Obsazení.

V hlavních rolích se objevili:

Děj.

V roce 2018 přistává na odvrácené straně Měsíce modul z americké kosmické lodi Liberty. Na palubě jsou 2 astronauté, Sanders a Washington. Druhý jmenovaný je černošský model, jehož zařazení do kosmického programu má zvednout volební preference americké prezidentky Sarah Palinové. Po přistání dvojice objeví nacistickou základnu, která je zde od roku 1945. Sanders je zastřelen a Washington se stane rukojmím.  Vědec dr. Richter, otec Renaty Richterové je povolán k vyšetření Washingtona a objeví jeho smartphone. I když je zpočátku skeptický, odhalí vysoké technologické možnosti telefonu a propojí jej s Götterdämmerungem, nacistickou kosmickou bitevní lodí. Hodlá svůj úspěch demonstrovat před nadřízenými a před samotným vůdcem Wolfgangem Kortzfleischem. Naneštěstí pro Richtera, při předváděcí akci se telefonu vybije baterie a stroje se zastaví. Velitel Klaus Adler (jenž se má z rasových důvodů stát manželem dcery dr. Richtera Renate - odbornice na Zemi) žádá o povolení letět na Zemi a získat více chytrých telefonů. James Washington udělá dojem na Renate, která mu poradí, aby předstíral, že se stal nacistou, což mu má zachránit život. Je totiž „árizován“ pomocí albinizéru, jeho pokožka vybledne. Washington sehraje svou roli a připojí se k misi na Zemi. Po přistání Adler zjistí, že na palubě byla i Renate.  Mezitím v USA řeší prezidentka problém, jak zvednout své volební preference v blížících se volbách. Plán s vysláním mise na Měsíc selhal, nyní potřebuje nějaký zázrak. Její poradkyně Vivian Wagnerová jí představí Adlera a Richterovou, kteří vytvoří prezidentskou kampaň v nacistickém stylu. Renate žije stále v iluzi, nevěří, že Adler chce svrhnout vůdce Kortzfleische a zničit Spojené státy.  Po třech měsících vyšle Führer Kortzfleisch armádu (bez své vlajkové lodi Götterdämmerung) na orbitu Země. Svému veliteli nedůvěřoval, tušil, že chce převzít jeho pozici. Adler jej zabije a skutečně se stane novým vůdcem. Vrátí se Kortzfleischovým létajícím talířem na oběžnou dráhu Země. Ve stejné chvíli potká Renate na ulici Washingtona, ze kterého se stal bezdomovec a teprve nyní prozře z iluze.  Sejde se Rada OSN, aby projednala nacistickou hrozbu. Prezidentka je nadšená, válka je tím pravým stimulem pro znovuzvolení a určí svou poradkyni Vivian Wagnerovou za velitelku kosmoplánu s jadernými zbraněmi USS George W. Bush. Jak vyjde najevo, i další národy vyzbrojily tajně své vesmírné stanice zbraněmi či vytvořily kosmické vojenské síly (jedinou zemí, která tak neučinila je Finsko, jak nesměle přizná její vyslanec). Společně se vrhnou do boje proti invazním silám nacistů.  Renate Richterová přesvědčí Washingtona, aby letěl s ní na Měsíc zastavit Adlera. Odletí Adlerovým létajícím talířem na bitevní loď Götterdämmerung, kde se Washington odloučí, aby vyřadil z činnosti motory, zatímco Renate pátrá po Adlerovi. Adler hodlá vypálit z energetických děl na Zemi, ale je upozorněn, že se planeta nachází pod měsíčním horizontem. To pro něj není překážka, Götterdämmerung jednoduše kus měsíce ustřelí. Na palubě zatím zápasí Washington s dr. Richterem, přemůže jej a odpojí tablet napojený na ovládání lodi. Renate v souběžném zápase usmrtí Adlera botou. Obrovská bitevní loď se zřítí na povrch Měsíce.  Prezidentka gratuluje v přímém přenosu ze zasedání OSN Wagnerové k úspěchu. Vivian zmíní velké tanky na helium 3, které zahlédla na Měsíci. Tento materiál umožní Spojeným státům energetickou nezávislost na tisíciletí. Tímto vyjde najevo, že Američané lhali, že na pozemském satelitu nemají žádné své kapacity. V OSN se do sebe pustí všichni členové a ve vesmíru se napadnou dříve spolupracující kosmické lodě a stanice, výsledkem je vzájemné zničení.  Renate se setká s Washingtonem (opět tmavé pleti) v poničené nacistické základně ve tvaru svastiky, kde se políbí před ostatními. Richterová poznamená, že „bude potřeba ještě hodně udělat“. Na Zemi vypukla jaderná válka, jednotlivé exploze jsou viditelné z kosmu. V samotném závěru filmu (po titulcích) je záběr na planetu Mars, kolem níž krouží neznámý satelit.

Iron Sky je finsko-německo-australská filmová sci-fi komedie z roku 2012, kterou natočil finský režisér Timo Vuorensola. Autory scénáře jsou Johanna Sinisalo a Michael Kalesniko. Film je o německých nacistech, kteří po porážce v roce 1945 odletěli na Měsíc, kde vybudovali kosmickou flotilu, aby se v roce 2018 vrátili a dobyli Zemi.

Iron Sky is a 2012 Finnish-German-Australian comic-science-fiction action film directed by Timo Vuorensola and written by Johanna Sinisalo and Michael Kalesniko. It tells the story of a group of Nazi Germans who, having been defeated in 1945, fled to the Moon, where they built a space fleet to return in 2018 and conquer Earth. "Iron Sky" is one of the most expensive Finnish films.


Historie skupiny.

Počátky a období u vydavatelství Sub Pop (1986-1992).

Skupinu The Afghan Whigs založili na konci roku 1986 v Cincinnati Greg Dulli (zpěv, rytmická kytara), Rick McCollum (sólová kytara), John Curley (basová kytara) a Steve Earle (bicí). Vznikla jako nástupkyně Dulliho předchozí kapely The Black Republicans, jejímž členem byl v pozdějším období také Curley. Ten Dulliho seznámil se svým častým spoluhráčem McCollumem, který byl na lokální scéně známý inovativním používáním efektových pedálů. McCollum a Dulli se sblížili díky společné oblibě R&B a první písní, kterou skupina zkoušela, byla předělávka songu Psychedelic Shack od The Temptations. Dulli později řekl, že Afghan Whigs chtěli být něco jako kříženec skupin the Band, the Temptations a Crazy Horse Neila Younga."  Po rozpadu skupiny The Black Republicans odjel Dulli do Arizony, kde složil polovinu materiálu, ze kterého později vznikl debut Afghan Whigs Big Top Halloween (1988), jež si skupina vydala sama na svém labelu Ultrasuede. I když vydali pouhých 1000 kopií, jedna z nich se dostala do rukou spoluzakladatele vlivného, v Seattlu působícího vydavatelství Sub Pop Jonathana Ponemana, a ten s Afghan Whigs v roce 1989 podepsal smlouvu. Původně zněla na jeden singl, což se však brzy změnilo na plnohodnotný nahrávací kontrakt.  Pro Sub Pop vydali Afghan Whigs alba Up in It (1990), Congregation (1992) a minialbum předělávek soulových písní Uptown Avondale.  Na nich se skupina posunula k novému zvuku – směsi soulu, psychedelie a punkového přístupu – který se pro ni stal typickým. Kritika si povšimla, že v tvorbě kapely se projevuje novátorská kombinace vlivů vydavatelství Stax a Motown s indie rockem. Stejně tak skupině získaly ohlas předělávky soulových písní z EP Uptown Avondale, zvláště její schopnost zesoučasnit hity soulových legend jako např. The Supremes.

Album Gentlemen (1993).

Na základě ohlasu, který zaznamenalo album Congregation, podepsali Afghan Whigs smlouvu s velkým vydavatelstvím Elektra Records. Jejich debut na této značce, Gentlemen, nahráli v legendárním memphiském studiu Ardent, kde vznikla alba takových interpretů jako Bob Dylan, skupin Big Star, Led Zeppelin nebo ZZ Top.  Album Gentlemen je považováno za opravdu klasickou nahrávku Afghan Whigs. Stalo se jedním z nejoceňovanějších alb roku 1993, podle takových časopisů jako např. Rolling Stone. Kritika vyzdvihovala jeho neústupné, sebemrskačské texty a rozhodný stylový odklon od grungeového zvuku ztělesňovaného skupinami jako Nirvana nebo Mudhoney. S odstupem času je deska Gentlemen považována za jedno z nejlepších alb éry 90.let. Bylo také komerčně nejúspěšnějším titulem skupiny, skladby Debonair a Gentlemen pravidelně hrála MTV, americká studentská rádia (v Čechách pak pražské Rádio 1) a jeden z klíčových songů Fountain and Fairfax byl použit v televizním seriálu My So-Called Life z roku 1994. Dalším silným momentem byla píseň My Curse, kterou nazpívala Marcy Mays ze skupiny Scrawl, údajně proto, že text skladby byl pro Dulliho příliš osobní na to, aby ho zpíval sám.

Období kolem alba Black Love (1996).

Po skončení propagace alba Gentlemen se Greg Dulli a Afghan Whigs podíleli na soundtracku k filmu Teda Demmeho "Nádherný holky" (1996). Na sountrack přispěli předělávkami dvou písní, „Be For Real“ od Fredericka Knighta a „Can't Get Enough of Your Love, Babe“ od Barryho Whitea a ve filmu si také zahráli barovou kapelu v cameo roli. Dulli je také kromě Davea Grohla jediným hudebníkem, který se objevil na debutovém albu Grohlovy skupiny Foo Fighters.  Od dubna 1995 skupina začala pracovat na pátém studiovém počinu vydaném v roce 1996 pod názvem Black Love. Nahrávání proběhlo ve studiích v Seattlu a Memphisu, s novým členem Paulem Buchignanim, který na místě bubeníka nahradil Stevea Earleho.[39] Ambiciózní album obsahuje klasické písně Afghan Whigs jako např. hymnickou skladbu Faded[40] a jako celek je ovlivněné temnými tématy filmů noir.  Ačkoli i předchozí alba se zabývala alkoholem prosáklými obsesemi, tajemstvími a strádáním, Black Love vkročilo do ještě temnějších, omšelejších a složitějších částí Dulliho osobnosti. Jeho obsese týkající se témat jako vražeda a paranoia je tu s nasazením dotažena do logického konce. Sám Dulli poznamenal, že písně tvoří konceptuální rámec podobný struktuře filmu a že byl ovlivněn dílem noirového spisovatele Jamese Ellroye či neo-noirovými filmy jako Blood Simple od bratří Coenů. Mezi dalšími vlivy byly kromě různých „pulp fiction“ románů např. osudy zpěváka skupiny the Temptations Davida Ruffina (v písni Blame, Inc.). Úvodní skladba Crime Scene Part One pak byla údajně ovlivněna příběhem v té době ještě nezfilmovaného scénáře k filmu The Million Dollar Hotel.  Komerčně se albu příliš nedařilo, dostalo se nejvýše na 79. místo žebříčku Billboard Top 200. Kritika ocenila, že se nahrávce konečně podařilo studiově zachytit sílu živých vystoupení skupiny, bohaté a zároveň funkem prodchnuté aranže si vysloužily přirovnání k Rolling Stones v jejich nejlepším období v 70.letech a znovu byla také vyzdvihována odlišnost kapely od jejích současníků a její obliba postupů používaných v černošské hudbě. Na podporu alba Black Love skupina rozsáhle koncertovala, mimo jiné jako předkapela Neila Younga.

Neshody s vydavatelskou společností a album 1965.

Komerční neúspěch alba Black Love přinesl neshody s vydavatelskou společností Elektra a následné ukončení spolupráce a podepsání smlouvy na další album se společností Sony/Columbia. Album 1965, pojmenované podle roku, v němž se Dulli i Curley narodili, bylo nahráno po roční pauze v New Orleans[57], ve slavném studiu Daniela Lanoise.[58] Stalo se tak po roční pauze, ve které se Dulli věnoval svému novému projektu The Twilight Singers.[51] I toto album bylo ovlivněno filmem noir a např. také drsnými slovními hříčkami rapperů jako Nas[59]. Recenzenti přijali nahrávku pozitivně,[60] vyzdvihujíc zvláště trvající oblibu kapely ve směšování rocku a soulu.[61] Kromě vlastního turné vystupovali Afghan Whigs také jako předkapela Aerosmith.[52] Po jednom z koncertů, v texaskémAustinu, se Dulli dostal do fyzického střetu s ochrankou a utrpěl frakturu lebeční kosti. Naštěstí se však rychle zotavil a za dva měsíce se Afghan Whigs na turné vrátili. V jeho rámci navštívili i Prahu, 30. března 1999 hráli v Paláci Akropolis.

Rozchod.

V roce 2001 se skupina rozešla. Tiskové prohlášení zmiňovalo geografickou vzdálenost členů a rodinné povinnosti, které členům znemožňovaly tvořit další materiál. V následných rozhovorech Dulli upřesnil, že kapela ukončila činnost v přátelském duchu, a že nemusí nutně jít o „oficiální rozchod.“

Obnovení činnosti.

V roce 2006 nahráli dvě nové písně (I’m A Soldier a Magazine) na retrospektivní album Unbreakable: A Retrospective 1990–2006, vydané v červnu 2007.[65][6] V prosinci 2011 pak pořadatelé festivalu All Tomorrows Parties oznámili, že Afghan Whigs se znovu dají dohromady a v květnu 2012 zahrají na jejich akcích v Londýně a v září pak v Ashbury Parku v New Jersey.[66] Zanedlouho pak byla oznámena i účast na festivalech Primavera[67] a Lollapalooza[68][69] a také velké samostatné turné kapely, na němž nechybí ani srpnová zastávka v Pražském Lucerna Music Baru.  První koncert obnovených Afghan Whigs se uskutečnil v květnu 2012 v newyorském klubu Bowery Ballroom. Vzbudil nadšené reakce. Recenzent časopisu Spin pak napsal „spíše než jako nekomplikovaný nostalgický výlet tento jejich první koncert od rozchodu působil jako připomenutí problémů, které si už – snad selektivně – nepamatujeme.... Od prvních tónů písně Crime Scene, Part One bylo přítomno staré známé drama, napětí, emocionální zraněnost a selhání, a to velmi citelně, až fyzicky, a stejně hmatatelná byla i úleva z toho, že žádný z nás už dnes v tak mizerném stavu není.“

Témata textů.

Už od prvního alba skupiny je z tvorby Grega Dulliho patrná opakující se přítomnost určitých témat, např. mísení černého humoru a temných námětů, jako jsou závislost na drogách, jejich užívání či sebevražedné myšlenky. Časté používání první osoby pak texty činí ještě osobnějšími a provokativnějšími. Klasické písně Afghan Whigs se také často zabývají rozborem soubojů o moc, ke kterým dochází ve vztazích. Zvláště album Gentlemen bývá zmiňováno pro své upřímné a znepokojivé zkoumání mužských stereotypů a očekávání, včetně témat jako jsou sadomasochismus a odcizení.  Písně Afghan Whigs také prozrazují Dulliho fascinaci zápornými hrdiny a soucit s nimi, což on sám připisuje mimo jiné důležitému rozhovoru, který v dětství vedl se svým dědečkem. Řekl: „pamatuji si, jak jsem se jako dítě díval na jeden film o indiánech a kovbojích a držel jsem palce kovbojům... Děda se mě zeptal proč a já odpověděl, „protože oni jsou ti dobří.“ A on mi vysvětlil, že indiáni bojovali za svou zem, kterou se jim kovbojové snažili ukrást. Potom řekl něco, co jsem nikdy nezapomněl: „dobří lidé nejsou pořád dobří a špatní lidé nejsou pořád špatní.“ A téhle šedé zóně jsem od té doby nepřestal věnovat pozornost, myšlence, že i svatí mohou poklesnout a hříšníci mohou dosáhnout transcendence.“

Předělávky písní.

Coververze, které Afghan Whigs nahráli, jsou skoro stejně dobře známé jako jejich původní materiál. Zvláště pak jejich volné interpretace soulových a R&B písní, které znali ze svého mládí. Avšak písně jejichž coververze natočili, nebyly nikdy žánrově omezeny a už od svých začátků hrávali na koncertech songy jako Cocksucker Blues od Rolling Stones či Like A Hurricane od Neila Younga[92] stejně jako slavné písně od The Supremes,[47] Prince,[93] PJ Harvey, The Fugees nebo TLC.[94] Na albu Congregation po svém předělali skladbu The Temple z muzikálu Jesus Christ Superstar[95] a na živo také odehráli kompletní album The Wall od Pink Floyd.[96][97] Po svém znovuobnovení v roce 2012 nahráli předělávku písně soulové zpěvačky Marie „Queenie“ Lyons z roku 1970 See and Don’t See[98] nebo coververzi písně Love Crimes od současného interpreta R&B vystupujícího pod jménem Frank Ocean.[99]

The Afghan Whigs (česky: "Afgánští chrti") jsou americká rocková hudební skupina, která vznikla ve městě Cincinnati (stát Ohio, USA). Byla aktivní v letech 1986 – 2001, avšak v roce 2011 ohlásila obnovení činnosti. Klíčovými členy byli - a opět jsou - zpěvák a kytarista Greg Dulli, sólový kytarista Rick McCollum a John Curley (basová kytara). Mezi bubeníky se vystřídali např. Steve Earle či Michael Horrigan. Na svém vrcholu byli Afghan Whigs jednou z vůdčích kapel alternativního rocku 90. let. Stali se známými v době rozkvětu grunge rocku, ale časem se z něho vymanili. Ze skupiny hrající garážový punk rock, ve stylu kapel The Replacements, Dinosaur Jr. nebo Mudhoney, se vyvinuli v post punkovou, soulem ovlivněnou kapelu, aby se nakonec stali jednou z nejoceňovanějších skupin alternativního rocku začátku 90.let. Byli také jedněmi z prvních interpretů pocházejících z amerického indie-rockového undergroundu, kterým se dostalo podpory velkého vydavatelství.

The Afghan Whigs are an American rock band from Cincinnati, Ohio, United States. Originally active from 1986 to 2001, they have since reformed. The group – with core members Greg Dulli (vocals, rhythm guitar), Rick McCollum (lead guitar), and John Curley (bass) – rose up around the grunge movement, evolving from a garage band in the vein of the Replacements to incorporate more R&B and soul influences into their sound and image. After releasing their first album independently in 1988, the band signed to the Seattle-based label Sub Pop. They released their major-label debut and fourth album, "Gentlemen", in 1993. "Pitchfork" described them as "one of the few alt-bands to flourish on a major label" in the 1990s.


Vývoj a popis.

Po skončení 2. světové války, US Navy cítilo potřebu získat prostředky pro úder jadernými zbraněmi, aby si udrželo svůj politický vliv. V krátkodobém horizontu bylo ideálním řešením vytvořit nosič jaderných zbraní z letounu působícího z letadlové lodi. Jaderná výzbroj té doby byla však velice objemná a velká, a proto vyžadovala velké letouny. Námořnictvo zatím zvolilo provizorní řešení, které spočívalo v úpravě hlídkových letounů Lockheed P2V Neptune pro starty z letadlové lodě pomocí přídavných raketových motorů (JATO), přičemž první test proběhl v roce 1948. Nevýhodou bylo, že Neptune nemohl zpátky přistát na palubě letadlové lodi, takže posádka by musela po úderu vyhledat přátelské pozemní letiště nebo sednout na mořskou hladinu poblíž plavidla US Navy. AJ Savage byl velký palubní útočný bombardér se smíšeným pohonem, který byl navržen k bombardování jadernými zbraněmi. Sloužil také jako letoun pro fotografický průzkum a později i jako tankovací letoun pro doplňování paliva ve vzduchu. Letouny North American AJ-1/2 a AJ-1/2P Savage sloužily u řady složených těžkých útočných letek námořnictva Spojených států mezi roky 1948–1956. Také sloužily u několika letek námořnictva pro fotografický průzkum. Verze letounů sloužících u těžkých útočných letek byly prvními bombardéry s jadernou výzbrojí, které byly schopny nejen startovat, ale i přistávat na palubě letadlové lodi.  Návrh letounu vznikal v době, kdy námořnictvo si chtělo pořídit stroje, které by poháněly v té době vznikající proudové motory, přesto se muselo ale spoléhat na jednoduché, ale osvědčené pístové motory. Proudové motory té doby byly nespolehlivé a měly velkou spotřebu paliva. Na druhou stranu, bylo jasné, že mohou poskytovat výkon, který pístový motor nebude moci nikdy poskytnout. Kompromisem bylo vybavit letoun Savage dvojicí pístových hvězdicových motorů Pratt & Whitney R-2800 s velkým dmychadlem, které byly umístěny v motorových gondolách na křídlech letounu. Navíc byl na zádi letounu umístěn jeden proudový motor Allison J33. Zajímavé bylo, že oba typy motorů používaly stejný druh paliva. Tento smíšený pohon přidával letounu na výkonu při vzletu a v boji. Ve velkých výškách dosahoval tento na první pohled trochu neohrabaný letoun (avšak aerodynamicky velice čistý) pozoruhodných rychlostí. Často přes 740 km/h (460 mph), přičemž soudobé proudové stíhačky nebyly o mnoho rychlejší. První sériový Savage poprvé vzlétnul v květnu 1949 a první přistání na letadlové lodi USS "Coral Sea" (CV-43) se uskutečnilo 31. srpna 1950.  První verze letounu AJ-1 byla později přestavěna na letouny pro doplňování paliva ve vzduchu, přičemž veškeré potřebné vybavení bylo umístěno v pumovnici letounu. Toto vybavení zahrnovalo hadice, palivová čerpadla, zdroj elektrické energie a další. Zásoba paliva byla zvětšena pomocí přídavných nádrží na koncích křídel. Tankovací letouny AJ-1 byly použity při doplňování paliva během pokusu o transkontinentální rychlostní rekord ("Projekt Bullet"), který provedl John Glenn na stroji F8U Crusader.  Verze AJ-2 poprvé vzlétla 19. února 1953. Tato verze měla vylepšené motory, větší svislou ocasní plochu a vodorovné ocasní plochy bez vzepětí na rozdíl od předchozí verze, která měla tyto plochy skloněné směrem nahoru.  Další verze s označením AJ-2P sloužila pro fotografický průzkum. Tato verze nesla i osvětlovací bomby pro noční fotografování. Letoun nesl 18 kamer, přičemž většina z nich pracovala zcela automaticky. Letoun byl schopen průzkumu v noci a v malých výškách. I verze AJ-2P měla zvětšenou zásobu paliva.  Letoun Savage nezůstal ve službě příliš dlouho. Letectví v té době prodělávalo bouřlivý rozvoj a sám letoun byl považován za provizorní řešení. V době kdy letoun prodělával svůj první let, americké námořnictvo již zadalo práci na mnohem lepším nástupci, kterým byl plně proudový stroj Douglas A-3 Skywarrior.

Dochované exempláře.

Do dnešních dnů se zachoval pouze jediný exemplář stroje. Jedná se o letoun A-2B Savage, BuNo "130418", který je vystaven v Národním muzeu námořního letectví ("National Museum of Naval Aviation") na námořní letecké základně Pensacola na Floridě. Nicméně, je známo, že vrak tohoto letounu (BuNo "134060") se nachází i v pobřežních vodách Filipín, kam se potopil po selhání motoru v lednu 1957.

Varianty.

XAJ-1 AJ-1 (A-2A) AJ-2 (A-2B) AJ-2P

Specifikace (AJ-1).

"Technické údaje pocházejí z oficiálních „Standard Aircraft Characteristics AJ-1 "SAVAGE"“.

Uživatelé.

Spojené státy americké

North American AJ Savage (později A-2 Savage) byl palubní bombardovací letoun postavený pro námořnictvo Spojených států (US Navy) společností North American Aviation. Kontrakt na dodání letounů byl uzavřen v červnu 1946, letoun poprvé vzlétnul 3. července 1948 a vstoupil do služby v druhé polovině roku 1949.

The North American AJ Savage (later A-2 Savage) was a carrier-based medium bomber built for the United States Navy by North American Aviation. The aircraft was designed shortly after World War II to carry atomic bombs and this meant that the bomber was the heaviest aircraft thus far designed to operate from an aircraft carrier. It was powered by two piston engines and a turbojet buried in the rear fuselage. The AJ-1 first became operational in 1950 and several were based in South Korea during 1953 as a deterrent against the Communists. Of the 140 built, plus three prototypes, 30 were reconnaissance aircraft. Inflight-refueling equipment was deployed on the Savage in the mid-1950s. The bomber was replaced by the Douglas A3D Skywarrior beginning in 1957.


Brzký život.

Plante se narodil na farmě nedaleko Notre-Dame-du-Mont-Karmel u města Québec v Kanadě jako první z 11 děti. Jeho rodina byla časem nucena se přestěhovat do Shawinigan Falls, kde jeho otec pracoval jako továrník v místní továrně. V roce 1932 začal Plante hrát hokej s tenisovým míčkem. Když mu bylo pět, spadl ze žebříku a zlomil si ruku. Zlomenina se nikdy nepodařila doléčit. To hodně ovlivnilo jeho styl chytání. Plante trpěl v dětství astmatem, to mu zabránilo v delším pobytu na bruslích a proto se přiklonil ke hře na brankářském postu.  Plante vstoupil do organizovaného hokeje ve 12 letech. Dostal se do školního týmu, ale vlastně hrál jen proto, že nebyl dostupný žádný jiný brankář.  V roce 1947 dokončil střední školu. Po dokončení studia vzal práci jako úředník v továrně Shawinigan. O několik týdnů později mu nabídl tým Quebec Citadelles $ 85 za týden aby hrál pro ně, to byl začátek jeho profesionální kariéry. Jeho přezdívka byla Snake (had).

Kariéra.

Menší ligy.

Plante se připojil ke Quebec Citadelles v roce 1947. Od začátku sezóny chytal svým stylem, který byl účinný a navíc uchvátil fanoušky. Právě díky němu ještě téhož roku prorazily Citadelles do finále Montreal Junior Canadiens ligy. Po sezóně byl Plante vyhlášen nejužitečnějším hráčem svého týmu.  Generální manažér Frank J. Selke si nadaného brankáře všimnul a 17. srpna mu nabídl smlouvu s organizací Canadiens. Plante samozřejmě přijal. Vydělal si 4500 dolarů za sezónu a 500 dolarů za cvičení s Canadiens.  V roce 1949 se oženil s Jacqueline Gagne, měli dva syny, Michela a Richarda.

Montreal Canadiens.

V lednu 1953 byl Plante povolán hrál za Montreal Canadiens, protože Gerry McNeil, tehdejší brankář, odešel kvůli zlomené čelisti.  Později v průběhu sezóny 1952-1953 hrál Plante v play-off proti Chicago Black Hawks. Vyhrál svoje první playoff, Montreal získal tuto sérii a nakonec i Stanley Cup. Planteho jméno bylo tedy vyryto na poháru poprvé. Na začátku roku 1953 se vrátil Gerry McNeil, ale byl předělen do Buffala. Na jaře roku 1954 se Plante podrobil operaci levé ruky. Operace byla úspěšná.  Plante hrál v Montrealu až do roku 1963 během tohoto období vyhrál Stanley Cup ještě pětkrát.

Opravdový odchod z hokeje.

Plante odešel poprvé z profesionálního hokeje v roce 1965 a podruhé se k hokeji vrátil v roce 1968. Doopravdy z hokeje odešel během sezóny 1974-75. Během let 1968 a 1975 vystřídal kluby: New York Rangers, St. Louis Blues, Toronto Maple Leafs, Boston Bruins, Edmonton Oilers a kluby z nižších lig. Plante odešel kvůli smrti svého mladšího syna a zdravotním problémům.

Odchod do důchodu a smrt.

Plante po ukončení aktivní hokejové kariéry trénoval brankáře a konzultanty v několika týmů NHL, včetně týmů Oakland Seals, Philadelphia Flyers, Montreal Canadiens a St. Louis Blues. Poté, co přestal trénovat, odstěhoval se Plante do Švýcarska se svou druhou manželkou Raymonde Udrisardovou. Roku 1978 byl Jacques Plante slavnostně uveden do hokejové síně slávy. Na podzim roku 1985 mu byla diagnostikována rakovinou žaludku, na kterou v Ženevě v nemocnici 29. února 1986 zemřel.  Po jeho smrti byla založena Jacques Plante Memorial Trophy v Americe a Jacques Plante Trophy ve Švýcarsku, také hlavní hokejová aréna ve Shawiniganu (městě kde vyrůstal) byla pojmenována po něm – Aréna Jacques Plante. Plante se hlavně zasloužil o rozvoj hokejové masky, kterou vlastně vymyslel.

Joseph Jacques Plante (17. ledna 1929, Notre-Dame-du-Mont-Karmel, Kanada – 27. února 1986, Ženeva, Švýcarsko) byl kanadský profesionální hokejový brankář. Během své kariéry, trvající od roku 1947 do roku 1975 byl považován za jednoho z největších hokejových inovátorů. V letech 1953 až 1963 hrál Plante za Montreal Canadiens, během tohoto období vyhrál Stanleyův pohár šestkrát, včetně pěti po sobě jdoucích vítězství.

Joseph Jacques Omer Plante (; January 17, 1929 – February 27, 1986) was a Canadian professional ice hockey goaltender. During a career lasting from 1947 to 1975, he was considered to be one of the most important innovators in hockey. He played for the Montreal Canadiens from 1953 to 1963; during his tenure, the team won the Stanley Cup six times, including five consecutive wins. In 2017 Plante was named one of the "100 Greatest NHL Players" in history.


Datum bitvy.

Datum 390 př. n. l. je založené na popisu bitvy římským historikem Liviem a římském datovacím systému Varroniánské chronologie. Starověký řecký historik Polybius, který používal řecký datovací systém, odvodil datum bitvy mezi roky 387 a 386 př. n. l. Plútarchos napsal, že bitva proběhla těsně po letním slunovratu, když byl měsíc téměř v úplňku, o něco více než 360 let od založení Říma. To by bylo krátce po roce 393 př. n. l. Tacitus napsal, že bitva proběhla před 15. srpnem římské datace, což odpovídá 18. červenci.

Předehra.

Galské kmeny Senonů a Arvernů následovaly příklad několika dalších galských kmenů a z přelidněné Galie se odebraly do pádské nížiny, kde dříve dominovali Etruskové, v té době již oslabení římskými výboji. Protože levobřežní Padánie byla již obsazena jejich galskými předchůdci, přešli Senoni s Arverny a dalšími kmeny řeku Pád a následně postupovali na jih a oblehli město Clusium (dnes Chiusi). Clusijané požádali o pomoc Řím. Římané vyslali ke Galům vyslance. Podle Tita Livia byli římskými vyslanci tři synové Marka Fabia Ambusta z mocné patricijské rodiny. Ti byli spíše stateční než moudří. Vyzvali Galy, aby jejich spojence a přátele nechali být, jinak by došlo na válečné akce. Galové, dosud Římanů neznalí, by nebyli proti, pokud by jim byla přenechána půda, kterou Galové potřebují a kterou Klusijští neobdělávají. Římští vyslanci to odmítli a vášně poněkud vzkypěly. Následné bitky se zúčastnili i Fabiové a Quintus Fabius dokonce probodl jednoho z galských náčelníků, což bylo a je hrubé porušení přirozeného zvykového práva - chování vyslanců, a tedy „"casus belli"“.  Po tomto incidentu došlo k diplomatickému jednání mezi Římem a Galy, kteří žádali nápravu. Římský senát jejich požadavky odmítl. Mnoho Římanů s tím nesouhlasilo: požadovali při věhlasném římském smyslu pro dodržování práva vydání provinilého vyslance Galům. Ono odmítnutí vyprovokovalo trestnou výpravu Galů vedenou Brennem.

Bitva na řece Allia.

Nejednota v názoru na spravedlnost války, rychlá reakce Galů a římská nepřipravenost vedla k tomu, že nastoupilo šest neúplných legií - tehdy jen milicí (neprofesionálních nepříliš dobře vycvičených vojáků). Bitva proběhla 18. července, který potom vstoupil do římských dějin jako „"dies ater"“ (černý den), na břehu řeky Allia, nedaleko jejího ústí do Tibery (asi 16 a 1/4 km od Říma). Vojenští tribuni nevybrali předem umístění tábora a ani nezbudovali násep, za nějž by vojáci mohli v případě potřeby ustoupit. Rovněž opomněli zpytovat vůli bohů a obětovat jim.  Galů byla přesila. Vojenští tribuni roztáhli formaci, aby nemohli být obklíčeni. Zálohu umístili na vyvýšeninu vpravo. Brennus se napřed vrhl na římskou zálohu a přestože měla výhodu terénu, bylo jí to málo platné. Lehce vystrojená a vyzbrojená křídla byla zahnána. Skoro celé levé křídlo, které se dalo na rychlý útěk, bylo na břehu Tibery nepřítelem pobito nebo se utopilo. Přeživší Římané - a bylo jich hodně - uprchli hlavně do Veii, ale ani nedali vědět v jakém stavu jsou a kde.

Zmatek po bitvě.

Jen zbytek pravého křídla armády se v panice vrátil do Říma, kde jeho vojáci ani nezavřeli brány a utekli na opevněný Capitol (jeden z římských pahorků) - 45 m nad mořem. V jeho severní části byl hrad (citadela - tvrz - pevnost) 48 m nad mořem (kdežto Řím jen 20 m nad mořem) rozloha onoho hradu byla jen asi hektar. Tam se také stáhla část z bojeschopných mužů, kteří v Římě zrovna byli, i s rodinami a zásobami, a vedení státu. Většina ostatních se zachránila ve městech v okolí, hlavně v Caere (dnes Cerveteri), kam byla dopravena i většina bohoslužebných předmětů, které nebyly na Capitolu. Galové ještě večer přitáhli k městu a zmateně se před ním utábořili. Následujícího jitra do něj vtáhli.

Obsazení Říma, obležení Capitolu a vyplenění Říma.

Město vypadalo opuštěně. Tenkrát ještě neexistoval pojem "Otevřené město" a Galové nevěděli co dělat: staří Římané zůstali ve svých domech a oblékli se do svátečního. Řada starých patriciů se tak odebrala do chrámů. Hádka v něm mezi Marcem Papiriem a galským válečníkem, který mu sahal na vousy, byla podnětem k vraždění a začátku plenění Říma: co mělo nějakou cenu a šlo odnést Galové odnesli, co šlo zkonsumovat zkonsumovali - zbytek zničili a postupně pálili, což v tehdy převážně dřevěném městě znamenalo jeho úplnou zkázu, aby obležené na Capitolu demoralisovali a přiměli je ke kapitulaci. Při jednom kontaktu Římanů, kteří se začali organizovat v okolních městech, se senátem, si asi obléhatelé všimli, že se na strmý Capitol dá vylézt, a tak to jedné noci zkusili také. Stráže ani psi si ničeho nevšimli. Jen Junoniny posvátné husy daly vědět a vzburcovaly obránce. Galům se už okupace Říma zajídala, prostředí a klima jim nesvědčilo - vypukly mezi nimi nemoci. Při shánění potravy mívali ztráty.

Vae victis.

Galové nabídli, že za výkupné Řím vyklidí. Vyhladovělí Římané souhlasili. Cena byla sjednána na tisíc liber zlata. Galové při vážení použili těžší závaží. Když proti tomu vojenský tribun Quintus Sulpicius protestoval, přihodil galský náčelník Brennus k závažím ještě svůj meč se slovy "Vae victis", což znamená "„běda poraženým“".

Konsolidace.

Ještě v době obležení Capitolu byl ustanoven diktátorem Marcus Furius Camillus. Organizoval obranu, přemluvil Římany, aby se neodstěhovali do Veii a celkově se přičinil, až na urbanistickou chaotičnost, o obnovu Říma - města i moci státu. Byl potom zván „druhým zakladatelem města”.

Pochybnosti.

Často se pochybuje, že by se obránci Capitolu nevzdali a že by Camillus zabránil zaplacení výkupného a pobil z Říma odešlé Galy a sebral jim jejich kořist. Domněnkou potom je, že buď Livius nebo jeho zdroje si trochu historii přikrášlili.

Bitva na řece Allia se odehrála zřejmě roku 390 př. n. l. mezi galským kmeny Senony, Arverny aj. a Římskou republikou u soutoku řek Tibera a Allia, 11 římských mil (16 km) severně od Říma. Římané byli poraženi a Senoni následně vyplenili Řím.

The Battle of the Allia was a battle fought between the Senones (a Gallic tribe who had invaded northern Italy) and the Roman Republic. The battle was fought at the confluence of the Tiber and Allia rivers, 11 Roman miles (16 km, 10 mi) north of Rome. The Romans were routed and Rome was subsequently sacked by the Senones.


Expedice na K2 roku 1953.

Schoening patřil do sedmičlenného družstva vedeného Charlesem Houstonem, které se pokoušelo o prvovýstup na Čhogori (K2), druhou nejvyšší horu světa. Když zůstali uvězněni v bouři na Abruzziho pilíři ve výšce 7620 m (tj. ještě asi 1000 výškových metrů pod vrcholem), jeden z členů expedice Arthur Gilkey onemocněl žilní trombózou a pro záchranu jeho života bylo nezbytné ho okamžitě dopravit dolů. Zbytek výpravy ho začal v obtížných podmínkách spouštět zabaleného ve spacím pytli, ale v jednu chvíli jeden z členů uklouzl a strhl s sebou ostatní, navázané na lana. Před smrtelným pádem zachránil celou výpravu Schoening, který díky pohotovosti, síle a šikovnosti stihl zarazit svůj cepín do zledovatělé skály a udržel se tam tak dlouho, než se ostatní opět zajistili.  Záchrana Gilkeyho se však přesto nezdařila, protože při následném bivakování se z nejasných příčin uvolnil ze svého zajištění a zřítil se do hlubiny. Houston a ostatní spekulovali, že po prožitém dramatu se Gilkey sám odvázal nebo odřízl a obětoval svůj život, aby zachránil kamarády před dalším riskováním.  Schoeningovo zajištění („The Belay“) je každopádně považováno za jeden z nejslavnějších výkonů v dějinách horolezectví. Bezesporu jím zachránil svých pět kolegů před smrtí. Jeho dotyčný cepín je nyní k vidění v horolezeckém muzeu v Goldenu v Coloradu.

Další život.

V rámci americké výpravy vedené N. B. Clinchem Schoening 5. července 1958 spolu s Andy Kauffmanem jako první vystoupil na Gašerbrum I, jedenáctou nejvyšší horu světa. V prosinci 1966 se opět pod Clinchovým vedením zúčastnil prvovýstupu na nejvyšší horu Antarktidy Mount Vinson.  V roce 1996 se ještě, bezmála 70letý, v doprovodu svého synovce Kleva snažil vystoupit na Mount Everest, ale musel se zastavit v táboře III, když se u něj objevil nepravidelný srdeční rytmus. V kontextu právě probíhajících událostí (Tragédie na Mount Everestu) však mohl ještě hovořit o štěstí.  Pete Schoening, jeden z hrdinů horolezeckého nového zlatého věku, zemřel roku 2004 na rakovinu kostí ve svém domově v Kenmore nedaleko Seattlu.

Odkaz.

Roku 2006, po 53 letech od „zajištění“, se setkalo 28 potomků (dětí a vnuků) členů památné výpravy – lidé, kteří by se nikdy nenarodili nebýt Schoeningova hrdinského činu. Pojmenovali se „Children of the Belay“.  Po Schoeningovi je nazván Schoening Peak ve Vinson Massifu a také Putrid Pete's Peak ve státě Washington.

Peter Kittilsby „Pete“ Schoening (30. července 1927 – 22. září 2004) byl americký horolezec, který se proslavil svým mimořádným hrdinstvím při pokusu o prvovýstup na K2 roku 1953. V roce 1958 se pak stal jedním z prvních dvou lidí, kteří dokázali zdolat osmitisícovku Gašerbrum I, a roku 1966 byl členem skupiny, která poprvé vystoupila nejvyšší horu Antarktidy Vinson Massif.

Peter Kittilsby Schoening (July 30, 1927 – September 22, 2004) was an American mountaineer. Schoening was one of two Americans to first successfully climb the Pakistani peak Gasherbrum I in 1958, and was one of the first to summit Mount Vinson in Antarctica in 1966.


Děj.

Dr. Wrenn navštíví Johna Trenta, bývalého pojišťovacího detektiva a nyní pacienta v psychiatrickém zařízení a táže se jej, jak se zde octl. Trent mu vypráví svůj příběh.  Po úspěšném odhalení pojišťovacího podvodu obědvá John Trent se svým kolegou v restauraci, ten mu sdělí, že jej potřebuje pro případ zmizení známého hororového spisovatele Suttera Canea. Trent je napaden zdánlivě nepříčetným mužem se sekerou, jenž se jej zeptá, zdá čte Suttera Canea. Než mu muž stihne utnout hlavu, je zastřelen policistou.  Trent se později setká s ředitelem newyorského nakladatelství Arcane Publishing Jacksonem Harglowem, jenž mu vysvětlí, že Sutter Cane záhadně zmizel před 2 měsíci a policie nezjistila nic významného. Nakladatelství prodalo filmová práva na jeho novou knihu a překlad do 18 jazyků, ale nemá kompletní knihu. Cane poslal pouze několik kapitol svému agentovi. Oním agentem byl muž se sekerou, který se pokusil zabít v restauraci Trenta. V pátrání po spisovateli a jeho poslední knize bude Johna Trenta doprovázet redaktorka Linda Stylesová.  Trent začne tím, že se pustí do četby autorových knih. Poté má nepříjemný zážitek, noční můru, v níž vidí monstra a navzájem se vraždící lidi se sekerami. Linda mu sdělí, že Caneovy knihy způsobují „méně stabilním čtenářům“ dezorientaci, ztrátu paměti a paranoiu. Vyšetřovatel zůstává skeptický, bere to jako nějakou masovou hysterii či zvrhlou módní záležitost. Povšimne si červených linií na obálkách knih a rozstříhá je. Je přesvědčen, že po jejich správném sestavení vznikne mapa New Hampshire s vyznačením tajemného města zvaného Hobb's End, prostředí mnoha autorových románů.  Dvojice se vydá pátrat po fiktivním městě. Linda během řízení automobilu zažije bizarní situaci, když dvakrát předjede a potřetí srazí chlapce se stejným kolem, chlapec má pokaždé jinou vizáž. Když v noci přejíždí po starém rezivějícím mostě, má zvláštní vidiny. Vykřikne a zastaví automobil, což vzbudí dosud spícího Trenta. Auto stojí ve dne na ulici Hobb's Endu a John ji pochválí, že město našla. Společně jej pak propátrávají a setkávají se s postavami z Caneových příběhů včetně hoteliérky paní Pickmanové (v jejímž hotelu se ubytují). Najdou kostel, který je v knihách zdrojem zla zamořujícího celé město. Trent a Linda jsou svědky scény, v níž se skupina ozbrojených místních lidí dožaduje u kostela po Caneovi vrácení pohřešovaného chlapce Johnyho. Cane stojí ve dveřích a zpoza rohu vyběhne mnoho dobrmanů, kteří zaútočí na skupinku lidí. John Trent stále věří, že je vše jen umně zinscenováno, aby jeho role zvýšila prodej knih. Linda připouští, že se částečně jednalo o tuto taktiku, nakladatelství se domluvilo se Sutterem Canem, aby se načas ukryl, jenže ten se pak už neozval. Nicméně nově objevené skutečnosti včetně nalezení přesné kopie Hobb's Endu součástí plánu nebyly.  Trent se hodlá vrátit zpět, aby se setkal s ředitelem Harglowem, ale Linda jej předejde a vezme klíče od automobilu. Má namířeno do kostela, kde se střetne s autorem Canem, načež zešílí. Trenta varuje v místním baru otec Johnyho, aby raději zmizel, než jej zlo nakazí, jako to udělalo s obyvateli Hobb's Endu. Trent se jej snaží odradit od sebevraždy, ale muž tvrdí, že ji musí spáchat, protože to Sutter Cane takhle napsal. Detektiv začíná pochybovat, už si není tak jist. Neví, kde končí realita a kde začíná něco mimo chápání.  Venku na ulici se mezitím shromáždili zmutovaní obyvatelé se zbraněmi a pochodněmi. Trent zjistí, že i paní Pickmanová (která mučila a zabila svého manžela) a Linda se změnily v monstra. Pokouší se odjet automobilem z města, přičemž se musí zbavit po čtyřech lezoucí Lindy s převrácenou hlavou. Únik z města se nepodaří, ať se vydá jakýmkoli směrem, vždy dojede zpět do centra města, kde blokují ulici postávající nebezpečně vyhlížející občané. Nakonec se rozhodne jimi projet a havaruje.  Procitne ve zpovědnici, kde mu Sutter Cane objasňuje podstatu jeho díla, ve které věří více lidí než v Bibli. Ujišťuje jej, že jeho poslední kniha dosáhne obrovského úspěchu a zotročí další čtenáře, čímž umožní návrat pradávného zla, které ovládne Zemi. Samotný Trent sehraje předem určenou roli, a sice vrátí rukopis knihy do nakladatelství Arcane Publishing a uvede tak do pohybu nezvratný proces konce lidstva.  Sutter Cane předá Trentovi rukopis a pak si roztrhá tvář a tělo jako stránky papíru. Zatímco detektiv nahlíží do vzniklé trhliny, Linda čte z rukopisu, co se bude odehrávat v nejbližších momentech. Tvorové z jiných světů začnou pronásledovat Trenta, který utíká chodbou pryč.  Probudí se v realitě a pokusí se zničit rukopis, ale to se mu nikdy nepodaří, vždy se znovu nějakým způsobem objeví. V nakladatelství sdělí řediteli Harglowovi, že mu rukopis nemůže předat, znamenalo by to zkázu všeho současného. Harglow jej informuje, že Linda nikdy neexistovala a Trent již rukopis doručil před měsícem. Kniha je již v prodeji a filmová adaptace má brzy vyjít. Příběh způsobil masovou reakci, jde o nejprodávanější bestseller všech dob. Společností se šíří vlna násilí a schizofrenie vyvolaná knihou. Trent zabije sekerou čtenáře s novým titulem Na pokraji šílenství v ruce, předtím mu položí otázku, zda se mu kniha líbí. Je umístěn do psychiatrické léčebny.  Dr. Wrenn usoudí, že Trentovo vyprávění je k ničemu a odchází z místnosti. Té noci vidí internovaný John Trent za výbojů blesků stíny navzájem se vraždících osob a slyší lidské i nelidské výkřiky.  Ráno zjistí, že dveře cely jsou odemčené a na chodbách ústavu jsou stopy ničení a násilí. Rádio vysílá zprávu o obrovské pandemii, která zachvátila svět. Lidé se vraždí nebo mění v mutanty. Trent vychází ven a dojde před kino, kde je titulek filmu Na pokraji šílenství s jeho osobou v hlavní roli. Sedne si do křesla a sleduje film, de facto předchozí události a propadá hysterickému smíchu.

Inspirace.

Film je inspirován dílem mistra hororového žánru H. P. Lovecrafta. Název filmu vychází ze dvou Lovecraftových příběhů "The Shadow Over Innsmouth" a "At the Mountains of Madness", šílenství hraje významnou roli jak ve filmu, tak v Lovecraftově fikci. Úvodní scéna odhaluje Trentovu internaci v psychiatrické léčebně, většina samotného příběhu je vyprávěna v retrospektivě, což je běžná Lovecraftova metoda psaní. Všechny knihy Suttera Canea mají podobný název jako tvorba H. P. Lovecrafta, např. "The Hobb's End Horror" je podobné názvu povídky "The Dunwich Horror".  Film rovněž odkazuje na tvorbu jiného amerického hororového spisovatele, jenž své příběhy umístil do prostředí Nové Anglie – Stephena Kinga. Jeho jméno je dokonce zmíněno na začátku filmu, kdy Linda vysvětluje Johnu Trentovi, že dílo Suttera Canea je děsivější než dílo Stephena Kinga.

Šílenství (jinými názvy Na pokraji šílenství a Ve spárech šílenství, anglicky "In the Mouth of Madness") je americký filmový lovecraftovský horor z roku 1995.

In the Mouth of Madness is a 1994 American horror film directed and scored by John Carpenter and written by Michael De Luca. It stars Sam Neill, Julie Carmen, Jürgen Prochnow, David Warner and Charlton Heston. Informally, the film is the third installment in Carpenter's "Apocalypse Trilogy", preceded by "The Thing" and "Prince of Darkness".


Sportovní kariéra.

S judem začínal v 5 letech v pařížské čtvrti Quartier de la Chapelle. Do svých 15 let se připravoval v klubu Bolivar pod vedením Alaina Perriota. V mládí se věnoval několika kolektivním sportům, především basketbalu. Kvůli individuálnímu zaměření však zvolil judo. Vrcholově se začal judu věnovat v pařížském tréninkovém centru mládeže INSEP. Členem širší francouzské reprezentace se stal v roce 2006. V roce 2007 přestoupil do profesionálního klubu Lagardère Paris Racing, kde se připravoval pod trenérskou dvojicí Patrick Rosso, Stéphane Frémont a dosáhl prvních mezinárodních úspěchů. Po olympijských hrách v Pekingu přestoupil do klubu v Levallois-Perret, kde se připravuje pod vedením trenérské dvojice Christian Chaumont, Benoît Campargue.  Se svými rozměry (výška 204 cm, váha mírně pod 130 kg) poutal od dorosteneckých let pozornost trenérů. Jeho mimořádné silové dispozice byly podpořeny i schopností na sobě tvrdě pracovat a vůlí vítězit. Rinerovo judo se vyznačuje taktickým pojetím boje. Kritika na toto často poukazuje, že ve srovnání s fenomenálními japonskými judisty Jamašitou a Inouem je jeho judo divácky neatraktivní až nudné. Po zisku zlaté olympijské medaile na olympijských hrách v Londýně v roce 2012 však své pojetí boje zatraktivnil. Především po technické stránce vyspěl a svým dominantním pravým úchopem soupeře hází technikami uči-mata a o-soto-gari. V roce 2016 obhájil zlatou olympijskou medaili na olympijských hrách v Riu. Své soupeře si tradičně hlídal v úchopu a zaváhal pouze jednou, když se pod něj dostal v semifinále Izraelec Ori Sason technikou sode-curikomi-goši.  Rinerova fyzická, taktická a v současné době i technická vyspělost je zárukou pravidelného přísunu zlatých medailí pro francouzské judo. Riner v těžké váze neprohrál od olympijských her v Pekingu v roce 2008, kde psychicky nezvládl taktický duel s Uzbekem Tangrievem na šido. V soutěžním zápase prohrál naposledy 13. září 2010 v neolympijské a dnes již sporadicky vypisované soutěži bez rozdílu vah s Japoncem Daiki Kamikawou. Vyrovnaný zápas tehdy rozhodli sudí praporky při hantei v Kamikawův prospěch 2:1. Riner nesl prohru těžce a jako křivdu.  Největším omezením pro Rinera jsou zranění, kvůli kterým musel několikrát vynechat turnaj mistrovství Evropy. Své starty na turnajích si pečlivě vybírá. Turnaje světového poháru pravidelně vynechává. V roce 2019 se vrátil na tatami po dvacetiměsíční pauze a absolvoval turnaje v Montrealu a Brasílii, které vyhrál. Mistrovství světa v Tokiu však vynechal. Na grandslamu v Paříži 9. února 2020 po více než devíti letech a 154 zápasech skončila jeho vítězná série bez porážky. V osmifinále prohrál v prodloužení s Japoncem Kokoro Kageurou.

Teddy Riner (7. dubna 1989 Les Abymes, Guadeloupe) je francouzský zápasník – judista afro-karibského původu. Je majitelem zlatých olympijských medailí z let 2012 a 2016. Je osminásobným mistrem světa v těžké váze. V letech 2010 – 2020 nepřetržitě neprohrál ve 154 soutěžních zápasech.

Teddy Pierre-Marie Riner (, ; born 7 April 1989) is a French judoka. He has won ten World Championships gold medals, the first and only judoka (male or female) to do so, and two Olympic gold medals. He has also won five gold medals at the European Championships. He was a member of the Levallois Sporting Club before joining Paris Saint-Germain in August 2017.


Děj.

V úvodu filmu se pod dohledem pana Bartoka narodí Veronice syn Martin, kterého měla se Sethem Brundlem, geniálním vědcem z předešlého filmu "Moucha", jenž dělal pokusy s teleportací. Pan Bartok jeho výzkum financoval a má zájem na převedení technologie do praxe. Veronica při porodu umírá. Malý Martin se stává pokusným králíkem, jeho zdravotní stav je pečlivě kontrolován vědci z laboratoří. Oni i Bartok ví, co se bude s Martinem dít, ale záměrně to před ním drží v tajnosti. Bartok se snaží působit v roli otce, jednou Martinovi ukáže trik a řekne mu, že si musí vymyslet heslo, aby udržel tajemství, které se nesmí nikdo dozvědět. Martin díky svým specifickým genům rychle roste a je velmi inteligentní. Ve věku 5 let dosáhne prahu dospělosti. Pan Bartok mu věnuje vlastní byt, kde bude mít soukromí a nikdo mu do něj nebude zasahovat. Nabídne mu práci - může pokračovat ve výzkumu svého otce. Vědci totiž nedokáží přijít na správný způsob teleportace, výsledky jsou vždy špatné. Martin souhlasí a nabídku přijímá.  Martin je plachý, přesto se seznámí s Beth Loganovou, sympatickou dívkou, která pracuje na noční směně v laboratoři. Postupně se mu daří proniknout do tajů teleportace a podaří se mu zdárně teleportovat živé kotě. Také zjišťuje, že Bartok nemluví vždy pravdu. Objeví totiž svého oblíbeného psa z dětství, jenž při pokusech utrpěl značné deformace. Bartok tvrdil, že pes už nežije, ale Martin jej objeví v zóně, kam pronikne i přes zákaz vstupu. Postupně přestane svému patronovi důvěřovat, jakmile zjistí jeho pravé motivy (profit z Martinovy genetické výjimečnosti). Odhalí rovněž metodu, jak zvrátit svou hmyzí podstatu. Musel by se teleportovat společně s živým člověkem, proces by očistil jeho geny a z druhé teleportované osoby by udělal nepodařenou mutaci.  Postupem času se začnou ozývat Martinovy geny, nastává jeho přeměna. Když tedy zjistí pravé motivy Bartoka, jenž čeká na jeho přeměnu v obrovský hmyz, rozhodne se společně s Beth utéci. Bartok nemůže používat Martinem opravený a již správně fungující program, neboť ten zahesloval počítač. Na útěku Martin s Beth kontaktují Stathise Boranse, jenž mu potvrdí správnost jeho úvahy - jedinou jeho šancí, jak zastavit rostoucí přeměnu je použití telepodů. Věnuje jim svůj džíp, aby mohli svým pronásledovatelům ztížit pátrání. V noci zastaví v motelu, kde se Martin dostane do pokročilé fáze přeměny a vyděšená Beth zavolá Bartokovi. Martin se zamotá do kokonu a je dopraven do laboratoří. Ještě předtím odmítne prozradit Bartokovi heslo. Ten jej poté vyžaduje po Beth Loganové, ale ani ona jej nezná.  Martin, respektive hmyzí kreatura, ve kterou se proměnil se osvobodí ze zámotku a začne se mstít za léta pokusů a přetvářky. Zabije doktorku Jainwayovou a doktora Simmse. Ačkoli se nezdráhá nelítostně odstranit členy ochranky vyslané na jeho zadržení (pozvracení obličeje leptavými tekutinami apod.), zůstalo v něm něco z lidské podstaty. To se projeví, když ušetří rottweilera, který jej má vystopovat. Nakonec zabije i odporného velitele ochranky Scorbyho a dostane se do laboratoře s telepody, kde se Bartok zabarikádoval s Beth.  Chytne Bartoka a jeho rukou zadá do počítače tajné heslo, které znělo „Dad“ („táta“). Vtáhne Bartoka do telepodu č. 1 a dá signál Beth Loganové, aby spustila sekvenci. Po přenosu je obnovena Martinova lidská podoba a Bartok se promění ve zmutovanou kreaturu. Konec filmu vyznívá ironicky, Bartok je držen při životě, v závěrečné scéně se plazí k misce s kašovitou stravou v kotci, kde dříve končily oběti nepodařených pokusů. Na okraji misky sedí moucha.

Moucha II (v původním anglickém znění "The Fly II") je americký filmový horor s prvky sci-fi z roku 1989, který režíroval Chris Walas, autor masek v prvním dílu "Moucha".

The Fly II is a 1989 American science fiction horror film directed by Chris Walas. The film stars Eric Stoltz and Daphne Zuniga, and is a sequel to the 1986 film "The Fly", itself a remake of the 1958 film of the same name. Stoltz's character in this sequel is the adult son of Veronica Quaife and Seth Brundle, a scientist who became a human-fly hybrid as a result of an experiment gone awry, played by Jeff Goldblum in the 1986 remake. With the exception of stock footage of Goldblum from the first film, John Getz was the only actor to reprise his role, with another actress filling the Geena Davis role as Quaife in the opening birth scene.


Signální dráha.

BMP 7 po navázání na příslušný receptor aktivuje (fosforyluje) SMAD 1 a SMAD 5 v cytoplazmě, ty se následně váží na SMAD 4 a vytváří tak komplex transkripčních faktorů přecházejících do jádra, kde ovlivňují transkripci cílových genů.

Funkce.

Osteogeneze.

BMP všeobecně indukují osteogenickou transformaci buněk tzn. že způsobují změny, které vedou k přetváření původní pluripotentní buňky v osteocyt. Působí jak na pluripotentní, tak na mezenchymální (progenitorové) buňky i na osteoblast. Z pozorovatelných změn dochází ke zvýšení aktivity alkalické fosfatázy, tvorby osteocalcinu a mineralizované matrix.

Formování autopodia.

Během vývoje se na končetině nachází několik nekrotických zón: interdigitální, která rozděluje prsty, interiorní rozdělující radius a ulnu a anteriorní a posteriorní dále formující končetinu. Navzdory názvu zde probíhá apoptóza buněk. Slovo nekrotické je pouze historický artefakt. Apoptóza buněk je způsobena zejména působením BMP 2,4 a 7, které jsou exprimovány v interdigitálním mezenchymu. Vlivem Nogginu vytvářeném ve vyvíjejících se prstech a v perichondrálních buňkách, které je obklopují, dochází v těchto místech k blokování účinku BMP signalizace, což vede k prevenci apoptózy. Dále má BMP 7 a 2 důležitou úlohu při formování kloubních spojení.

Adipogeneze.

Na rozdíl od ostatních členů BMP rodiny, kteří se podílejí na diferenciaci bílých adipocytů se BMP 7 uplatňuje ve hnědé vývojové řadě. Hnědá tuková tkáň se liší od bílé zvýšeným množstvím mitochonrií, menší aktivitou ATP syntáz, což vede k tomu, že vznikající energie se z buňky uvolňuje ve formě tepla (termogeneze) na rozdíl od bílé tukové tkáně, kde se většina energie uskladňuje ve formě ATP. Experimentálně uskutečněná exprese BMP7 zprostředkovaná adenovirem vedla k nárůstu hnědé tukové tkáně na úkor bílé, čímž došlo k nárůstu energetického výdeje a snížení hmotnosti. Tato studie dává příslib novému terapeutického přístupu v léčbě obezity.

Genový knockout.

Při knock out experimentu u myší došlo k vývoji embrya, které postrádalo oči a mělo velmi nepatrně vyvinuté ledviny. BMP 7 v těchto místech brání předčasné apoptóze buněk v oční plakodě a nefrogennímu mezenchymu.

Klinické využití.

V dnešní době se BMP 7 (stejně jako i jiní členové BMP rodiny) používá v klinických studiích k léčbě komplikovaných zlomenin, které nereagují na předchozí léčbu. U lidí dochází k používání rekombinantního lidského BMP7 například v kolagenové pastě, která se aplikuje na poškozené místo. Úspěšnost v některých studiích dosahuje přes 90 %.

BMP 7 neboli bone morphogenetic protein 7 (obchodní název OP-1) je protein patřící do TGF-β superfamily tzn. skupiny signálních molekul – parakrinních faktorů uplatňujících se během embryonálního vývoje. Je členem BMP rodiny, jejíž uplatnění nastává zejména během transformace mezenchymálních buněk do chrupavky a kosti. BMP 7 se také podílí na vývoji neurální lišty, zubů, očí a ledvin. Mezi hlavní inhibitory patří Chordin, Noggin a Folistatin.

Bone morphogenetic protein 7 or BMP7 (also known as osteogenic protein-1 or OP-1) is a protein that in humans is encoded by the "BMP7" gene.


Dřevěné pelety.

Dřevěné pelety se vyrábějí lisováním dřevěných pilin a hoblin jako vedlejší produkt při zpracování dřeva. Vyznačují se extrémní hustotou a nízkým obsahem vody. Používají se jako kvalitní ekologické palivo. Obsah vody je důležitým parametrem pro výhřevnost paliva i dlouhodobé opotřebení kotlů, proto by vstupní materiál měl být před vlastní peletizací vhodně dosušován v sušárnách.

Výroba.

Pelety se vyrábějí v peletárnách lisováním vstupního materiálu na tvarovacích lisech, jde o tzv peletizaci. Materiál je při peletizaci pod vysokým tlakem protlačován skrz malé kruhové otvory ocelové matrice, přičemž se zahřívá na teplotu okolo 100 °C. Celulóza, která se nachází ve dřevě, vlivem teploty měkne a stává se lepivou. To umožní lisovat dřevěné piliny do tvaru pelety bez přidávání jakýchkoliv přísad. Po vychladnutí jsou pelety pevné a zachovávají si svůj válcovitý tvar.

Použití.

Pelety se používají jako náhrada fosilních paliv v kotlích, domácích kamnech a krbech. Protože jsou sypké, mohou se používat i v kotelnách s automatickým provozem. Pomocí dopravníku je možné přesně a plynule regulovat přísun paliva a tím regulovat tepelný výkon kotle. Vytápění tímto palivem je značně rozšířeno ve skandinávských zemích a v Itálii.  Pelety se z těchto důvodů dělí na pelety určené pro domácnosti a pelety určené pro průmyslové vytápění a ohřevy (například teplárny, elektrárny).  Pelety určené pro průmysl bývají zpravidla horší jakosti, mívají větší obsah příměsí, nižší výhřevnost a vyšší obsah popelovin resp. nespalitelných látek, pro domácí kotelny obvykle nejsou vhodné.  U pelet určených pro domácnost je také výhodné, pokud jsou vyrobeny ze dřeva pocházejícího z jednoho druhu stromů (smrk, borovice, modřín apod.).  V pivovarnictví při procesu chmelovaru jsou velkými pivovary používány chmelové pelety či granuláty.

Agropelety.

Agropelety nebo také alternativní pelety jsou vyráběny z přebytků zemědělské výroby jako je sláma, seno, odpady vznikající při čistění obilí, olejnin a luštěnin. Oproti dřevěným peletám mají obvykle vyšší obsah popela (5 %). Agropelety jsou významným zdrojem obnovitelné energie a představují značný potenciál pro ekonomický rozvoj venkova.

Peleta je obvykle malý, slisovaný kousek libovolné hmoty nejčastěji válcovitého tvaru. Pelety ze dřeva se používají jako náhrada fosilních paliv. Pelety se používají také v potravinářském průmyslu. Většina velkých pivovarů tak místo klasického hlávkového chmele, používá chmel peletovaný/granulovaný, který se lépe skladuje i přepravuje. Pelety všech druhů potom poskytují velkou výhodu svou vhodností k přepravě, skladování či dávkování, čímž umožňují snazší nebo hlubší automatizaci. Typicky se manipulují pomocí šnekových či vzduchových dopravníků.

Pellet fuels (or pellets) are biofuels made from compressed organic matter or biomass. Pellets can be made from any one of five general categories of biomass: industrial waste and co-products, food waste, agricultural residues, energy crops, and virgin lumber. Wood pellets are the most common type of pellet fuel and are generally made from compacted sawdust and related industrial wastes from the milling of lumber, manufacture of wood products and furniture, and construction. Other industrial waste sources include empty fruit bunches, palm kernel shells, coconut shells, and tree tops and branches discarded during logging operations. So-called "black pellets" are made of biomass, refined to resemble hard coal and were developed to be used in existing coal-fired power plants. Pellets are categorized by their heating value, moisture and ash content, and dimensions. They can be used as fuels for power generation, commercial or residential heating, and cooking. Pellets are extremely dense and can be produced with a low moisture content (below 10%) that allows them to be burned with a very high combustion efficiency.


Přípravy k vylodění.

Původně mělo k vylodění dojít 18. června, ale nasazení 27. pěší divize na Saipanu, která byla určena jako záloha pro vylodění na Gumau, si vyžádalo její nahrazení v podobě 77. divize. Navíc byly všechny invazní lodě staženy kvůli hrozícímu nebezpečí ze strany japonských lodí o kterých si Američané mysleli že se v prostoru nachází. Proto bylo jako den D pro Guam stanoveno datum 21. červenec. Japonci tento čas plně využili a začali ostrov horečně opevňovat. Dne 8. července zahájil velitel Jižního útočného svazu kontradmirál Conolly systematické námořní odstřelování ostrova, které nemělo do té doby ve válce obdoby. Usoudil že 50 % všech postavení pří pobřeží bylo zničeno. Od 28. června pravidelně útočily i letouny 58. operačního svazu viceadmirála Mitschera a zasáhly i oblast, kterou námořní dělostřelba ušetřila. Američané také vycvičili indiány z kmene Navajo jako obsluhy radiostanic. Tím pádem nebylo nutno zašifrovávat zprávy a poté je zase rozšifrovávat, neboť to, že by nějaký Japonec uměl navažsky, bylo zcela vyloučeno.

Vylodění.

V 5:30 21. července zahájila děla bitevní lodi USS "Pennsylvania" a dalších křížníků a torpédoborců palbu na vyloďovací pláže a jejich okolí. V 6:15 přiletěly první letouny a o hodinu později provedlo 85 stíhaček a 115 palubních bombardérů nálet. V 7 hodin se první oddíly 3. divize námořní pěchoty a 1. prozatímní brigáda nalodily na obojživelné traktory a vyrazily k plážím. Před osmou hodinou se na severních plážích vylodily 3., 29. a 9. pluk 3. divize, které se setkaly s tuhým odporem. Situace se uklidnila až odpoledne, kdy už byly na plážích tanky a polní děla, s nimiž se mariňákům podařilo dobýt hřeben nad vyloďovací pláží a postoupit dále do vnitrozemí. Na jižních plážích čelila 1. prozatímní brigáda méně náročnému terénu než 3. divize na severu, o to zuřivější byl odpor Japonců. Nakonec se Američanům podařilo postoupit až 1 km do vnitrozemí a dobýt vesnici Agat. Odpoledne se vylodil 305. pluk 77. pěší divize jako podpora, avšak na jihu vázlo zásobování municí všeho druhu kvůli velkým ztrátám vyloďovacích plavidel. Po usilovné celonoční práci byl tento problém vyřešen. V noci na povel generálporučíka Takašiny zaútočil japonský 38. pluk společně s tanky a děly na americké pozice. Ti však útok čekali a po několika hodinách jej za cenu 50 padlých a 100 zraněných odrazili. To byla poslední akce 38. pluku, protože po této akci byl zcela rozprášen.

Boj o ostrov.

22. a 23. července Američané využívající své velké palebné převahy postupně zatlačovali Japonce dále do vnitrozemí. 23. července začal generálporučík Takašina shromažďovat síly k poslednímu útoku, který byl zahájen v noci z 25. na 26. července. Tento útok byl odražen. Japonci při něm ztratili 3 200 mužů a nedosáhli žádných významnějších úspěchů. Jeden z důvodů, proč se útok nezdařil, byl, že japonské tanky zabloudily v džungli a k útoku se vůbec nedostavily. Na jihu začala 1. prozatímní brigáda obsazovat poloostrov Orote. 24. července na něm obklíčila 2 500 japonských vojáků, kteří posilnění alkoholem provedli sebevražedný útok, který skončil jejich masakrem. 29. července byla na orotském letišti vztyčena americká vlajka, stržená Japonci 10. prosince 1941. Tou dobou 77. divize rozšiřovala předmostí a 27. července se spojila s 3. divizí postupující ze severu a od té doby kladli Japonci výraznější odpor pouze v severní části ostrova. 28. července americké shermany zabily generálporučíka Takašinu a velení převzal generálporučík Obata. 31. července po krátkém oddechu vstoupil 3. pluk 3. divize do Agany, hlavního města ostrova. po celý tento den se Američané setkávali se slabým odporem, problém však byly stovky min, které Japonci nastražili po všech cestách vedoucí na sever. To vedlo ke zpomalení postupu a to se nelíbilo generálmajorovi Giegerovi, který stále pobízel velitele obou divizí k rychlejšímu postupu, protože nechtěl dát Japoncům čas opevnit se kolem hory Santa Rosa. I přes veškerou snahu byl postup pomalý. 2. srpna bylo obsazeno letiště Tijan, 8. srpna dosáhly americké síly výběžku Ritidian (nejsevernější bod ostrova) a 10. srpna prohlásil generálmajor Geiger ostrov za dobytý.

Po bitvě.

Prohlášení Geigrera bylo jako obvykle předčasné. Ještě 10. srpna objevila americká hlídka silné nepřátelské postavení u hory Mataguac. Bylo to velitelské stanoviště Obaty, které bylo následujícího dne 11. srpna dobyto po důkladné minometné palbě. I poté se však na ostrově nacházelo asi 10 000 japonských vojáků, kteří ze začátku vedli gerilovou válku, pak museli bojovat s hladem a nemocemi. Hodně jich padlo a v roce 1945 po kapitulaci Japonska se jich 1 130 vzdalo. Někteří ale nevěřili, že Japonsko kapitulovalo a bojovali dál. V následujících letech zbylí umřeli hlady nebo se nakonec přece jen vzdali. Bitvou o Guam skončila operace Forager a skončila také japonská nadvláda nad Marianami.

Druhá bitva o Guam byla bitva mezi Spojenými státy americkými a Japonským císařstvím. Byla součásti Operace Forager a jejím cílem bylo dobytí ostrova Guam, nejjižnějšího z Mariánských ostrovů. Bitva skončila vítězstvím Američanů a vyhnáním Japonců z ostrova. Ten byl Američany přebudován na leteckou základnu, z níž mohly americké dálkové bombardéry B-29 bombardovat Japonsko. Také se jednalo o první znovudobyté území, které před válkou patřilo Spojeným státům.

The Second Battle of Guam (21 July – 10 August 1944) was the American recapture of the Japanese-held island of Guam, a U.S. territory in the Mariana Islands captured by the Japanese from the U.S. in the 1941 First Battle of Guam during the Pacific campaign of World War II.


Dětství.

Iggy Azalea se narodila v Sydney v Austrálii, poté se s rodinou přestěhovali do Mullumbimby v Novém Jižním Walesu. Její otec Brendan Kelly byl malíř a matka Tanya Kelly uklízečka v hotelu. Azalea prohlásila, že ji umění jejího otce ovlivnilo v její práci. Iggy začala rapovat už ve 14 letech a založila si kapelu spolu se dvěma holkami ze sousedství. Navštěvovala střední školu a ve volném čase si s matkou vydělávala uklízením hotelů. Ve svých 16 letech utekla z domu na Floridu do USA, kde chtěla prorazit jako hip hopová umělkyně. Rodičům řekla, že s kamarádkou jedou na dovolenou, přitom byla rozhodnuta, že pokud chce prorazit v hip hopu musí se přestěhovat do země, kde tento hudební styl vznikl.

Hudební kariéra.

2010-11: Začátek kariéry.

Své umělecké jméno si vytvořila spojením jména jejího psa "Iggy" a ulice, ve které vyrůstala "Azalea". O něco později poznala pár lidí z Interscope Records, kteří ji nabídli, aby se přestěhovala do Los Angeles a podepsala s nimi smlouvu. V roce 2011 začala nahrávat své videa na YouTube. První video, kterým na sebe upozornila se jmenovalo "Pussy". 27. září 2011 vydala svůj první mixtape nazvaný "Ignorant Art", na kterém se nacházely například písně "Pussy", "My World" a "The Last Song". Ke konci roku 2011 oznámila, že by příští rok ráda vydala své první studiové album The New Classic.

2012: Problémy se společností a Glory.

Azalea se spojila s raperem T.I., který měl být výkonným producentem jejího prvního alba The New Classic. Album mělo vyjít v červnu 2012, ale společnost Intescope s účastí rapera T.I. nesouhlasila a album nepovolila. Proto podepsala smlouvu s Grand Hustle Records, která též trvala na odložení vydání alba. 26. března 2012 vydala duet s T.I. "Murda Bizness", který měl plnit funkci pilotního singlu z nadcházejícího alba. V dubnu 2012 oznámila, že vydá EP Glory. Kvůli dalším problémům s nahrávacím společností se podepsala pod Def Jam. 31. května 2012 byla vydána píseň Steva Aoki a Angger Dimase, "Beat Down", na které se objevila i Iggy. 24. června 2012 vydala druhý singl "Millionaire Misfits" a 30. července 2012 celé EP Glory. 11. října 2012 vydala svůj druhý mixtape "TrapGold", na kterém pracovala s Diplo. Na jeho podporu vydala píseň "Bac 2 Tha Future (My Time)".

2013-2014: The New Classic a Reclassified.

V lednu a únoru 2013 účinkovala jako předskokan na Radiactive Tour Rity Ory ve Spojeném království. Podepsala se pod nahrávací společnost Mercury Records a 11. února vydala pilotní singl pro The New Classic, Work. 13. března vydala k této písni videoklip, který režírovaly Jonas & François. Poté následovala rapera Nas na jeho turné Life Is Good Tour po Evropě. V dubnu 2013 se podepsala pod nahrávací společnost Island Def Jam. 26. dubna 2013 vydala druhý singl Bounce. V červenci 2013 podvrdila, že bude dělat předskokana pro Beyoncé a její turné Mrs. Carter Show World Tour po Austrálii. 19. srpna 2013 vydala třetí singl, duet s T.I., Change Your Life Společnost ji kvůli nabitému programu zakázala vydat album dříve než v březnu 2014. 6. února 2014 vydala čtvrtý singl, duet s Charlie XCX, Fancy. Video k této písni vyšlo 4. března 2014. Tento singl se stal globálním mega hitem a dostal se na vrchol například v USA. Její první studiové album The New Classic konečně vyšlo 21. dubna 2014 a setkalo se s docela velkým úspěchem. 28. dubna vyšel mega hit "Problem" od Ariany Grande, na které se objevila i Iggy. Také se objevila na albu A.K.A. od Jennifer Lopez. 24. června 2014 vydala pátý singl z alba Black Widow, na kterém se objevila i Rita Ora. Singl navazoval na úspěchy jeho předchůdce Fancy. Objevila se i na singlu "Booty" od Jennifer Lopez a "No Mediocre" od T.I. V listopadu 2014 vyšla reedice alba The New Classic s názvem Reclassified, která obsahovala pět nových písní, z toho dva singly Beg For It a Trouble.

2015-současnost: The Great Escape Tour a druhé album.

V prosinci 2014 oznámila, že v roce 2015 vyjede na The Great Escape Tour, které bude propagovat její druhé studiové album, ale v březnu 2015 bylo turné přesunuto na podzim téhož roku. V lednu 2015 prozradila, že již pracuje na svém novém albu. 4. května 2015 vydala svou dlouho očekávanou spolupráci s Britney Spears, Pretty Girls.

Inspirace.

Iggy byla od útlého věku velmi ovlivněna raperem Tupac Shakur. Mezi další její vzory, kteří ji poté ovlivnili také patří Missy Elliott, Grace Kelly, Lil' Kim, Gwen Stefani, Spice Girls, Victoria Beckham a Fran Drescher.

Osobní život.

Koncem roku 2011 začala Iggy Azalea chodit s americkým raperem ASAP Rockym. Po jejich rozchodu začala chodit s basketbalistou Nicken Youngem.

Amethyst Amelia Kelly známa pod uměleckým jménem Iggy Azalea je australská raperka. Celosvětově se proslavila hlavně díky svému mega hitu Fancy a Black Widow.

Amethyst Amelia Kelly (born 7 June 1990), better known by her stage name Iggy Azalea (), is an Australian rapper, singer, songwriter, model and music video director. At the age of 16, Azalea moved to the United States to pursue a career in music. Azalea earned public recognition after releasing the viral music videos for her songs "Pussy" and "Two Times" on YouTube. Azalea signed a recording contract with American rapper T.I.'s label Grand Hustle shortly afterwards and released her debut mixtape, "Ignorant Art" (2011).


Historie.

Na formátu začala v květnu 2012 pracovat společnost Raiffeisenbank a.s. ve spolupráci s technologickou společností Inmite s.r.o. v rámci vývoje aplikace mobilního bankovnictví. Formát měl původně usnadnit sdílení platebních informací přes QR kódy mezi uživateli mobilní aplikace, ale následně byl zobecněn pro širší spektrum použití.  Formát byl odpočátku tvořen jako otevřený a dostupný pod Apache 2.0 licencí. Nejedná se tedy o řešení či produkt, který má svého dodavatele, ale o otevřenou specifikaci, která je určená ke svobodné implementaci libovolným subjektem. Proto jej velmi brzy začaly přijímat i ostatní banky a výstavci faktur v ČR. Velmi aktivní byla při vytváření formátu společnost ČSOB (spolu se společností Zentity s.r.o.), která měla zkušenosti z nasazení podobného typu aplikace na Slovensku (proprietární řešení) a mimo jiné pomohla navrhnout brandový název pro komunikaci formátu směrem k uživatelům.  V polovině srpna 2012 byl formát předložen Českou bankovní asociací českým bankám k připomínkování a k doplnění. Stal se tak základem pro obecně uznávaný formát pro ČR pro tyto účely a dne 14. 11. 2012 byl následně jako standard ČBA vydán.

Informace o formátu.

Formát řetězce ShortPaymentDescriptor vychází ideově z formátů vCard (strukturou) a MultiCash (popisem a významem polí). Je navržen tak, aby byl maximálně kompaktní co se velikosti obsažených dat týče. Výhodou navrženého formátu je relativně dobrá lidská čitelnost a potenciální rozšiřitelnost o specifické proprietární atributy.  Možnosti použití formátu jsou např. následující:  Příklad řetězce ShortPaymentDescriptor:  codice_1  Přípona souboru pro uložení řetězce je:  codice_2.  MIME type formátu je:  codice_3.

Short Payment Descriptor je kompaktní formát pro snadné sdílení platebních informací elektronickou cestou. Formát je použitelný v rámci Evropské unie – rozšíření do zemí mimo EU brání fixace formátu na prvky bankovního styku, které jsou specifické pro EU (např. reprezentace čísla účtu pomocí IBAN). Prakticky dochází k nasazování formátu na území ČR a SR.

Short Payment Descriptor (SPAYD, SPD) is a compact data format for an easy exchange of a payment information using modern electronic channels, such as smart phones or NFC devices. Practically, the format is being deployed in the Czech Republic (where the format is an accepted unique standard for QR code payments) and the Slovak Republic, but format can be technically used with any bank using IBAN account numbers. That includes currently most of European countries, some in the Middle East and few other ones.


Život.

Owen Barfield se narodil v Londýně v rodině právníka jako poslední ze čtyř sourozenců. Po středoškolském studiu na Londýnské "Highgate School" musel roku 1917 narukovat. Válku prožil jako spojař. Mezi koncem války a demobilizací pracoval sedm měsíců jako lektor všeobecného vzdělávání pro starší vojáky; po přípravném lektorském kurzu na univerzitě v Oxfordu v něm dozrálo rozhodnutí pustit se přes odpor otce do studia filologie. Na studiích se spřátelil se spolustudentem C. S. Lewisem a posléze též s mladým profesorem J. R. R. Tolkienem. Tato přátelství pak doprovázela celý jeho život a stala se též zárodkem volného literárního a filosofického sdružení Inklings.  Po dosažení titulu B. Litt. musel Owen Barfield zanechat akademické dráhy a převzít otcovu právnickou firmu v Londýně. Filologii a filosofii na odborné úrovni se však věnoval dál a rovněž pravidelně dojížděl do Oxfordu na schůzky s přáteli ze sdružení Inklings. Roku 1923 se oženil s choreografkou a scénografkou Maud Douie. Po marném čekání na vlastní potomstvo adoptovali manželé Barfieldovi postupně tři děti — Alexandra (1929), Lucy (1935) a Geoffreyho (1945).  V roce 1965 se mu konečně podařilo definitivně předat svou právnickou firmu následovníkům, takže se mohl plně věnovat literární a vědecké práci. V letech 1963–1978 přednášel jako hostující profesor na řadě amerických univerzit.  Po smrti manželky v roce 1980 začíná Owen Barfield pomýšlet na odchod do ústraní, který však uskuteční teprve v roce 1986, kdy se odstěhuje do domova důchodců ve Forest Row ve Východním Sussexu. V následujících letech ještě dokončuje svá poslední díla a poskytuje rozhovory o životě svém i ostatních Inklingů. 14. prosince 1997 ve svém bytě ve Forest Row umírá.

Názorový vývoj.

Owen Barfield byl vychován v duchu pragmatického racionalismu. Jeho otec byl selfmademan přesvědčený o potřebě účelného a cílevědomého jednání a naopak zbytečnosti nehmotných zájmů. Jako dvanáctiletý však malý Owen při hodinách latiny poznává krásy básnických metafor a k neradosti svého otce se začíná intenzivně zajímat o poezii a filologii.

První a poslední Inkling.

Již krátce po zahájení studia na Oxfordské univerzitě se Owen Barfield seznámil se stejně starým C. S. Lewisem. Společný zájem o severské ságy je vedl k založení volného sdružení "Kolbítar", scházejícího se na čtení staroislandské poezie a na rozpravy o ní, do něhož se později zapojil též J. R. R. Tolkien. Témata rozprav se postupně rozšiřovala na poezii a mytologii v obecném slova smyslu, účastníci schůzek skupiny též začali diskutovat o své vlastní literární tvorbě, a tak se původní sdružení přetransformovalo natolik, že se koncem 20. let jeho členové rozhodli změnit jeho jméno na "Inklings".

Owen Barfield (9. listopadu 1898 – 14. prosince 1997) byl britský jazykovědec, filosof a spisovatel. V odborných kruzích je znám především pro svou teorii vývoje vědomí a významu, v širší veřejnosti jako přítel a inspirátor C. S. Lewise a J. R. R. Tolkiena.

Arthur Owen Barfield (9 November 1898 – 14 December 1997) was a British philosopher, author, poet, critic, and member of the Inklings.


Popis.

Platykaryje jsou opadavé jednodomé stromy nebo řidčeji i keře se střídavými lichozpeřenými nebo výjimečně i jednoduchými listy. Vrcholové pupeny jsou vejcovité až téměř kulovité, kryté širokými a překrývajícími se šupinami. Větvičky mají plnou dřeň. Lístky složených listů mají pilovitý okraj a zpeřenou žilnatinu. Květenství se vyvíjejí na vrcholu mladých olistěných větévek a jsou to laty tvořené jednopohlavnými i oboupohlavnými klasy připomínajícími šištice. Samčí květy jsou bezobalné, podepřené listenem, se 4 až 15 tyčinkami. Samičí květy jsou podepřeny 1 volným listenem a 2 listenci přirostlými k semeníku, mají 2 okvětní lístky a semeník s přisedlou dvoulaločnou bliznou. Plodem jsou drobné ploché úzce 2-křídlé oříšky, uspořádané v krátkém šišticovitém plodenství a podepřené vytrvalými listeny.

Rozšíření.

Druh "Platycarya strobilacea" je rozšířen v Číně, Japonsku, Koreji a Vietnamu. Roste ve smíšených lesích na horských svazích v nadmořských výškách obvykle 400 až 1400 metrů. "Platycarya longzhouensis" byla nalezena v jižní Číně.

Taxonomie.

V současné době jsou nejčastěji rozlišovány 2 druhy rodu platykaryje: "Platycarya strobilacea" a "Platycarya longzhouensis". Druh "Platycarya longzhouensis" byl nalezen v roce 1979 při expedici do jižní Číny v provincii Kuang-si a popsán v roce 1999. V roce 1990 byl popsán druh "Platycarya simplicifolia" z čínské provincie Kuang-si, vyznačující se jednoduchými listy, dnes je však považován za ojedinělou mutaci.

Význam.

Platykaryje šišticovitá je v Česku vzácně pěstována jako zajímavá dřevina zejména v botanických zahradách a arboretech. Je uváděna z Průhonického parku a ze sbírek Pražské botanické zahrady v Tróji, vzrostlý exemplář je možno vidět i v Botanické zahradě a arboretu MU v Brně.

Platykaryje ("Platycarya") je rod rostlin náležející do čeledi ořešákovité. Zahrnuje 2 druhy opadavých dřevin se zpeřenými listy a je zastoupen v Číně, Japonsku, Koreji a Vietnamu. Od příbuzných dřevin z čeledi ořešákovité se odlišuje zejména šišticovitými květenstvími. V Česku je vzácně pěstován druh platykaryje šišticovitá ("Platycarya strobilacea").

Platycarya is a genus of flowering plants in the family Juglandaceae, usually treated as comprising a single species Platycarya strobilacea, though one to two additional species are accepted by some authors. It is native to eastern Asia in China, Korea, and Japan.


Základní pojmy.

Role (úloha).

Role je předem stanovený vzorec jednání, který je předváděn během představení a který může být prezentován či odehrán i při jiných příležitostech. Jednotlivé herecké výkony se liší. Goffman podle přesvědčení o roli, kterou člověk hraje, rozděluje jedince na "„upřímné“" a "„cyniky“". Upřímný herec se se svým výkonem zcela ztotožňuje. Cynik je oproti tomu účinkující, který se se svou rolí vůbec neztotožňuje. Většina skutečných výkonů se pohybuje na škále mezi těmito extrémy.

Diskrepantní role.

Označení pro postavy, které se přímo nepodílí na výkonu herců, ale mají o něm větší množství informací než obyčejné obecenstvo. Goffman do této skupiny zařazuje kupříkladu specialisty, důvěrníky, poslíčky či prostředníky. Tito lidé vidí účinkujícím „pod pokličku“, byť se nepodílí na představení jako takovém. Mají informace, kterými by mohli případně zdiskreditovat účinkující nebo ohrozit celé představení.

Fasáda.

Fasáda je standardní výrazové vybavení, které jednotlivec záměrně či mimoděk užívá během svého výkonu. Je to ta část jednotlivcova představení, která slouží obecným a ustáleným způsobem k výkladu situace pro ty, kdo představení sledují. Skládá se ze dvou částí:

Tým.

Tým je soubor jednotlivců, kteří spolupracují na realizaci jedné úlohy. Vyznačují se určitým tajemstvím, které mají před nečleny, důvěrnou spoluprací a familiárností. Členové týmu během představení stojí při sobě a prezentují jednotné stanovisko týmu. Cílem účinkujícího je zachovat určitý výklad situace, který je vlastně jeho tvrzením o tom, co je podle něj skutečnost. Tým, který ovládá dějiště interakce, nazýváme jako "účinkující". Tým sledující výkon je "obecenstvo". "Režisérem" je pak člověk, který řídí interakci jako dramatické představení. Stará se, aby vše proběhlo tak, jak má (usměrňuje neukázněné aktéry, přiděluje role, povzbuzuje atp.).

Region.

Region je místo do určitého stupně ohraničené bariérami vnímání (vizuálními, zvukovými a časovými). Goffman hovoří o předním a zadním regionu. Do předního regionu se dává to, co má být viděno, a do zadního to, co viděno být nemusí, ale pro správný chod předního regionu je nezbytné.

Management dojmů.

Jedinec prezentující sám sebe v sociální interakci kontroluje dojem, který si o něm obecenstvo utváří, management dojmů tedy volně označuje "umění řídit dojmy". V této situaci se všichni přítomní (účinkující i obecenstvo) snaží nějakým způsobem situaci vyložit, definovat. Tak se podle Goffmana vytváří jakýsi interakční "modus vivendi", neboli pracovní konsensus o povaze situace. Účastníci interakce přitom docházejí k jednomu společnému výkladu toho, co se právě děje. Interakce tak může proběhnout hladce a bezkonfliktně.  Když je jednotlivec ve společnosti druhých, snaží se ostatní získat o něm informace, které jim pomohou vyložit nastalou situaci. Obecenstvo posuzuje výkon jedince podle verbálních i neverbálních projevů. Verbální sdělení může člověk lépe kontrolovat, publikum však přihlíží k celkovému dojmu, který v nich druhý vyvolává. Berou v úvahu tedy i neverbálním informace, které účinkující vyjadřuje prostřednictvím mimiky, gestikulace či tělesného postoje. Jedna část sdělení také často slouží jako ověření pro druhou část ("říká, že mluví pravdu, ale vyplývá to i z jeho vzezření?").

Rozdíl mezi prvním a druhým vydáním knihy.

Kromě kosmetických změn obsahuje novější verze knihy i zásadní změny oproti prvnímu vydání. Setkáme se v ní s důležitými doplňky, novou částí v úvodní kapitole a rozšířením závěru. Manning se domnívá, že tyto dodatky převrací i hlavní argument knihy a mění celkový směr Goffmanovy práce jakožto celku. Ve druhém vydání si Goffman uvědomuje zřejmé nedostatky svého původního modelu. Stejně tak v začátku své pozdější knihy "Frame Analysis" uvádí, že nikdy nezamýšlel, že by dramaturgická metafora měla být brána doslovně, jak bývá někdy vykládáno, spíše má sloužit jako koncepční rámec pro analýzu interakcí. Píše, že celý svět rozhodně není jevištěm.  Ve druhém vydání je zřetelné metodologické omezení divadelní metafory a podstatné omezení dramaturgického předpokladu, že jsme všichni (jen) cynickými manipulátory. Jedním z klíčových rozdílů mezi oběma vydáními je, že "první pojímá divadelní analogii optimisticky", zatímco "druhé" spíše "pesimisticky". K tomu podle Manninga dochází ze dvou důvodů. Zaprvé, protože divadelní interpretace počítá s cynickým jedincem jakožto vlastníkem "two selves" (dvou identit – manipulativního a performativního já), a za druhé, protože Goffman začal svou divadelní analogii chápat spíše metonymicky, jako vystižení jen malé oblasti celé společnosti.

Problém divadelní metafory.

Goffman využívá analogii divadelního představení k popsání a vysvětlení zákonitosti lidské sociální interakce. Vtipnou a srozumitelnou formou ve své práci analyzuje každodenní život lidí, takže se kniha těší velké popularitě u odborníků i laické veřejnosti. Bývá proti ní však několik výhrad. Divadelnímu příměru bývá vytýkáno přílišné zjednodušení, sociální skutečnost je přitom mnohem složitější. Teorie také nenabízí žádné praktické postupy při řešení konfliktu rolí a celkově má v oblasti metodologie značná omezení.  Goffman narušil představu, že lidé svým jednáním vyjadřují svou identitu. Podle jeho pojetí komunikujeme skrze masky, kterými své já z větší či menší míry zastíráme. Nedostatkem jeho divadelní metafory je ale neúplnost jeho vysvětlení, nedozvídáme se, kde a jak takové masky vznikají. P. Manning poznamenává, že dramaturgická metafora je užitečným vodítkem pro chování na veřejných prostranstvích, ale není to ideální způsob, jak analyzovat působení pravidel v každodenním životě.

Kritika.

V reakci na Goffmanovu knihu zaznívaly především dvě kritiky. Zaprvé to byly stížnosti na přílišnou cyničnost, zdůrazňování intrik, jednoduše příliš mnoho funkcí vlastní vůle člověka a cíleného ovlivňování vlastního chování. Druhou výtkou byla ignorace struktur moci, postavení a třídních nerovností. Zaznívaly i otázky morálního charakteru, hodnot nebo byla přetřásána souvislost s utilitarizmem.  Goffmanovo pojetí bylo vychvalováno, že dobře odráží nový svět marketingu a propagace, ale na druhou stranu byla Goffmanova teorie také obviněna z toho, že se pesimisticky dívá na povahu člověka i společnost jako celek. Johnson Williams tvrdí, že Goffman může být někdy nepopulární, protože se zaměřuje na negativní sféru společnosti a přesto nenabízí žádná doporučení, jak s tím dále naložit. Phil Manning Goffmanovu práci ale brání a vidí na tomto přístupu i pozitivum. Na rozdíl od tradičního antropologa, který rozšiřuje naše obzory tím, že nás informuje o jiných společnostech, Goffman nám ukazuje složitost naší vlastní. Na to pak mohou volně navazovat další práce rozvíjející téma a nabízet další řešení.  Alvin Gouldner uvádí, že dramaturgický model nám ukazuje situačnost života jako kousek celku vyříznutý z času, historie i společnosti, spíše než by se pokoušel vysvětlit fungování společnosti jako celku. Než by tedy nabízel jiný pohled na svět jako takový, tak nám nový model nabízí nové pojetí dílčí části složitějšího celku. Gouldnerovi ale vadí, že Goffman nevysvětluje, proč člověk dá přednost jedné identitě před jinou a proč ostatní přijímají nebo odmítají prezentaci jeho vybraného já. Ani neobjasňuje, jestli moc a bohatství mají vliv na schopnost úspěšně promítat zvolené "self".

Všichni hrajeme divadlo ( "The Presentation of Self in Everyday Life") je dílo Ervinga Goffmana z roku 1959, v němž zkoumá společenský život za pomoci analogie divadelního představení. Ukazuje, jak člověk v obvyklých pracovních situacích prezentuje sám sebe a svou činnost před ostatními, jak řídí a kontroluje dojem, který si o něm okolí vytvoří. Popisuje, jak už z názvu vyplývá, naši sebeprezentaci v každodenním životě a techniky udržení dojmu. Na základě této knihy vzniklo i celé odvětví interpretativní sociologie označované jako dramaturgická sociologie.

The Presentation of Self in Everyday Life is a 1956 sociology book by Erving Goffman, in which the author uses the imagery of the theatre in order to portray the importance of human social interaction; this would become known as Goffman's dramaturgical analysis approach.


Děj.

Ve 22. století technologická úroveň lidské civilizace umožňuje kolonizaci vzdálených koutů vesmíru. Posádka průzkumné lodi "Temná Hvězda" již 20 let plní svou misi - ničit nestabilní planety, které by mohly ohrozit budoucí kolonizaci.  Členové posádky jsou poručík Doolittle, seržant Pinback, Boiler a Talby. Velitelem na lodi býval Powell, toho zabil zkrat v panelu zadního sedadla. Powell byl uveden do stavu hlubokého zmrazení. Na lodi panuje nuda a lhostejnost a jednotliví členové se snaží občas narušit únavný stereotyp. Doolittle, dříve vášnivý surfař, si sestrojil z lahví hudební nástroj, Boiler mimo kouření cigaret trénuje střelbu z laserové pušky. Talby se straní ostatních a většinu času tráví v prosklené kupoli, kde pozoruje okolní vesmír. Pinback rád dělá vtípky na účet ostatních a do videodeníku si stěžuje na dusnou atmosféru na lodi a na nepochopení ostatních. Také uvádí, že je ve skutečnosti palivovým specialistou Billem Fruggem, jenž se dostal na místo Pinbacka poté, co ten spáchal sebevraždu.  Pinback také na loď přivedl „maskota“, mimozemšťana ve tvaru nafukovacího míče, kterého chodí krmit. Jednou mu škodolibý mimozemšťan uteče z kotce a když se jej Pinback snaží chytit, brání se a dělá mu naschvály (odstraní např. žebřík z výtahové šachty, Pinback má pak dost práce dostat se ven).  Palubní počítač se sladkým ženským hlasem posádce oznámí, že se blíží pole asteroidů vázané magnetickou bouří. Při průletu se poškodí zařízení pro odpalování inteligentních bomb, následkem čehož se bomba #20 vysune z pumovnice. Počítač jí oznámí, že se jedná o poruchu a přikáže jí vrátit se zpět do lodi. Bomba s nevolí poslechne. Na lodi se začíná projevovat více poruch a posádka nejeví snahu s tím něco udělat. Jediným aktivním mužem je Talby, který později komunikační poruchu identifikuje a vydá se ji odstranit.  Boiler najde nestabilní planetu v Závojové mlhovině a Doolittle mění kurs. Pak si zajde popovídat do kupole za Talbym a sdělí mu nový cíl. Talby poznamená, že v Závojové mlhovině by mohli narazit na „fénixovy asteroidy“ - skupinu zářících asteroidů obíhajících vesmírem jednou za 12 300 000 000 000 000 000 let (12,3 trilionu).  Když se Pinbackovi konečně podaří zneškodnit uprchlého mimozemšťana, vypráví to ostatním, ale ti neprojevují valný zájem. Jsou raději, když je zticha. Nereagují ani na varovná hlášení počítače upozorňující na různé poruchy. Talby se dostane do zadní sekce lodi a pokouší se opravit komunikační laser, přičemž je oslepen. "Temná Hvězda" již dorazila k cílové planetě a chystá se odpálit bombu #20. Ta se však neoddělila od držáku a hrozí, že vybuchne i s lodí. Doolittle jí přikazuje, aby se deaktivovala a vrátila se zpět do pumovnice, což bomba tvrdošíjně odmítá. Nevěří, že došlo k selhání systému a nehodlá přerušit detonační odpočet. Doolittle se vydává do kryogenní sekce, aby se poradil se zesnulým velitelem Powellem (tato část se podobá příběhu v románu Philipa K. Dicka "Ubik"), ten mu doporučí, aby šel na bombu s fenomenologií. Dolittle se pak vydá ve skafandru do kosmického prostoru a filozofuje s bombou o důkazech existence ve snaze přimět ji k deaktivaci. Záměr vyjde, bomba #20 se deaktivuje a vrátí se do pumovnice, aby mohla v klidu přemítat o své existenci. Zdá se, že nebezpečí je zažehnáno. Doolittle se chce vrátit na palubu jinou přechodovou komorou, tou, ve které se nachází Talby. Ten je po jejím otevření vymrštěn do kosmického prostoru a bezmocně se vzdaluje od lodi. Doolittle informuje Pinbacka, že letí Talbyho zachránit.  Pinback sděluje bombě #20, aby se připravila na nový rozkaz. Ta to po předchozí konverzaci odmítá s vysvětlením, že nebude reagovat na nesprávná data. Pasuje se do role boha a se slovy „"budiž světlo"“ exploduje. "Temná Hvězda" je rozmetána, Pinback a Boiler jsou okamžitě mrtvi. Doolittle a Talby spolu ještě chvíli komunikují, i když šance na jejich záchranu neexistuje. Talby letí přímo do tolik obdivovaných „fénixových asteroidů“, zatímco Doolittle se řítí směrem k planetě, kterou měla posádka původně zničit. Zachytí rovnou část trosky z lodi a „surfuje“ na ní do atmosféry planety, kde vzplane jako pochodeň.

Temná Hvězda (anglicky "Dark Star") je americký sci-fi film s prvky satiry a černého humoru z roku 1974. Režii, scénář, hudbu a produkci obstaral John Carpenter, na scénáři se podílel i Dan O'Bannon, který ve filmu hrál jednu z hlavních rolí (seržanta Pinbacka).

Dark Star is a 1974 American science fiction comedy film directed by John Carpenter and co-written with Dan O'Bannon. It follows the crew of the deteriorating starship "Dark Star", twenty years into their mission to destroy unstable planets that might threaten future colonization of other planets.


Životopis.

Po maturitě pokračoval v Praze ve studiu práv. Již v době studií se stal spoluzakladatelem literární revue "Scéna" (1912) a v následujících dvou letech byl jejím redaktorem. V roce 1915 byl nasazen v 1.světové válce na Balkáně. Po návratu se věnoval kulturní publicistice a v letech 1919–1927 byl vedoucím redaktorem divadelní rubriky deníku "Tribuna". Publikoval rovněž v dalších periodikách, např. "Scéna", "Přítomnost", "Lidové noviny", "České slovo". Používal rovněž pseudonymy "J. Albert" a "E. V. Prokop" a šifru "K-ček". Jako divadelní kritik byl spolu s M. Ruttem a K. H. Hilarem obhájcem směru „civilismus“, oceňující všední záležitosti jedince a jeho vnitřní soukromí. Byl významným představitelem české meziválečné kultury, patřil k blízkým přátelům bratří Čapků, Eduarda Basse a Františka Langera, byl členem kruhu „pátečníků“.  V letech 1927–1930 pracoval jako dramaturg a příležitostně i jako režisér Divadla na Vinohradech. K dramaturgické práci jej přizval Karel Čapek. Ve svých deseti režiích uplatňoval odvozený hilarovský postexpresionismus. V roce 1931 se pokusil i o filmovou režii, avšak ve výsledku nebyl úspěšný. Od roku 1938 žil v exilu u Londýna (v městečku Walton on Thames v domě zařízeném českým architektem a výtvarníkem Antonínem Heythumem). V roce 1939 se stal redaktorem českého vysílání BBC, byl také šéfredaktorem časopisu Central-European Observer a tento vedl i po válce. Po válce se již do vlasti natrvalo nevrátil a od roku 1951 až do své smrti pracoval v Rádiu Svobodná Evropa (RFE), pro jehož rubriku „Hra týdne“ natočil téměř sto dramatických děl.  Jeho manželkou byla Rakušanka Illa Knina, majitelka pražské firmy na výrobu dámského prádla. Jeho bratr Arnold Kodíček byl lékařem. Josef Kodíček byl židovského původu. Jeho prapředci v době pobělohorské přijali židovské náboženství, aby nemuseli emigrovat.

Josef Kodíček (24. ledna 1892, Praha – 3. listopadu 1954, Mnichov, Německo) byl český režisér, dramaturg, novinář, divadelní publicista a kritik, překladatel.

Josef Kodíček (24 January 1892 – November 1954) was a Czech journalist and theatre critic. During the 1930s, he was a part of the Friday Men circle which used to meet at Karel Čapek's house in Prague.


Děj.

Homer ráno vstává a má na prstu uzel. Pak zjistí, že na břiše má nápis "„Nezapomeň“". Ale nemůže si vzpomenout, na co neměl zapomenout, tak zkouší svou paměť probudit tím, že mlátí dveřmi do své hlavy. U snídaně ho stále pronásleduje slovo "„Nezapomeň“". Marge mu oznámí, že jedou fandit dědovi na seniorskou olympiádu. Když odjedou, tak mu volá Vočko. Mají spolu jet na narozeninovou rybářskou výpravu. Vočko na něj čeká.  Na stadionu děda vypráví, jak na olympiádě v roce 1936 málem vyhrál zlatou medaili. Házel oštěpem, který těsně minul Hitlera a zasáhl atentátníka, který se ho chystal zabít. V běhu přes překážky je děda na posledním místě a ztratí zuby. Školník Willie, který u trati seká kosou trávu a zrovna si oblékl kápi, se rozhodl dědovi zuby donést. Děda si ale myslí, že ho honí smrtka a se slovy "„Živýho mě nedostaneš, zubatá!“" závod vyhraje.  Když se navečer rodina vrací domů, Homer si všimne, že tam na něj čeká Vočko a vzpomene si i na svůj slib. V autě se skrčí a projedou na zahradu. Při večeři jim Vočko do okna hodí kámen se vzkazem, jak ho Homer ranil. Líze zalíbí Vočkovo vidění světa a chtěla by o něm udělat referát. U Vočka doma se Líze zalíbí Vočkovy útržky poezie a sestaví z nich báseň. Líza vymyslí i název: "„Vytí na betonový měsíc“". Pak pošle Vočkovu báseň do "„Perspektiv americké poezie“". Tam se rozhodnou báseň vytisknout. Tom Wolfe pozve Vočka na festival "„Slovokvas“". Simpsonovi tam jedou s ním.  Na festivalu je Vočko dotázán, jak vymyslel název pro svou báseň. On ale Lízu zapře a zalže, že si ho vymyslel úplně sám. Líza je zklamaná. Vočko pak Lízu požádá, aby pro něj složila další báseň jeho jménem, ale Líza odmítne. Při večeru na jeho počest má přednést svou báseň, ale přečte návod na používání výtahu. Publikum je rozhořčeno a Vočko na místě složí "„Ódu na Lízu“" a oba se usmíří. Festival končí bitkou Michaela Chabona a Jonathana Franzena.  Při závěrečných titulcích dílu Homer ochutnává sirup, jako by to bylo víno.

Vočko veršotepcem (anglicky "Moe'N'a Lisa") je 6. díl 18. řady amerického animovaného seriálu "Simpsonovi". Premiéru v USA měl 19. listopadu 2006. Scénář napsal Matt Warburton.

"Moe'N'a Lisa" is the sixth episode of "The Simpsons"' eighteenth season. It first aired on the Fox network in the United States on November 19, 2006. Lisa aids Moe in discovering his inner-poet and he gains swift popularity and recognition from a group of successful American authors, when Lisa helps to get his poetry published. However, Lisa is crushed when Moe enjoys his newfound success with famous writers and deliberately refuses to credit Lisa for her assistance in his poetry. It was written by Matt Warburton and directed by Mark Kirkland. The episode guest stars J. K. Simmons as the voice of J. Jonah Jameson, while Tom Wolfe, Gore Vidal, Michael Chabon, and Jonathan Franzen make cameos as themselves. During its first airing, the episode gained 9.31 million viewers, beating the previous episode.