se vojenských operací na konci první světové války. Po jejím skončení pracoval jako reklamní grafik a také opět v letech 1919-1923 navštěvoval s různými přestávkami školu Art Students League.  V říjnu roku 1920 se vydal na svou první cestu do jižního Pacifiku, ze které se vrátil v květnu roku 1921. Inspirovala ho k ní četba knih Hermana Melvilla, Roberta Louise Stevensona a Jacka Londona a také cestopis amerického žurnalisty a světoběžníka Fredericka O’Briena (1869-1932) "White Shadows in the South Seas" (1919, Bílé stíny v jižních mořích). Během cesty navštívil ostrovy Tahiti, Raiatea, Bora-Bora, Fidži, Havaj a také Nový Zéland a Austrálii. V prosinci roku 1921 byly některé z jeho obrazů, které na své cestě vytvořil, vystaveny v Uměleckém centru (Art Centre) v New Yorku.  V létě roku 1922 se seznámil s americkým antropologem Kennethem Emorym, který sehrál významnou roli při vytváření moderní antropologie v Oceánii. Jako jeho asistent pak podnikl v letech 1924-1925 svou druhou cestu do jižních moří, Podílel se na Emoryho vědeckém výzkumu na Havaji, na atolech Taburean, Malden a Penrhyn, na Vánočním ostrově a na ostrovech Tahiti, Bora-Bora a Raiatea. Dále také pokračoval v malování a své obrazy vystavil v červnu roku 1925 v Honolulu.  Po návratu domů pracoval v reklamní agentuře a jako ilustrátor pulpových (brakových) magazínů (pulp magazines) a později knih a knižních obálek včetně prvního vydání Burroughsovy knihy "Tarzan a ztracená říše" (1929, Tarzan and the Lost Empire). Roku 1930 se oženil s Margaret Mitchell Robertsonovou, dcerou sanfraciskového knihkupce a vydavatele, se kterou měl dceru a syna. Rovněž začal psát historky z jižních moří pro různé časopisy a nakonec se rozhodl navázat na tradice dobrodružných příběhů s chlapeckým hrdinou po vzoru Roberta Michaela Ballantyneho a Roberta Louise Stevensona. K tomu využil svou znalost polynéského folklóru, který na svých cestách sbíral. Jeho literární díla se tak dají charakterizovat jako etnografické fikce pro mladé čtenáře. Své knihy také sám ilustroval a jeho ilustrace připomínají polynéské malby.  Debutoval prózou "Jeden den s Manuem" (1933, One Day with Manu) líčícím každodenní život na ostrově Bora-Bora. Za své nejslavnější dílo, novelu "Odvaha" (1940, Call It Courage) obdržel roku 1941 cenu Newbery Medal, každoročně udílenou za význačný příspěvek do americké dětské literatury. Roku 1944 získal první cenu na jarním knižním festivalu New York Herald Tribune (New York Herald Tribune Children’s Spring Book Festival Honor Award) za knihu "Storm Canvas" a roku 1949 cenu Junior Book Award za román "Deštný prales" (1947, The Rain Forest).

Armstrong Sperry (7. listopadu 1897, New Haven, Connecticut – 26. dubna 1976, Hanover, New Hampshire) byl americký ilustrátor a spisovatel dobrodružných příběhů pro děti a mládež.

Armstrong Wells Sperry (November 7, 1897 – April 26, 1976) was an American writer and illustrator of children's literature. His books include historical fiction and biography, often set on sailing ships, and stories of boys from Polynesia, Asia and indigenous American cultures. He is best known for his 1941 Newbery Medal-winning book "Call It Courage".


Životopis.

Danielle se narodila v Augustu v Georgii. Je dcerou Donny a Harolda Panabakerových. Má mladší sestru Kay, která je také herečkou. Navštívila divadelní hodinu na letním táboře a zjistila si, že jí herectví baví. Ve 12 letech se připojila k divadelní komunitě a později začala docházet na konkurzy do reklam. Po přestěhování do Naperville v Illinois začala navštěvovat Crone Middle School a později Neuqua Valley High School a připojila se k řečnickému týmu. Ve 14 letech odmaturovala. Poté se přestěhovala do Los Angeles v Kalifornii, aby se mohla naplno věnovat herectví. Tam navštěvovala Glendale Community College, kde studovala herectví a v roce 2005 získala titul. V červnu 2007 získala titul na University of California, Los Angeles.

Kariéra.

Danielle se objevila v několika reklamách a objevila se v seriálu "The Guardian" (za roli obdržela Young Artist Award) a v mnoha dalších "Malcolm v nesnázích", "", "Kalifornské léto" a "Medium". Také se objevila v Lifetime filmech "Sex a svobodná matka" a "Šestnáctiletá matka". Objevila se v divadelní produkci ve hrách West Side Story, Pippin, Once Upon a Time a Beauty Lou and the Country Beast. V roce 2004 se objevila ve filmu stanice ABC "Searching for David's Heart". V roce 2005 získala role ve filmech "Škola superhrdinů" a "Tvoje, moje naše". Ve filmu "Čti a plač" si zahrála alternativní verzi postavy Jamie, kterou hrála její pravá sestra Kay.  V roce 2006 byla obsazena do role Julie Stark, dcery hlavní postavy, v televizním seriálu stanice CBS "Žralok". I přesto, že se v každé epizodě objevila pouze v jedné nebo dvou scénách, za celé dva roky, co seriál běžel, chyběla pouze ve 3 epizodách.  Její další role byly ve filmech "Na domácí půdě" (2008), "Mr. Brooks" (2007), po boku Kevina Costnera."Pátek třináctého" (2009), po boku Jareda Padaleckiho, "Podivní" (2010) a "The Ward" (2010). V roce 2011 se objevila jako Katie Lapp ve filmu stanice Hallmark "The Shunning", založeném na stejnojmenné novele od Beverly Lewis. V roce 2013 se natáčel další díl, ale kvůli konfliktům byla role přeobsazena a nahradila ji Katie Leclerc. V roce 2013 se objevila v Hallmark filmu "Nearlyweds".  V roce 2014 získala roli Caitlin Snow v seriálu stanice The CW "The Flash". Pilotní epizoda měla premiéru 7. října 2014 a sledovalo ji přes 4,79 milionů diváků.

Osobní život.

V červenci 2016 oznámila, že se zasnoubila se svým dlouholetým přítelem Hayesem Robbinsem. Dvojice se vzala dne 24. června 2017. V březnu se jim narodil první potomek.

Danielle Nicole Panabaker (* 19. září 1987, Augusta, Georgie, Spojené státy americké) je americká herečka. Nejvíce se proslavila rolemi ve filmech Disney Channel "Bez mobilu ani ránu" (2004) a "Čti a plač" (2006), společně se svojí sestrou Kay Panabakerovou. Během let 2006–2008 se objevovala po boku Jamese Woodse v seriálu stanice CBS "Žralok". Dále se proslavila rolemi v hororovém filmu "Pátek třináctého" (2009), Podivní a "The Ward" (obojí 2010) a "Piraňa 3DD" (2012). V dubnu 2014 se objevila jako hostující postava Caitlin Snow v seriálu stanice The CW "Arrow" a znovu si postavu zahrála, jako jednu z hlavních rolí seriálu, ve spin-offu seriálu "The Flash".

Danielle Nicole Panabaker (born September 19, 1987) is an American actress. She began acting as a teenager and came to prominence for her roles in the Disney films "Stuck in the Suburbs" (2004), "Sky High" (2005), and "Read It and Weep" (2006), and in the HBO miniseries "Empire Falls" (2005). She won three Young Artist Awards: for guest-starring in an episode of the legal drama television series "The Guardian" (2004), for her lead role in the TV film "Searching for David's Heart" (2005) and for her ensemble performance in the family comedy film "Yours, Mine & Ours" (2005).