Poloha natáčení.

Série se odehrává v australském státě Queensland na severu a severozápadě tohoto světadílu. 16 trosečníků je na 42

O sérii.

Série měla velký úspěch hlavně pro nezapomenutelné momenty, ale i pro skvělé soutěžící. Navíc pět hráčů z této série se objeví v osmé a první hvězdné řadě, kde se Tina Wesson, Colby Donaldson, Jerri Manthey a Alicia Calaway umístí na 18., 12., 10. a 7. místě přesně v tomto pořadí. Soutěžící Amber Brkich se stane, díky své skvělé hře, vítězem All stars série, když porazí ve finále svého budoucího manžela Roba

Soutěžící.

Opět bylo vysazeno 16 trosečníků, byli rozděleni do dvou kmenů Ogakor a Kucha a začali jedno z největších dobrodružství svého života.

Soutěže.

Epizoda 1: "Stranded".

Soutěž o odměnu/imunitu: Soutěž o odměnu nebyla. V soutěži o imunitu kmeny musí s kmenovou pochodní přejít přes rozbitý most pomocí dvou prken, dále přeběhnout ke svému voru a dát svou pochodeň do držáku na něm. Poté vor dopraví na ostrov, kde jsou dvě sady příček k žebříku, ty musí každý kmen vzít a jít k dalšímu voru. Pak se přitahováním za lano musí dostat na jiný ostrov, kde z příček složí žebřík, vyšplhají po něm a kmenovou pochodní zapálí oheň.  16 trosečníků přistálo v australském vnitrozemí, aby začali dobrodružství na celý život. Po příjezdu měl každý kmen 5 minut na to, aby posbíral vše potřebné a okamžitě vyrazili na vyčerpávající 5 mílový pochod, na jehož konci naleznou svůj tábor. Z kmene Kucha měl Nick na starost kompas, ale i tak se kmen ztratil. Debb převzala kontrolu, což lezlo některým členům kmene na nervy. Jeff začal mít pocit nevolnosti, za což

Epizoda 2: "Suspicion".

Soutěž o odměnu: Každý člen kmene musí skočit z malého útesu a plavat k plovoucí bedně. Jakmile se člen kmene dotkne bedny, může skočit do vody další. Jakmile jsou všichni členové kmene u bedny, musí se někdo z kmene potopit a pod vodou bednu odpojit. Pak s ní plavou na břeh a umístí ji na podlážku. Kmen, který bednu položí jako první, vyhrává odměnu.  Odměna: Deky.  Soutěž o Imunitu: Jeff Probst roztočí kolo, na kterém jsou různá jídla - jsou to většinou speciality místních domorodců. Ale jestli bude mít někdo štěstí, tak na něj vyjde něco příjemnějšího (jablko nebo čokoládová tyčinka). Vždy dva soutěžící, každý z jiného kmene, jedí stejné jídlo a každý musí jíst alespoň jednou. Bod získává pouze tým, jehož člen jídlo sní a soupeř to nedokáže v limitu nebo odmítne jídlo sníst.  V kmeni Kucha Michael dal vařit rýži, aniž by se někoho zeptal. Nakonec byla rozvařená a nechutnala dobře, což všechny naštvalo. V kmeni Ogakorů se Kel se snažil chytit nějakou rybu. Colby o něm pak prohlásil, že neumí chytit ani gumovou kačenku ve vaně. Jakmile dostali Kucha zprávu o soutěži o odměnu,

Epizoda 3: "Trust No One".

Soutěž o odměnu: Každý kmen vybral jednoho člena který držel na ramenech tyč, a ty, kteří budou zavěšovat na tyč kbelíky s vodou. Zbývající členové kmene projdou přes kladinu s tyčí na svých ramenech a s jedním kbelíkem na obou stranách a pověsit kbelíky na tyč nepřátelského kmene.  Odměna: Rybářské náčiní.  Soutěž o Imunitu: Každý kmen bude uvázán dohromady a bude závodit prostřednictvím protokolu listu do písku a přes řeku, lézt přes překážky a nakonec sprintovat až do cíle.  Michael z kmene Kucha se rozhodl chytit divoké prase. Zbytek tábora začal být skeptický, že by dokázal chytit prase a že tráví příliš času řešení blbostí a plýtvání materiálu. Ogakor vybral Colbyho a Kucha Michaela, aby

Epizoda 4: "The Killing Fields".

Soutěž o odměnu: Každý kmen musí vyřešit puzzle, které jim dalo mapu k jejich odměně.  Odměna: Tři slepice a kohout  Soutěž o Imunitu: Dotazník s otázkami o přežití z příručky, které soutěžící obdrželi před odjezdem do Austrálie. K dispozici je šest míst za každý kmen. Každá správná odpověď posune kmen blíž a blíž k imunitě.  Tina a Keith měli obavy ohledně jejich postavení v kmeni po předchozí noci, kdy na kmenové radě Jerri řekla, že je kamarádka se všemi v táboře kromě nich. Kimmi dovedla kmen Kucha k vítězství v soutěži o odměnu. V táboře byla dobrá nálada, když si všichni uvědomili, že to natřeli Ogakorům a navíc mají před nimi náskok. Michael chtěl kuřata sníst co nejdříve, aby zase mohl kmeni poskytovat jídlo, díky čemuž má v kmeni lepší postavení. Nick mu ale řekl, že závisí na rozhodnutí celého kmene. Lesní požár se dostával

Epizoda 5: "The Gloves Come Off".

Soutěž o odměnu: Každý kmen musel postavit nosítka. Na výzvě musí být dvě skupiny (dva záchranáři) musí jít zachránit zbývající tři členy (oběti), kteří jsou rozmístěni po jednom a přivést je zpátky. Jakmile je oběť zpátky na startu, stává se z něj záchranář a spolu s ostatními běží pro další oběť.  Odměna: Dvě položky vybrané z katalogu Survivor každým kmenem, plus zubní pasty, zubní kartáčky, deodorant a šampon.  Soutěž o Imunitu: Každý labyrint má dva totemy s připojeným medailonem. Jako celek, musí manévrovat bludištěm a sbírat medailonky v pořadí, a pak najít cestu k cíli. Kmen, který bude v cíli se všemi svými medailony vyhrává imunitu.  Pláž Ogakor byla pohlcena kouřem s blížícího se lesního požáru. Kucha přestěhovali svůj oheň poté, co měli popel v jejich přístřešku, dokonce byla spálená jedna Jeffova košile. Nicméně, přenášení ohně dělalo spaní mnohem horší. Michael řekl Kimmi, ať s kuřaty nenavazuje

Epizoda 6: "Trial By Fire".

Soutěž o odměnu: Každý kmen si vybere jeden pár očí, to bude jejich kmenový vůdce. Ostatní členové budou mít zavázané oči a vůdce je bude navigovat. K vítězství je zapotřebí dobrá spolupráce. Ogakor vybral za svého vůdce Jerri a Kucha Nicka, ti musí navigovat svá slepá družstva při plnění úkolů. Kmen, který bude mít všechny úkoly splněné jako první vyhrává.  Odměna: Piknik, Doritos a Mountain Dew nápoj  Po strašném lijáku, Michael řekl, že jeho pohled na život se za těch 16 dní tady změnil. Myslel si, že je to bylo úžasné, že "lidé z města" by mohli přijít a žít tímto způsobem. V Kucha se myslelo na sloučení, chtějí mít početní převahu 6-4 a věděli, že další imunita by pro ně mohla být klíčová. V Ogakor Jerri a Amber neustále mluví o čokoládě, jídlo a sexu, což už začalo štvát Colbyho, který už chce sloučení. Kucha zkusili využít k jídlu krmení pro slepice, po vaření si uvědomili, že to je vlastně popcorn a že byl vlastně velmi dobrý. V Ogakor, Keith a Jerri se znovu hádali, tentokrát o rajčatech. Keith je chtěl nechat dozrát, zatímco Jerri chtěla smažená zelená rajčata. Poté se začali hádat o rýži až do

Epizoda 7: "The Merge".

Soutěž o Imunitu: Soutěž vytrvalosti. Každý soutěžící bude stát na dřevěném sloupu ve vodě. Kdo zůstane stát na sloupu jako poslední vyhrává imunitu a zaručené místo ve finálové devítce.  Kucha přemýšleli o strategii, o sloučení. Chtěli se zbavit Jerri a Colbyho jako první. Nick, Alicia a Elisabeth si mysleli, že by se parta měla zaměřit hlavně na ně samé. Vzhledem k tomu, že Kimmi a Debb hlasovaly pro Jeffa když byly vyloučené, se všichni obávají, že Ogakor bude hlasovat pro Jeffa a i když bude remíza, tak by jel Jeff nejspíš domů, protože v tomto případě odchází osoba s nejvíce obdrženými hlasy na minulých kmenových radách. Nevědí ale, že v Ogakor jsou zranitelní Keith a Jerri. V Ogakor čekali na informace ohledně nehody, která se stala v táboře Kucha. Jerri zmínila, že by to mohlo mít něco společného s Rodgerem. Ve stromové poště Ogakorů stálo, že mají jít muži do druhého tábora, v Kucha zase stálo ženy. Zatímco si oba kmeny myslely, že dostaly tu samou poštu, smáli se, když zjistily, že byly vlastně odděleni podle pohlaví. Muži z obou kmenů byli v táboře Kucha a užívali si kuře a všechno s tím spojené, zatímco ženy byly v táboře Ogakorů, kde neměly moc jídla. Jerri udělala své slavné tortily s rajčaty v konzervě. Alicia a Elisabeth vyprávěly ženám o Michaelově nehodě. Všechny byly šokované, ale ulevilo se jim když zjistily, že Michael není v ohrožení života. V kmeni Kucha si chlapi užívali.

Epizoda 8: "Friends?".

Soutěž o odměnu: Soutěžící se postaví do bílého kruhu a budou házet bumerangem, nejoblíbenější australskou zbraní. Čí bumerang bude nejblíže červené vlajce, ten vyhrává odměnu.  Odměna: Menu, skládající se z uzeného lososa a krevet, grilovaného kuřecího masa, těstovin, řeckého salátu, rohlíků a dezertu  Soutěž o Imunitu: Bylo vytvořeno pole z provazů a sloupů, cílem soutěže je spojit provazem sloupy a vytvořit co největší množství čtverců. Pokud soutěžící uzavře čtverec, hodí do něho disk se svým jménem. Kdo bude mít na konci nejvíce čtverců, vyhrává.  Rodger měl pocit, že byl kmen Kucha přechytračen kmenem Ogakor a že teď je Kucha ten vymírající kmen, i když tomu bylo ze začátku naopak. Ve vlastním zájmy zajistit si lepší pozici začal chytat ryby s domněnkou, že by Ogakor nehlasovali pro někoho, kdo jim zajišťuje jídlo. Jerri cítila, že je tak vzdálená zbytku svého kmene, z čehož byla paranoidní. Elisabeth začala zjišťovat trhliny v

Epizoda 9: "Honeymoon or Not?".

Soutěž o odměnu: Překážková dráha, kterou budou soutěžící must zdolat ve dvojicích, na odměnu pak pojedou oba.  Odměna: Jízda vrtulníkem ke Great Barrier Reef, šnorchlování a oběd.  Soutěž o Imunitu: Soutěžící budou stát na věžích ve vodě a s protivníkem budou držet provaz. Musí zbavit protivníka rovnováhy pomocí provazu, který nesmí pustit, a shodit ho do vody. Ve druhém kole budou stát na pohyblivém trámu a jen za pomocí nohou se budou pokoušet shodit protivníka dolů a sám přitom nespadnout. Ve finálovém kole se finalisté utkají na dvojici vratkých plošin opět s provazem s úkolem shodit toho druhého do vody.  Obdob dešťů v australském vnitrozemí nebylo nic příjemného. Nadměrné vlhko způsobilo, že všude je bláto. Navíc se trosečníkům ztratily už všechny rybářské háčky. Nedostatek ryb nutil kmen jíst více rýže, která ale pomalu docházela. Když přišla zpráva o soutěži o odměnu a říkala, že je potřeba soutěžit v párech, Jerri si chtěla vybrat svého partnera

Epizoda 10: "Let's Make a Deal".

Soutěž o odměnu: Aukce. Každý soutěžící dostal 500 australských dolarů.  Soutěž o Imunitu: Každý člověk musí vytvořit oheň v požární kbelíku, poté přidávat do kbelíku na druhé straně vodu. Kbelík je ale děravý, proto se musí neustále doplňovat voda a zároveň hlídat oheň. Musí v něm být tolik vody, aby její váha zvedla požární kbelík s ohněm nahoru a oheň zapálil pojistku. Člověk, který bude mít v kbelíku nejvíce vody, aby zvedla požární kbelík, který zapálí pojistku, vyhrává odměnu a má zaručené místo ve finálové šestce.  Amber se cítila velmi osamocená, když se Ogakor rozhodl vyloučit Jerri a nic jí o tom neřekl. V táboře docházela rýže a trosečníci ztráceli energii. Po dražbě se lidé necítili moc dobře po všem tom jídle, které do sebe naházeli. Všichni se ale shodli na tom, že i když je jim špatně, stálo to zato. Druhý den ráno se kmen probudil všiml si,

Epizoda 11: "No Longer Just a Game".

Soutěž o odměnu: Provazové bludiště. Soutěžící na dráze šekají čtyři kontrolní body. Na každé kontrole je několik provazů, které vedou k další kontrole. Soutěžící má dvě karabiny. První karabinou musí být neustále připevněný k prvnímu provazu. Druhá karabina je na výměnu. Kdo první projde všemi kontrolami vyhrává odměnu.  Odměna: Projížďka na koni s Honáky, australskými kovboji a přenocování v jejich táboře s večeří, snídaní a postelí na spaní.  Soutěž o Imunitu: Každý soutěžící má 3 talíře připevněné na lanech a prak. Cílem je rozbít soupeřovy talíře dřív, než on rozbije vaše. Komu žádný nezbude, je vyřazený. Ten, kdo jako poslední zůstane alespoň s jedním neporušeným talířem, vyhrává imunitu a má jisté místo ve finálové pětce.  Amber byla hodně ve vedení v soutěži o odměnu,

Epizoda 12: "Enough Is Enough".

Soutěž o odměnu: Soutěžící budou mluvit se svými blízkými a zároveň jim budou klást otázky ohledně Austrálie. Vítězem se stává ten, jehož rodina bude mít nejvíce správných odpovědí.  Odměna: 30minutový chat se svými blízkými, navíc kreditní karta, aby jim mohl soutěžící něco koupit přes internet.  Soutěž o Imunitu: Soutěžící budou spoutaní. Jeff jim bude vyprávět příběh o Australských trestancích, poté musí využít informace ke svému vysvobození. Budou postupovat opuštěnou dobytkářskou stanicí, kde je 8 otázek vztahujících se k příběhu, který právě slyšeli. Za každou správnou odpověď získá soutěžící klíč, který odemyká jeden z jeho pěti zámků. Ten kdo se první vrátí volný se všemi zámky a pouty, vyhrává imunitu a jisté místo ve finálové čtyřce.  Zbývající trosečníci byli nadšeni z příchodu stromové pošty, ve které stálo, že se jejich blízcí budou zapojeni do hry. Když každý trosečník poslal svému blízkému správu, dostal navíc kávu. Tina si psala se svým manželem a dětmi, Elisabeth s rodinou, Rodger se svou manželkou,

Epizoda 13: "The Final Four".

Soutěž o odměnu: Soutěž kombinuje prvky předchozích soutěží: Provazová trať se zavázanýma očima a pouty, poté hlavolam. Po jeho rozluštění získá soutěžící klíč. Ten odemkne jeho pouta, poté postupuje k třetí části. Ve třetí části musí naplnit vědro, přejít po úzké kladině až k ohnivé váze. Musí naplnit kbelík vodou dokud nezačne vytékat voda z jeho otvoru. Na druhé straně váhy musí rozdělat oheň, který přepálí lano. Poté se požární kbelík zvedne. Až oheň přepálí šňůru, soutěžící vyhrává odměnu.  Odměna: automobil Pontiac Aztek, klidný spánek, jídlo a teplá sprcha.  Soutěž o Imunitu: Soutěž vyžaduje dobrou paměť. Na ploše je rozmístěno 36 stříšek a pod nimi zakrytý předmět. Každý je na ploše dvakrát, to znamená, že tam je celkem 18 dvojic. Cílem je odkrýt co nejvíce párů.  S blížícím se koncem, zbývající soutěžící mluvili o tom, jak jim chybí jejich rodiny. Na výzvě o odměnu měli soutěžící možnost poučit se z minulých soutěžích. Každý byl spoután se zavázanýma očima a postupovat po provazové dráze se svou karabinou s cílem dostat se ven. Poté přešel na

Epizoda 14: "The Most Deserving".

Soutěž o Imunitu: Zbývající tři hráči odpovídali na 12 otázek o soutěžících, kteří tvořili kmen Barramundi  Ve stromové poště v den 40 stálo, že každý musí vymalovat svůj totem, který nakonec hodí do řeky jako dar zemi. Na cestě na soutěž, prošla finálová trojka pochodně těch, kteří byli vyloučeni a kdysi hráli tuto hru. Na konci, našli klidné místo na zamyšlení nad česem, který strávili ve vnitrozemí po dobu, co hráli hru. Keith řekl, že to není jen hra o penězích. Odsud by si měl člověk odnášet něco velmi cennějšího. Tina řekla, že pro ni hodně znamená rodina. Colby řekl, že dělat malovat totem ho obohatilo ale pořád si pamatuje, proč je tady. Poslední soutěž o imunitu proběhla na kmenové radě. Colby se ujal vedení po 7 otázkách, ale vedla si dobře i Tina. Po 11 otázkách byli vyrovnaní. Poslední otázku odpověděl správně Colby a tím vyhrál svou čtvrtou a finálovou imunitu, což znamená, že se musí rozhodnout, koho s sebou vezme do finálové dvojky. Rozhodl se vzít s sebou Tinu a vyloučil Keitha a učinil z něho posledního člena poroty 1-0. Den 42, Tina a Colby uklidili tábor a uzavřeli dohodu, že vítěz dostane vlajku. Poté se odebrali na finálovou kmenovou rady a uvažovali nad svými šancemi na milion dolarů. Tina požádala porotu, aby nehlasovali jenom podle osobních záští. Colby řekl, že nejspíš neporazí Tinu ve strategii, ale že všechno ostatní dělal dobře. Rodger měl otázku, jestli někdy při hře lhali a pokud si myslí, že to bylo v danou chvíli nezbytné. Tina řekla, že lhala Amber ohledně jejího vyloučení a ano, bylo to nutné pro postup ve hře. Colby řekl, že lhal Amber a Jerri ohledně finálové trojky. Amber se zeptala na tři

Kdo přežije: Austrálie (v anglickém originále Survivor: The Australian Outback či jednoduše Survivor: Australia) je v pořadí druhá sezóna americké reality show Kdo přežije. Natáčela se na konci roku 2000 a na českých obrazovkách jsme si tuto řadu mohli vychutnávat v roce 2003 na TV Nova. V říjnu 2012 začala tuto sérii reprízovat stanice Prima Cool.

Survivor: The Australian Outback (also referred to as Survivor: Australia) is the second season of the American CBS competitive reality television series "Survivor". Filming took place at Goshen Station, on the bank of the Herbert River (approximately 3 hours south-west of Cairns) in northern Queensland from October 23, 2000, through December 3, 2000, eventually premiering on January 28, 2001. Hosted by Jeff Probst, instead of the normal 39 days it consisted of 42 days of gameplay with 16 competitors.


Biografie.

Pochází z Redditche, vyrůstal ve vesnici Holmes Chapel v Cheshire v Anglii. Jeho matkou je Anne Cox a jeho otcem je Des Styles, má starší sestru Gemmu. Po rozvodu rodičů se jeho matka znovu vdala. Už jako dítě měl rád zpěv, vyrůstal na The Beatles a nejvíce na něj zapůsobil Elvis Presley. K jeho oblíbeným interpretům patří i skupiny Coldplay, Kings of Leon nebo Foster the People. Během studia na střední škole zpíval v místní skupině White Eskimo.

2010–2016: One Direction.

Na jaře 2010 se v pouhých šestnácti letech přihlásil do sedmé řady pěvecké televizní soutěže "The X Factor". Na konkurzu zpíval písničku „Isn't She Lovely?“ od Stevieho Wondera, ovšem neuspěl. Porotkyně Nicole Scherzinger navrhla, aby se čtyřmi dalšími účastníky (Niall Horan, Louis Tomlinson, Liam Payne a Zayn Malik) pořadu vytvořil dohromady chlapeckou kapelu, která se kvalifikovala do kategorie skupin a pro kterou Styles vymyslel jméno One Direction. Kapela se překvapivě umístila na třetím místě, i když byla považována za jasného favorita soutěže. To však byl pouhý začátek veleúspěšné kariéry. Simon Cowell a jeho nahrávací společnost SYCO Music podepsala na začátku roku 2011 s kapelou smlouvu a jejich debutový singl „"What makes you beautiful"“ se stal velmi rychle celosvětovým hitem. Umístil se na první příčce hudebních žebříčků v několika zemích. Dnes má na YouTube již přes miliardu přehrání.  Během pěti let vydala kapela celkem 5 studiových alb: Up All Night (album, One Direction), Take Me Home (album, One Direction), Midnight Memories, Four (album, One Direction) a Made in the A.M.. Jejich první 4 alba se po vydání umístily na prvním místě žebříčku v USA, čímž se stali první britskou kapelou, které se to povedlo.  Kapela také absolvovala 4 světová turné, která se vždy vyprodala během několika sekund, a získala mnoho ocenění, včetně BRIT Awards, MTV Video Music Awards, American Music Awards, Billboard Music Awards a další.  V roce 2013 vyšel film. Film byl natáčen během světového turné Take Me Home, nabízí pohledy do zákulisí, rozhovory s jednotlivými členy, fanouškovské šílenství i jednotlivá vystoupení z koncertu v Londýně. V březnu 2015 oznámil Zayn Malik odchod z kapely, zbývající členové se ale rozhodli pokračovat a natočili poslední společnou desku Made in the A.M., která je považována za jednu z nejlepších, kterou 1D nahráli. V srpnu roku 2015 oznámili One Direction přerušení činnosti od roku 2016 na dobu neurčitou. Původně měla pauza trvat 18 měsíců, ale každý z členů se pustil do práce na své sólové kariéře a obnovení kapely nevypadá v nejbližší době moc reálně.

2016–současnost.

Právě Harry Styles je považován za nejúspěšnějšího člena kapely. V roce 2016 podepsal nahrávací smlouvu s vydavatelstvím Columbia Records. V dubnu roku 2017 vydal svůj debutový singl „Sign of the Times“, který sklidil velmi pozitivní kritiky a na YouTube má jít přes 600 milionů zhlédnutí. V květnu téhož roku vydal své debutové album s názvem "Harry Styles". Album obsahuje 10 songů včetně singlů „Two Ghosts“ a „Kiwi“'. V září 2017 vyrazil na turné s názvem Harry Styles: Live on Tour propagovat své album. Toto turné mělo 89 zastávek po celém světě a bylo velmi rychle vyprodáno. Album bylo kritiky velmi dobře přijato. Styles se vydal více rockovým směrem a odlišil se tak od stylu One Direction, inspiroval se skupinami jako jsou The Beatles, Pink Floyd nebo The Rolling Stones.  13. prosince roku 2019 vydal své druhé album s názvem "Fine Line". Již v říjnu 2019 byl vydán první singl z tohoto alba „Lights Up“ a 6. prosince byl vydán druhý singl „Adore you“, který se stal jedním z nejvíce přehrávaných songů konce roku 2019 a začátku roku 2020. Tento singl i celé album, které bylo kriticky přijato ještě lépe než předchozí, se dlouho drželo vysoko v žebříčku Billboard Hot 100. V únoru 2020 byl vydán již třetí singl z tohoto alba a to balada „Falling“. Album obsahuje 12 písní. Jako čtvrtý singl byla 18. května 2020 vydána píseň „Watermelon Sugar“ včetně videoklipu, který zaznamenal velký úspěch. Během 24 hodin ho vidělo 10 miliónů lidí. V listopadu 2019 bylo oznámeno světové turné "Love on Tour", které mělo začínat v polovině dubna 2020 v Birminghamu a čítat na 85 koncertů v Americe, Evropě, Asii i Austrálii. Vůbec poprvé se měl Styles představit také českému publiku a vystoupit 11. května v Praze. Evropské turné však muselo být odsunuto na začátek roku 2021 z důvodu pandemie covid-19. Styles by tak měl v Česku vystoupit 23. února 2021 v pražské O2 aréně.  Již dvakrát během své sólové kariéry vystoupil v americké show Saturday Night Live. V dubnu roku 2017 pouze jako hudební host vystoupil s písněmi „Sign of the Times“ a „Ever Since New York“ z jeho prvního alba. Na podzim roku 2019 se zhostil také úlohy moderovat tuto show. Vystoupil s písněmi „Lights Up“ a „Watermelon Sugar“, sám hrál v několika scénkách. Moderování večerní talkshow si nevyzkoušel poprvé. Již dvakrát zaskakoval za svého dobrého kamaráda James Cordena při moderování jeho show Late Late Show with James Corden.  V únoru roku 2020 vystupoval na předávání cen BRITS Awards se svou písní „Falling“. Byl také nominován na 2 tyto ceny v kategoriích Britský sólo umělec roku a Britské album roku. V roce 2018 již tuto cenu získal za nejlepší videoklip od britského umělce k písni „Sign of the Times“. V roce 2017 se také zúčastnil předávání australských hudebních cen ARIA awards a získal cenu za nejlepšího mezinárodního umělce.  Harry Styles je považován za módní ikonu. Několikrát se objevil jako tvář kampaně pro módní značku Gucci. S touto společností dlouhodobě spolupracuje a jeho zajímavé i někdy výstřední outfity pochází právě z dílny této italské značky. V roce 2019 dokonce spolumoderoval prestižní The MET Gala, které se koná každoročně první květnové pondělí v New Yorku. Tato velice prestižní událost je považována za největší svátek módy a je pořádána časopisem Vouge. V roce 2017 vystupoval na Victoria ́s Secret Fashion Show v Sanghai, kde zahrál své písně „Kiwi“ a „Only Angel“.  Styles si vyzkoušel také herectví, když si v roce 2016 odskočil od psaní svého prvního alba k hraní ve válečném filmu Christophera Nolana "Dunkerk". Zde hraje mladého vojáka Alexe, který se snaží dostat z Francie zpět do rodné Anglie. Média začala spekulovat o tom, že se Styles vydá i na hereckou kariéru. Sám zpěvák ale říká, že hudba je pro něj na prvním místě a zatím další film neplánuje. V roce 2019 mu byla nabídnuta role prince Erika v připravované pohádce Malá mořská víla. Tuto roli však odmítl z časových důvodů.

Osobní život.

Od listopadu 2011 do ledna 2012 měl vztah s moderátorkou Caroline Flack; jejich 14letý věkový rozdíl vyvolal v médiích kritiku. V roce 2012 chodil se zpěvačkou Taylor Swift a následně, do roku 2018, s modelkou Camille Rowe. Právě rozchod s touto přítelkyní byl inspirací pro většinu písní z jeho druhého alba "Fine Line".

Harry Edward Styles (* 1. února 1994 Redditch, Anglie) je anglický zpěvák, skladatel a herec, od roku 2010 člen skupiny One Direction. Od roku 2017 se věnuje sólové kariéře, vydal 2 studiová alba, stal se tváří značky Gucci a objevil se ve válečném filmu "Dunkerk".

Harry Edward Styles (born 1 February 1994) is an English singer, songwriter and actor, who rose to fame as a member of the boy band One Direction. After the band's indefinite hiatus in 2016, Styles continued as a solo artist.


Příčiny obchodování s lidmi.

Mezi příčiny obchodu s lidmi se řadí především chudoba. Z důvodu chudoby je člověk schopen přijmout pochybnou práci (třeba i v cizině). V chudých zemích je malá informovanost o této problematice a lidi nevědí o možných nebezpečích. Další příčinou je také nízké vzdělání a negramotnost. Aby se zabránilo obchodu s lidmi, vznikají vzdělávací a informační programy zaměřené na potenciální oběti.

Prevence obchodu s lidmi v Česku.

Jen zřídka se stává, že sama oběť vyhledá orgány činné v trestném řízení. Častější variantou je, že oběti jsou omezeny na svobodě, hlídány. Bývá také běžné vyhrožování celé rodině, aby byl navýšen strach a nebyla trestná činnost nahlášena úřadům, policii. V těchto situacích je těžké oběti identifikovat.

Program podpory a ochrany obětí.

V rámci "Národní strategie boje proti obchodování s lidmi za účelem sexuálního vykořisťování v České republice" byl vládou schválen i „Model podpory a ochrany obětí obchodování s lidmi za účelem sexuálního vykořisťování v České republice“.  Cílem programu je poskytnout obětem podporu a ochranu prostřednictvím pracovníků Ministerstva vnitra České republiky. Oběti poté budou moci podat bezpečně svědeckou výpověď a tím pomoci orgánům činných v trestném řízení při stíhání, odhalování a usvědčení pachatelů.

Právní úprava.

První deklarace o odsouzení otroctví jako nehumánního a nemorálního prostředku se objevila již v roce 1815 v rámci Vídeňského kongresu. V průběhu devatenáctého století na tuto deklaraci navázala řada mezinárodních smluv, jejichž cílem bylo vymizení otroctví a obchodu s otroky, především na moři. V průběhu 20. století vznikly další úmluvy, které se zaměřovaly na sexuální zneužívání žen a dětí.  Na tyto dokumenty reagovala a navázala "Úmluva o potlačení a zrušení obchodu s lidmi a prostituce a využívání prostituce druhých osob" (v roce 1949) a v roce 2005 přijala Rada Evropy speciální úmluvu věnovanou obchodování s lidmi "(The Council of Europe Convention on Action against Trafficking in Human Beings)." Tato úmluva se zaměřuje jak na zabránění obchodu s lidmi, tak k ochraně obětí. Je platná mezinárodně.

Trestní zákoník ČR.

Obchodováním s lidmi je uvedeno v trestním zákoníku České republiky (zákon č. 40/2009 Sb.), konkrétně je skutková podstata trestného činu "Obchodování s lidmi" zakotvena v jeho § 168. Jako obchodování s lidmi se bere obchod za účelem otroctví, nevolnictví, nucených prací či za účelem sexuálního zneužívání. Dalšími nelegálními účely tohoto obchodování je získání tkání, buněk či lidských orgánů. Takové obchodování s lidmi je v České republice trestáno odnětím svobody od 2 až do 18 let.

Mezinárodněprávní úprava.

V boji proti obchodování s lidmi se používá několik metod. Vše směřuje k eliminování problematiky obchodování s lidmi bez ohledu na jeho účelu.  - Trestnoprávní represe, postavení oběti obchodu s lidmi, zajištění bezpečnosti  Česká republika vyhlásila a přijala několik smluv, které souvisí s problematikou.

Dokumenty Rady Evropy.

Základní dokument je Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod z Říma roku 1950. Až v roce 2000 byli zapojeny členské státy EU do boje prtoti obchodu s lidmi. Státy musí zajistit díky této umluvě a jejím dodatkům legislativu. Státy nesou odpovědost za to, že budou stíhat, trestat a zatýkat všchny podezřelé a odpovědné za obchpdování s lidmi.

Dokumenty Evropské unie.

Základem jsou Schengenské dohody. Tyto dohody chrání vnitřní bezpečnost a veřejný pořádek členských států.  Dále také Charta základních práv občanů Evropské unie z roku 2000, ve které se píše, že obchod s lidmi je zakázán.  Na začátku 20. století byla jak vnitrostátní, tak i mezinárodní právní úprava obchodování s lidmi ještě nedostatečná. Obchod s lidmi se naopak rozvíjel a využívalo se i nových dopravních možností. Z tohoto důvodu se začínal rozšiřovat názor na sjednocení zemí zainteresovaných do obchodu s lidmi na spolupráci. Proto se začaly konat jedny z prvních konferencích zaměřené na obchodování s lidmi a začali se vytvářet první mezinárodní dokumenty zaměřené na boj proti obchodování s lidmi.

Druhy obchodů s lidmi.

Sexuální vykořisťování.

Tato forma obchodu s lidmi je jeho nejviditelnější a nejdiskutovanější součástí. V roce 2009 bylo podle Úřadu pro drogy a kriminalitu OSN (UNODC) 79 % všech obětí obchodováno právě za účelem sexuálního vykořisťování. Ovšem je zde možnost, že statistika může být zkreslená, jelikož taková činnost je těžce odhalitelná.

Obchod s lidskými orgány a tkáněmi.

Obchod s lidskými orgány je poměrně častý a rozrůstá se na černém trhu. Je zjištěno, že nejčastější orgán k obchodu je ledvina. Jako obchod s lidmi je tato praktika braná pouze v případě, kdy „dárce“ nesvolil k dobrovolnému odběru, ale byl k tomu donucen.

Nelegální adopce.

Nelegální adopce spadá do kategorie „obchodu s lidmi“ v případě, kdy je díte zakoupeno s úmyslem, aby bylo zneužito, ať už formou otroctví či sexuálně.

Nucené práce.

Vykořisťování lidí k nucené práci je druhým nejčastějším účelem obchodu s lidmi. V roce 2009 jej tvořilo 17 % celkového obchodu s lidmi, ovšem i toto číslo může být zkresleno. Sem spadají především práce v zemědělství, ale také třeba pašování drog.

Obchod s lidmi (někdy také nazývané novodobé otroctví) je nelegální činnost v mnoha zemích světa, která je v současnosti také trestná. V minulosti se jednalo i o klasické otrokářství (rovníková Afrika), dnes může jít i například o obchod s dětmi, obchod se ženami (obvykle za účelem prostituce či natáčení pornografie), případně o obchod s lidskými tělesnými orgány, tedy s částmi živých nebo mrtvých lidí. Tyto praktiky jsou v převážné většině zemí světa nelegální a obvykle jsou zde také pokládány za závažný trestný čin. Tato trestná činnost bývá často navázána na další formy a typy trestné činnosti, například na pašeráctví nebo ilegální obchod s drogami, zbraněmi apod.

Human trafficking is the trade of humans for the purpose of forced labour, sexual slavery, or commercial sexual exploitation for the trafficker or others. This may encompass providing a spouse in the context of forced marriage, or the extraction of organs or tissues, including for surrogacy and ova removal. Human trafficking can occur within a country or trans-nationally. Human trafficking is a crime against the person because of the violation of the victim's rights of movement through coercion and because of their commercial exploitation. Human trafficking is the trade in people, especially women and children, and does not necessarily involve the movement of the person from one place to another.


Biografie.

Pochází z Doncasteru v Jižním Yorkshiru v Anglii. Jeho matka Johannah Poulstonová (zemřela 7. prosince 2016) a otec Troy Austin se rozvedli, když byl ještě malý, a tak převzal příjmení po svém nevlastním otci Marku Tomlinsonovi. Má sedm mladších polorodých sourozenců: sestry Georgii, Charlotte (neboli Lottie), Félicité (Fizzy), dvojčata Daisy a Phoebe a dvojčata Ernesta a Doris. Studoval na škole Hall Cross School. Ve školní produkci muzikálu "Pomáda" získal roli Dannyho Zuka. Jako herec se po roce 2000 objevil v malých rolích v seriálech "Fat Friends" a "Waterloo Road" a ve filmu "If I Had You".  Jeho sestra Félicité zemřela na srdeční zástavu 13. března 2019 ve věku 18 let.

Kariéra.

Na jaře roku 2010 se přihlásil do sedmé řady pěvecké televizní soutěže "The X Factor". Na konkurzu zpíval písničku „Hey There Delilah“ od Plain White T's, ovšem neuspěl. Porotkyně Nicole Scherzinger navrhla, aby se čtyřmi dalšími účastníky pořadu vytvořil dohromady chlapeckou kapelu, která se kvalifikovala do kategorie skupin a pro kterou Harry Styles vymyslel jméno One Direction. Od té doby s ní vydal pět studiových alb, absolvoval několik turné a získal mnoho ocenění, včetně BRIT Awards a MTV Video Music Awards. Jejich první singl „What Makes You Beautiful“ se v hitparádě UK Singles Chart umístil na první příčce a od té doby se jej prodalo po celém světě více než 5 miliónů kopií, což ho řadí mezi nejprodávanější singly všech dob.  Roku 2013 se připojil k fotbalovému klubu Doncaster Rovers FC, za jehož rezervní tým nastoupil na postu obránce v charitativním zápase proti Rotherham United FC.  V srpnu roku 2015 oznámili One Direction přerušení činnosti kapely od roku 2016 do doby neurčité.  V prosinci roku 2016 vydal svůj debutový singl s názvem „Just Hold On“ ve spolupráci s americkým DJ Stevem Aokim. S písní společně vystoupili ve finále soutěže The X Factor a Tomlinson toto vystoupení věnoval své krátce zesnulé matce. V červenci 2017 vydal společnou píseň "Back To You" se zpěvačkou Bebe Rexhou a později bylo oznámeno, že podepsal nahrávací smlouvu se společností Epic Records. V roce 2017 vydal také singly "Just Like You" a „Miss You“. O dva roky později, v roce 2019, vydal singl „Two Of Us“, který věnoval své zesnulé matce. V září 2019 vydal singl „Kill My Mind“, jenž byl v prosinci 2019 následován singlem „Don't Let It Break Your Heart“. Všechny tři písně pochází z Tomlinsonova debutového alba "Walls", které bylo vydáno 31. ledna 2020.  V roce 2018 se stal členem poroty patnácté řady televizní soutěže The X Factor a byla mu přidělena kategorie mužů. Soutěž vyhrál jeho svěřenec Dalton Harris.  V říjnu roku 2019 ohlásil své první turné "Louis Tomlinson World Tour". Turné začalo 9. března 2020 v Barceloně, ale muselo být přeloženo kvůli pandemii covid-19.

Osobní život.

S Brianou Jungwirth má syna Freddieho Reigna, který se narodil 21. ledna 2016.

Louis William Tomlinson (* 24. prosince 1991 Doncaster, Anglie), rodným jménem Louis Troy Austin, je anglický zpěvák, skladatel, od roku 2010 člen skupiny One Direction. V roce 2020 vydal svoji první sólovou desku s názvem "Walls".

Louis William Tomlinson (; né Austin; 24 December 1991) is an English singer, songwriter and television personality. He rose to fame as a member of the boy band One Direction after beginning his career as an actor, appearing as an extra in ITV drama film "If I Had You" and the BBC drama "Waterloo Road". In 2010, he auditioned as a solo contestant on the British music competition series "The X Factor". He was eliminated as a solo performer before he was put into a group with four other contestants, forming One Direction. The band has released five albums, embarked on four world tours, and won nearly 200 awards.


Biografie.

Dětství.

Brandovo dětství bylo problematické. Narodil se do rodiny milující matky Barbary Elizabeth a otce fotografa Ronalda Henryho Branda, a to jako jediné dítě. Když mu bylo půl roku, jeho rodiče se rozvedli, což mělo na jeho následující život značný negativní vliv. Byl vychováván pouze matkou, v izolaci a depresivním prostředí. V 7 letech byl sexuálně zneužíván vychovatelem. Jeho matka v průběhu následujících 5 let prodělala mnoho nádorových onemocnění (např. rakovina dělohy, prsou), kvůli čemuž byl Russell odsouzen k dlouhodobému pobytu u příbuzných. V 16 letech odešel z domova kvůli problémům s matčiným novým přítelem. Během studií účinkoval v několika divadelních představeních a studoval na několika divadelních školách, ale velmi špatně nesl kritiku ze strany lektorů a kvůli značné problémovosti v povaze byl mnohokrát vyloučen.

Kariéra.

Brand začínal jako video-žurnalista na kanálu MTV. Po roce byl však propuštěn kvůli provokativnímu výstřelku po 11. září 2001, kdy se oblékl jako Osama bin Ladin a následně si do pořadu přivedl svého drogového dealera. Poté se podílel na tvorbě několika TV show (Big Brother ́s Big Mouth), účinkoval také v rádiu. I odtamtud byl ale vyhozen za to, že během živého vysílání četl v éteru pornografické materiály, nechával na telefonním záznamníku nevhodné vzkazy známým celebritám atp. Při práci v hudebním průmyslu přezpíval několik písniček od The Beatles, vytvořil několik soundtracků k filmům kde účinkoval. Dnes se nejvíce věnuje herectví, zúčastňuje se různých charitativních akcí (pomoc Haiti) a abstinuje. Propadl józe, je o něm známo, že je velkým fanouškem hnutí Hare Kršna a zajímá se o spirituální rozměr života. Jako aktivista propaguje sociální rovnost a snaží se rozkrývat mediální manipulace ve své denní show na Youtube - The Trews. Je vegan.

Russell Edward Brand (* 4. června 1975 Grays, Essex, Anglie) je britský komediální herec a aktivista. Ve filmech nicméně figuruje i jako zpěvák. Jeho kariéra byla doprovázena drogovou závislostí, promiskuitou a alkoholismem. Je též známý svou sexuální závislostí a četnými pobyty ve vězení - Brand byl 12x zadržen policií. V roce 2010 si vzal americkou popovou zpěvačku Katy Perry, se kterou se v roce 2012 rozvedl. Známým se stal díky filmu "Holky z naší školy" ("St Trinian's"). Hrál také ve filmu "Kopačky" ("Forgetting Sarah Marshall") a následně v navazujícím "Dostaň ho tam" ("Get Him to the Greek"). Na základě těchto filmů se Brand stal úspěšný i v Americe, následovala popularita celosvětová. Do zmíněných filmů si ho vyhlédl známý herec, režisér a producent Adam Sandler, kterého Brand zaujal coby moderátor vlastní kontroverzní talkshow na britské MTV a navázal s ním spolupráci.

Russell Edward Brand (born 4 June 1975) is an English comedian, actor, radio host, writer, and activist. After beginning his career as a comedian and later becoming an MTV presenter, Brand first achieved renown in 2004 as the host of "Big Brother's Big Mouth", a "Big Brother" spin-off. In 2007, he had his first major film role in "St Trinian's", and the following year he landed a major role in the romantic comedy-drama "Forgetting Sarah Marshall"; the film led to him starring in a spin off, the rock comedy "Get Him to the Greek", alongside Jonah Hill in 2010. He also worked as a voice actor in the animated films "Despicable Me" in 2010, "Hop" in 2011, and "Despicable Me 2" in 2013, and played the title character of the 2011 remake of the romantic comedy "Arthur". In 2013, he released the successful stand-up special "Messiah Complex".


Popis.

Systém bude určen k pozorování v oblastech od viditelného světla po střední infračervené vlnové délky. Plánovaná životnost zařízení je nejméně 30 let.  Dalekohled bude ovládán z řídící místnosti z vedlejší observatoře Paranal, kde bude působit také vědecký personál. Obě observatoře budou propojeny optickými kabely. Na observatoři Cerro Amazones bude především technický personál dalekohledu, zařízení pro pokovování zrcadel, místní dílny, ostraha apod.

Zrcadla dalekohledu.

Dalekohled bude využívat novou optickou koncepci s celkem pěti zrcadly. Tento počet zrcadel (současné velké dalekohledy mají obvykle tři zrcadla) byl zvolen především kvůli zkrácení celkové délky dalekohledu.

Lasery.

Pro systém adaptivní optiky bude mít dalekohled k dispozici šest laserů, které budou ve výšce asi 90 km vytvářet umělé sodíkové hvězdy, podle jejichž obrazu bude korigován tvar čtvrtého zrcadla. Půjde o lasery produkující žluté světlo o vlnové délce 589 nm. Pro funkci dalekohledu jsou nutné čtyři z nich, další dva jsou potřebné pro některé vědecké přístroje.

Konstrukce.

Hlavní nosná konstrukce dalekohledu by měla vážit asi 2 800 tun. Kupole dalekohledu bude mít průměr 86 m a výšku 74 m. Bude polokulovitá s dvěma zakřivenými, bočně otevíranými dveřmi. Je navržena tak, aby byl dalekohled schopen pozorovat objekty od výšky 20° nad horizontem až k zenitu. Celá stavba zabírá plochu odpovídající fotbalovému hřišti.  Při návrhu konstrukce přístroje byla věnována pozornost i ochraně přístroje proti zemětřesení. Místo stavby leží – podobně jako většina území Chile – nedaleko místa styku dvou tektonických desek: Jihoamerické desky a desky Nazca. Proto jsou zde zemětřesení častá.

Přístroje.

V ohniscích dalekohledu bude k dispozici několik přístrojů k zaznamenávání obrazu nebo k měření vlastních vědeckých dat. Další přístroje – např. spektrograf s vysokým rozlišením HIRES nebo víceobjektový spektrograf MOSAIC – se v roce 2017 nacházely v prvních etapách přípravy (Phase A).

Porovnání.

ELT soustředí 100milionkrát více světla než lidské oko, 8milionkrát více než Galileův dalekohled a 26krát více než jeden dalekohled VLT na observatoři Paranal. Získá také více světla než všechny existující 8 až 10 metrové dalekohledy na světě dohromady.

Cíle pozorování.

Vzhledem k velikosti dalekohledu se od něj očekávají objevy ve většině odvětví astronomie. Primární by mělo být  Podle představ z roku 2015 by – i vzhledem k blízké geografické vzdálenosti – měla být výzkumná činnost dalekohledu ELT koordinována s dalekohledy ESO na Observatoři Paranal, především s VLT/VLTI a VISTA.

Historie.

Dalekohled vyvíjí od roku 2005 Evropská jižní observatoř. Stalo se tak na základě rozhodnutí rady této organizace, aby „zachovala vůdčí roli evropské astronomie v období mimořádně velkých dalekohledů“. Pro přístroj bylo hledáno několik míst: Uvažováno bylo i několik další míst, např. v Antarktidě na vrcholu „Dome C“ (3223 m n. m.).  Na jednotlivých místech byly sledovány meteorologické podmínky: zejména síla a směr větru, relativní vlhkost vzduchu a množství aerosolů v ovzduší. Dále byla zkoumána turbulence atmosféry, jas oblohy, seismická pevnost podloží nebo např. to, v jaké míře se zde vyskytují kondenzační stopy po tryskových letadlech. Týmy, které zkoumaly vhodná místa, si vzájemně sdílely informace se skupinou, která hledala umístění pro Třicetimetrový dalekohled.

Extrémně velký dalekohled ( – ELT, dříve Evropský extrémně velký dalekohled) je připravovaný největší dalekohled na světě. Na hoře Cerro Armazones v severní Chile jej staví Evropská jižní observatoř (ESO). Jeho základní kámen byl položen v květnu 2017; s uvedením do provozu se počítá po roce 2025.

The Extremely Large Telescope (ELT) is an astronomical observatory currently under construction. When completed, it is planned to be the world's largest optical/near-infrared extremely large telescope. Part of the European Southern Observatory (ESO) agency, it is located on top of Cerro Armazones in the Atacama Desert of northern Chile. The design consists of a reflecting telescope with a segmented primary mirror and a diameter secondary mirror, and will be supported by adaptive optics, eight laser guide star units and multiple large science instruments. The observatory aims to gather 100 million times more light than the human eye, 13 times more light than the largest optical telescopes existing in 2014, and be able to correct for atmospheric distortion. It has around 256 times the light gathering area of the Hubble Space Telescope and, according to the ELT's specifications, would provide images 16 times sharper than those from Hubble. The project was originally called the European Extremely Large Telescope (E-ELT), but the name was shortened in 2017.


Život.

Claude Nicollier se narodil v švýcarském Vevey v kantonu Vaud. Roku 1962 absolvoval gymnázium v Lausanne, od roku 1966 byl pilotem švýcarského vojenského letectva. Roku 1970 ziskem titulu bakaláře dokončil studium fyziky na Univerzitě v Lausanne (Universite de Lausanne). Poté tři roky pracoval v Institutu astronomie () při univerzitě. Absolvoval leteckou školu () a od roku 1974 ve společnosti Swissair létal s DC-9. Současně studoval na Ženevské univerzitě () astrofyziku, titul magistra získal roku 1975 a podílel se na výzkumech v Ženevské observatoři ().  Od roku 1976 pracoval ve výzkumném a technologickém středisku ESA v Noordwijku (), mimo jiné spolupracoval na vývoji vybavení pro modul Spacelab.  Roku 1977 se přihlásil do prvního náboru astronautů Evropské kosmické agentury (ESA), uspěl a v květnu 1978 byl zařazen do trojice prvních astronautů ESA (s Wubbo Ockelsem, Ulfem Merboldem). Budoucí astronauti zahájili výcvik v Evropě i Spojených státech, společnou přípravu s astronauty 9. náboru NASA v letech 1980–1981 Nicollier završil získáním kvalifikace letového specialisty.  Od roku 1981 pracoval v různých funkcích v Johnsonovu vesmírném středisku NASA v Houstonu. Koncem roku 1983 se dostal do posádky mise STS-51-H plánované na červen 1985. Oficiálně bylo jeho jmenování oznámeno v květnu 1984. Začátkem roku 1985 byl však let zrušen. V květnu 1985 (oficiální oznámení přišlo v září 1985) byl jmenován do posádky mise STS-61-K připravované na říjen 1986. Po havárii Challengeru v lednu 1986 byl let zrušen.  Do vesmíru se dostal poprvé při misi STS-46 raketoplánu Atlantis 31. července – 8. srpna 1992, při které se podílel se na vypuštění družice Eureca. Ve dnech 2. – 13. prosince 1993 pobýval na oběžné dráze podruhé, tentokrát jako letový specialista mise STS-61 raketoplánu Endeavour, prvního servisního letu k Hubbleovu dalekohledu. Ke třetímu kosmickému letu odstartoval v raketoplánu Columbia 22. února 1996. Mise STS-75 měla za úkol vypuštění družice TSS na 20 km kabelu (ten však po odvinutí 19,7 km praskl) a experimenty v mikrogravitaci. Raketoplán přistál 9. března 1996.  V letech 1996–1998 v Johnsonově středisku vedl oddělení robotiky (). K poslednímu, osmidennímu, letu nastoupil 19. prosince 1999. Cílem mise STS-103 v raketoplánu Discovery byla údržba Hubbleova vesmírného dalekohledu. Astronauti podnikli tři výstupy do vesmíru, druhého se účastnil Nicollier a Michael Foale. Během něj dvojice vyměnila hlavní počítač teleskopu a jeden ze tří senzorů FGS (), které jsou nezbytné pro zaměření dalekohledu na cíle. Výstup trval 8 hodin a 10 minut.  Po letech zůstal v Houstonu, pracoval v oddělení výstupů do vesmíru (). Současně od roku 2004 přednášel v Polytechnické škole v Lausanne (). Roku 2007 odešel z Johnsonova střediska i z ESA a stal se řádným profesorem lausannské školy. Téhož roku byl zvolen do čela švýcarské společnosti. V létě 2010 vedl program zkušebních letů letounu SolarImpulse stejnojmenné společnosti.  Claude Nicollier je ženatý, má dvě dcery.

Claude Nicollier (* 2. září 1944 Vevey, kanton Vaud, Švýcarsko) je švýcarský fyzik, pilot, manažer a bývalý astronaut. Dosud (k počátku roku 2012) je jediným Švýcarem, který vzlétl do vesmíru. V letech 1978–2007 působil v řadách oddílu astronautů Evropské kosmické agentury (ESA), přičemž se v letech 1992–1999 zúčastnil se čtyř kosmických letu, misí STS-46, STS-61, STS-75, STS-103 amerických raketoplánů Space Shuttle. Po odchodu z ESA přednášel na Polytechnické škole v Lausanne a zaujímal vedoucí pozice v různých společnostech (, SolarImpulse SA).

Claude Nicollier (born 2 September 1944 in Vevey, Switzerland) is the first astronaut from Switzerland. He has flown on four Space Shuttle missions. His first spaceflight (STS-46) was in 1992, and his final spaceflight (STS-103) was in 1999. He took part in two servicing missions to the Hubble Space Telescope (called STS-61 and STS-103). During his final spaceflight he participated in a spacewalk, becoming the first European Space Agency astronaut to do so during a Space Shuttle mission (previous ESA astronauts conducted spacewalks aboard "Mir", see List of spacewalks and moonwalks 1965–1999). In 2000 he was assigned to the Astronaut Office Extravehicular Activity Branch, while maintaining a position as Lead ESA Astronaut in Houston. Nicollier retired from ESA in April 2007.


Život.

Jean-Jacques Favier se narodil 13. dubna 1949 v německém městě Kehl, na francouzsko-německé hranici. Na střední školu chodil ve Štrasburku, poté studoval na polytechnickém institutu v Grenoblu elektrochemii a elektrometalurgii, institut absolvoval roku 1971. Postgraduální studium završil roku 1977 ziskem dvou doktorátů – ze strojírenství na Hornické škole v Paříži () a z fyziky a metalurgie na Univerzitě v Grenoblu. Už od roku 1976 pracoval v Komisariátu pro atomovou energii (). Zabýval se krystalizací a růstem krystalů, naposledy jako vedoucí oddělení.  Roku 1984 se přihlásil do druhého náboru astronautů francouzské kosmické agentury CNES, uspěl a v září 1985 se stal jedním ze sedmi nových astronautů. Do roku 1993 pracoval v CEA, poté přešel do CNES, zde se opět věnoval zkoumání růstu krystalů. V programu MEPHISTO, který vedl, ve spolupráci s NASA připravoval kosmické experimenty zaměřené na krystalizaci. Neúspěšně se roku 1990 účastnil náboru astronautů Evropské kosmické agentury.  V říjnu 1992 byl určen náhradníkem Čiaki Naitó-Mukaiové, jmenované specialistou pro užitečné zatížení v misi STS-65, která proběhla v červenci 1994. V květnu 1995 byl jmenován specialistou pro užitečné zatížení pro let STS-78.  Do vesmíru odstartoval 20. června 1996 v raketoplánu Columbia. Let trval 15 dní, 18 hodin a 23 minut. Úkolem astronautů mise STS-78 bylo sledování jejich zdravotního stavu a technologické experimenty v laboratoři Spacelab umístěné v nákladovém prostoru raketoplánu.  Po letu se stal zástupcem ředitele Centra pro studium a výzkum materiálů () při Komisariátu pro atomovou energii. O tři roky později přešel na místo zástupce ředitele CNES pro kosmické technologie.  Jean-Jacques Favier je ženatý, má čtyři děti.

Jean-Jacques Favier ( * 13. dubna 1949 Kehl, Bádensko-Württembersko, Německo) je bývalý francouzský kosmonaut, původním povoláním metalurg. Mezi kosmonauty francouzské kosmické agentury CNES se dostal roku 1985, do vesmíru vzlétl roku 1996 v raketoplánu Columbia při misi STS-78. Po roce 1996 pracoval ve vedoucích funkcích v Centru pro studium a výzkum materiálů a CNES.

Jean-Jacques Favier (Born April 13, 1949) is a French engineer and a former CNES astronaut who flew aboard the STS-78 NASA Space Shuttle mission. Favier was due to fly aboard the destroyed "Columbia" mission in 2003, but later signed out of the mission. Jean-Jacques Favier has been Deputy Director for Space Technology and Deputy Director for Advanced Concepts and Strategy at CNES, Director of the Solidification Laboratory at the French Atomic Energy Commission and Research Program Director at the International Space University.


Umělé jazyky v Ill Bethisad.

Umělé jazyky hrají v Ill Bethisad velkou roli a celý tento projekt poskytuje mnoha autorům umělých jazyků potřebnou platformu a "místo setkání".  Příkladem takového vykonstruovaného jazyka může být brithenig, jenž je románským jazykem se silným velšským vlivem. Z tohoto jazyka také pochází název celého projektu: Ill Bethisad znamená brithenigsky "vesmír", jakožto kalk z velšského "bydysawd" (původně latinské "baptizatum").  Dalším významným hráčem je slavo-románský jazyk wenedyk. Dalmatština je románským jazykem obyvatel Dalmácie podobný rumunštině a ovlivněný silně slovanskými jazyky. Jako základ posloužila autorům vyhynulá reálná forma dalmatského jazyka. Xlipónština je dalším románským jazykem, jenž je hodně provázaný s albánštinou a mluví se s ním jižně od Albánie v oblasti Epiru.  Na severu a severovýchodě Evropy se vyskytuje zcela nově zkonstruovaná větev severoslovanských jazyků, na kterých jsou patrné mnohé ugrofinské vlivy. Používají se v Karélii a v oblastech severně a východně od Petrohradu. Mezi ně patří například našština, skuodština a vozgičtina.  Pro českou veřejnost by nejzajímavějším projektem mohl být jazyk bémáčtina ("Ta Pémišna"), což je v podstatě rakouská němčina pod silným vlivem češtiny.

Skutečné jazyky v Ill Bethisad.

Kromě umělých jazyků je v Ill Bethisadu dán prostor reálným jazykům z našeho světa, ačkoliv se neobešly beze změn, neboť by se dalo očekávat, že budou výskytem mnoha dalších jazyků ovlivněny. Ruština, italština, němčina, japonština a další jsou v projektu ponechány téměř beze změn, např. ruština si zachovala předrevoluční pravopis. Angličtina, španělština, ale třeba i čeština doznaly změn výraznějších, týkajících se např. pravopisu a podoby abecedy, vzhledem k událostem, jež je v souvislosti s existencí dalších jazyků ovlivnily. Jiné jazyky jako např. chorvatština doznaly dost dramatických změn. V Ill Bethisadu vůbec neexistuje a figuruje jen jako umělý jazyk s tím, že se velmi podobá češtině a s reálnou chorvatštinou nemá skoro nic společného.

Rozdílnosti dějin.

V tomto projektu se počítá s mnoha odchylkami v běhu dějin (tzv. body zvratu), jež vedly mimo jiné ke vzniku nebo změnám výše jmenovaných jazyků. Nejvýraznějším rozdílem oproti reálnému světu je silnější pozice a vliv starověké Římské říše na dění na sever od Dunaje a východ od Rýna. Dále je v Ill Bethisadu kladen větší důraz na pozice menšin a politický konzervatismus spočívající v preferenci monarchií nad republikovými zřízeními.  Celý svět je méně technicky vyspělý. Počítače nevynalezli v anglicky mluvících zemích, ale v Irsku. Technologie počítačů je oproti naší realitě značně zaostalá. Jako létající prostředek se užívají hodně vzducholodě a téměř každý větší národ je vyzbrojen nukleárními zbraněmi. Každý národ a státy v projektu dále mají mnoho různých vlastních rozdílností oproti reálné dějové linii. Zde jsou některé z nich:

Rozdílnost českých dějin a českého národa.

České země se až do doby Jana Husa vyvíjely přibližně stejně jako v naší realitě. Jan Hus ovšem v Ill Bethisadu úspěšně obhájil své učení v Kostnici a vydláždil tím cestu k postupné úplné germanizaci českého národa. V Čechách tedy nikdy nevypukly husitské války a sváry mezi katolíky a utrakvisty byly spíše jen myšlenkové. Po nástupu Habsburků vypukla série válek v celoevropském měřítku, které by se daly přirovnat k třicetileté válce, zde ovšem byl trochu jiný průběh. Válka vedla k rozdělení habsburského rodu na českou větev a na rakouskou. Proto později nikdy nevzniklo Rakousko-Uhersko, ale dva státy Země Koruny české a Rakousko-Dalmatsko.  Po těchto válkách přišly mnohé další, jež ohrožovaly celistvost území Zemí Koruny české a Habsburkové zanevřeli na německy mluvící sousedy, kteří byli hlavními agresory, proto začala opadat popularita němčiny, ale zároveň i prestiž češtiny. Z těchto důvodů se vyvinul z obou jazyků jediný: silně počeštěná němčina - bémáčtina ("Ta Pémišna") a vznikl nový národ - Bémáci ("Ti Pémišäri"). Čeština téměř vymizela nejen z měst, ale i z venkova (udržela se jen v Polabí). V době národního obrození se ti samí učenci (Dobrovský, Jungmann) jako v naší realitě pokusili obnovit prestiž českého jazyka, ale v Bémáckém království neuspěli. Jazyk se podařilo zachránit díky velkému, většinou ekonomicky, ale i společensky podmíněnému exodu zbylých několik set tisíc Čechů za hranice do Volyňska a další odešli až do Kazachstánu. Zároveň si čeština ponechala spřežkový pravopis, aby se alespoň pravopisem odlišila od bémáčtiny, užívající diakritiku. Na území Čech zůstalo roztroušeně jen několik českých vesnic podobně jako Lužičtí Srbové v Lužici, jež zůstala součástí Českého království, moderně přejmenovaného na Bémácké království ("Ten Pémiš Kénikrejch").  Češi v emigraci Bémákům nikdy nezapomněli, že jim ukradli zemi i národní identitu, národní hrdiny i národní symboly. Češi vytvořili výrazně radikální společnost se silnou vazbou na slovanské národy. Bojovali na straně Rusů jak proti bolševikům (Česká bílá legie), tak i v době Druhé velké války (Svatoboleslavská legie). Ta byla zvláště Němci obávaná pro své drsné metody boje. SNOR dokonce počítal s etnickým vyčištěním a důkladnou čechizací Bémáckého království, jež chtěli přeměnit na další pro-SNORistickou baštu, Čechoslávii, pod vedením generála Ludvíka Svobody. Snoristé dokonce pro Čechy založili v Kazachstánu "Český autonomní okruh", aby si je naklonili na svou stranu. Po Druhé velké válce pak v "Republice dvou korun" jedinou českou a zároveň pro-SNORistickou politickou stranu, "Svatoboleslavskou orlici", napojenou na Rusy a emigranty v Litvě zakázali. Od roku 1950 hájí zájmy Čechů v Litvě strana "Česká cesta".  Samotný český jazyk ve světě Ill Bethisad se nakonec zachránil a vybojoval si se svým víc než půl milionem příslušníků, žijících převážně na Volyni, svou pozici na kulturním i vědeckém poli, i když ne na politickém. Spisovatel "Jaroslav Sajfrt" získal dokonce Nobelovu cenu za literaturu. Ze západoslovanských jazyků se ve světě Ill Bethisad mimo češtinu dochovaly až do začátku 21. století lužická srbština, polabština a pomořština.

Ill Bethisad je rozsáhlý mezinárodní projekt nadšenců, který má za cíl vytvořit alternativní dějiny lidstva. Projektu se v současné době účastní přes 70 lidí a započal ho v roce 1997 Andrew Smith z Nového Zélandu pod původním názvem "Brithenig Project". Ill Bethisad se od té doby z lingvistického projektu rozrostl na jakýsi obraz alternativní Země, kde se mluví mnoha různými umělými jazyky v mnoha fiktivních zemích, jež mají svou vlastní historii, vlajky, znaky, národnostní složení a podobně.

Ill Bethisad is an ongoing, collaborative alternate history project which currently has over 70 participants. Originally created by Andrew Smith from New Zealand, it was initiated in 1997 as the "Brithenig Project". It can be characterized as an instance of the subgenre of steampunk, and is known as one of the oldest and most elaborate alternate histories still functioning on the internet. Ill Bethisad has a largely encyclopedic character, consisting of constructed languages, written histories, timelines, news items, maps, flags and other images, short movies, descriptions of cultures, religions and technologies, as well as short stories.


Život.

Sergej Avdějev pochází z města Čapajevsk v Kujbyševské (dnes Samarské) oblasti Ruska, narodil se v dělnické rodině, je ruské národnosti. Roku 1973 absolvoval střední školu v Kujbyševu (se zaměřením na fyziku a matematiku). Roku 1979 dokončil studium oboru experimentální jaderná fyzika na Moskevském inženýrsko-fyzikálním institutu (). Poté pracoval ve společnosti RKK Eněrgija. Současně v letech 1979–1981 studoval na Univerzitě marxismu-leninismu moskevského výboru KSSS.  Roku 1986 získal vědeckou hodnost kandidát fyzikálně-matematických věd.  V polovině osmdesátých let se přihlásil k kosmonautickému výcviku, prošel lékařskými prohlídkami a 2. února 1987 získal souhlas Hlavní lékařské komise k přípravě. Státní meziresortní komise jej 26. března 1987 doporučila do oddílu kosmonautů RKK Eněrgija, formálně zařazen v Eněrgiji na pozici kandidáta na kosmonauta byl 3. července 1987. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu ve Středisku přípravy kosmonautů v hvězdném městečku a 21. července 1989 získal kvalifikaci zkušební kosmonaut.  Byl zařazen mezi kosmonauty připravující se na lety na Mir, utvořil dvojici s Anatolijem Arcebarským. Jak bylo pro kosmonauty oddílu Eněrgije obvyklé, v posádkách zaujímal pozici palubního inženýra. Od prosince 1990 s Alexandrem Viktorenkem tvořil rezervní (tedy třetí) posádku pro 9. základní expedici na Mir. Po startu výpravy v květnu 1991 se Viktorenko s Avdějevem stali záložní posádkou pro 10. základní expedici na Mir, která měla startovat v Sojuzu TM-13 společně s rakouským kosmoanutem. Cvičil s nimi i Rakušan Clemens Lothaller. V červenci však byl do posádky Sojuzu Tm-13 zařazen kazašský kosmonaut a v záloze Avdějeva nahradil Kazach Talgat Musabajev.  Od října 1991 byl s Anatolijem Solovjovem zařazen do záložní posádky 11. základní expedice na Mir. Záloha 11. expedice byla určena pro 12. expedici. Do vesmíru odstartovali z Bajkonuru 27. července 1992 na palubě Sojuzu TM-15. Na stanici Mir dvojice Solovjov (velitel), Avdějev (palubní inženýr) vystřídala Alexandra Viktorenka a Alexandra Kaleri a setrvala na stanici do 1. února 1993. V průběhu letu kosmonauti uskutečnili čtyři výstupy do otevřeného vesmíru o celkové délce 18 hodin a 21 minut. Let trval 188 dní, 21 hodin a 41 minut.  V březnu 1994 utvořil dvojici s Jurijem Gidzenkem, připravovali se jako záloha 17. základní expedice na Mir. Po jejím startu se stali hlavní posádkou 20. expedice, v dubnu 1995 se k nim připojil astronaut ESA Thomas Reiter.  Ke svému druhému letu Avdějev vzlétl, zase ve funkci palubního inženýra, dne 3. září 1995 v Sojuzu TM-22 s Gidzenkem (velitel) a Reiterem. Trojice převzala stanici od dosavadní posádky, která po týdnu přistála se Sojuzem TM-21. V listopadu přijali návštěvu raketoplánu Atlantis (let STS-74, který přivezl zásoby a vybavení pro kosmonauty a zejména stykový modul. Během letu Avdějev na 5 hodin a 16 minut vystoupil do vesmíru, navíc 29 minut pracoval v rozhermetizovaném přechodovém úseku Miru. V únoru 1996 kosmonauti předali stanici následníkům z 21. expedice a 29. února 1996 přistáli na Zemi po letu trvajícím 179 dní, 1 hodinu a 42 minut.  Od září 1996 tvořil s Gennadijem Padalkou zálohu 24. základní expedice na Mir. Po jejím startu se stali hlavní posádkou 26. expedice, v březnu 1998 se k nim připojil Jurij Baturin.  Potřetí Avdějev vzlétl na stanici Mir 13. srpna 1998 v Sojuzu TM-28 s Padalkou (velitel) a Baturinem. Baturin se po týdnu vrátil s dosavadní posádkou stanice (25. expedice). Padalka s Avdějevem pracovali na Miru do února 1999, kdy stanici převzali Viktor Afanasjev a Jean-Pierre Haigneré, Avdějev zůstal na Miru s nimi. Všichni tři přistáli 28. srpna 1999, přičemž Avdějev strávil ve vesmíru 379 dní, 14 hodin a 51 minut. Během letu třikrát vystoupil do vesmíru, dohromady na 17 hodin a 23 minut, navíc 30 minut pracoval v rozhermetizovaném modulu Spektr.  Z oddílu kosmonautů i Eněrgije odešel na penzi 14. února 2003. V prosinci 2008 byl zvolen předsedou společenské organizace „Za zdraví ve vzdělání“ () V červnu 2011 se podílel na založení Společnosti přátelství, kulturních a vědeckých svazků se Španělskem ()

Sergej Vasiljevič Avdějev (, * 1. ledna 1956 Čapajevsk, Kujbyševská oblast, RSFSR, SSSR) je bývalý sovětský (resp. po rozpadu SSSR ruský) kosmonaut, v letech 1987–2003 člen oddílu kosmonautů RKK Eněrgija. Podnikl tři kosmické lety, vždy šlo o dlouhodobé pobyty na vesmírné stanici Mir. Celkem strávil ve vesmíru 747 dní, 14 hodin a 14 minut.

Sergei Vasilyevich Avdeyev (Сергей Васильевич Авдеев; born 1 January 1956) is a Russian engineer and cosmonaut. Avdeyev was born in Chapayevsk, Samara Oblast (formerly Kuybyshev Oblast), Russian SFSR. He graduated from Moscow Engineering Physics Institute in 1979 as an engineer-physicist. From 1979 to 1987 he worked as an engineer for NPO Energiya. He was selected as a cosmonaut as part of the Energia Engineer Group 9 on 26 March 1987. His basic cosmonaut training was from December 1987 through to July 1989. He retired as a cosmonaut on 14 February 2003.


Klubová kariéra.

Turín (1991–1992).

Za FC Turín Vieri debutoval v zápase domácího poháru. Jako nevyužitý náhradník přihlížel porážce proti Ajaxu ve finále Poháru UEFA.

Další kluby (1992–1996).

Později strávil po jedné sezóně v týmech italské druhé ligy. Nejprve hrál za AC Pisa 1909, poté za Ravenna FC 1913 a pak za Benátky FC. V ročníku 1995/96 si zahrál nejvyšší soutěž za Atalantu.

Juventus (1996–1997).

Turínský Juventus si pořídil Vieriho jako náhradu za odcházejícího Fabrizia Ravanelliho. Trenér Marcello Lippi utvořil útočnou vozbu ve složení Vieri-Bokšić podporovanou Del Pierem, která Juventusu v ročníku 1996/1997 vystřílela "Scudetto" (mistrovský titul). Ve finále Lize mistrů ale tým nestačil na Borussii Dortmund.

Atlético Madrid (1997–1998).

Během léta v roce 1997 překvapil fotbalový svět přestupem do Atlética Madrid, které měl trénovat Radomir Antić. Prezident Atlética Jesús Gil za posily utratil částku celkem 45 milionů liber (£) a do týmu tak kromě Vieriho přibyl například Juninho Paulista. Debutoval 30. srpna 1997 proti Realu Madrid v 1. kole ligy, zápas skončil nerozhodně 1:1. První trefa přišla v Poháru UEFA proti Leicesteru, když Vieri proměnil kontroverzní penaltu a přispěl k výhře 2:1. Koncem září se dostal do formy a zaznamenal sedm branek za čtveřici zápasů bez porážky včetně hattricku proti Realu Zaragoza při výhře 5:1. Proti řeckému PAOK Soluň v pohárové Evropě také vstřelil hattrick včetně povedené branky takřka z nulového úhlu. V listopadu proti UD Compostela si přivodil zranění a návrat se konal až začátkem nového roku.  Začátkem března vsítil proti Aston Ville v Poháru UEFA jediný gól tohoto klání. Atlético po prohře 1:2 v odvetě postoupilo do semifinále, kde nestačilo na Lazio. Na domácí scéně Atleti zaznamenali pokles formy, který způsobilo též zranění Juninha, přesto Vieri mužstvo gólově táhl. Proti Salamance dal rovnou čtyři branky, celek z Madridu ale na soupeře nestačil a prohrál 4:5. V předposledním kole pomohl dvěma trefami k vítězství 5:2 nad Barcelonou, jeho góly ale nakonec nestačily na více než sedmé místo.  Celkově v La Lize zaznamenal 24 branek za 24 zápasů. Náležela mu tak Trofeo Pichichi pro nejlepšího střelce. Na konci roku 1997 se objevil v závěrečné nominaci na Zlatý míč a skončil na děleném devátém místě.

Lazio Řím (1998–1999).

Vieri se dobře uvedl na světovém šampionátu ve Francii, což vyvolalo zájem velkoklubů. Jeho služby si nakonec zajistilo římské SS Lazio, které Atléticu zaplatilo částku 17,5 milionů liber (£). Nastoupil do 22 zápasů italské Serie A – obvykle po boku Marcela Salase – v nichž vstřelil 12 branek. Trenér Sven-Göran Eriksson dovedl Lazio do finále posledního ročníku Poháru vítězů pohárů, ve kterém italský celek zdolal Mallorcu 2:1. Na střelecké listině stála jména Vieri, Dani a Nedvěd. V italské lize skončilo Lazio druhé.

Inter Milán (1999–2005).

Inter Milán vykoupil Vieriho léta 1999 za částku 28 milionů liber (£) a učinil z něj nejdražší přestup historie. Prezident Interu Massimo Moratti tak získal útočného partnera pro Brazilce Ronalda. Vieri se zde znovu setkal s trenérem Lippim. Vieri se hned v prvním kole blýskl hattrickem proti Hellasu Verona. V průběhu září přispěl gólem k výhře 5:1 nad Parmou a jediným gólem zápasu pomohl překonat jeho bývalý tým FC Turin. Vzhledem k Ronaldovým zraněním se Vieri v útoku spoléhal na Zamorana, Recobu či Baggia. Stal se nejlepším střelcem svého týmu v italské lize, celkově dal 13 gólů. Sezónu tým zakončil na čtvrtém místě, zajistil si však účast v předkole Ligy mistrů. Trofej Lippiho mužstvo nevybojovalo.  Následující rok se "Nerazzurri" museli obejít zcela bez zraněného Ronalda. Vieri v Serii A zaznamenal 18 branek za 27 utkání, ale tým se nevzmohl na více než páté místo. Sezóna 2001/2002 přinesla zlepšení a nového trenéra Héctora Cúpera. Inter měl ještě v posledním kole naději na první titul od roku 1989. Milánští podlehli přes góly Vieriho a Di Biagia 2:4, titul tak získal Juventus.  Byl to Vieri, kdo v ročníku 2002/2003 ukořistil korunu pro nejlepšího střelce Serie A. V rámci Ligy mistrů gólově pomohl postupu do čtvrtfinále přes španělskou Valencii. Kvůli zranění neovlivnil semifinále proti AC Milán, který nakonec soutěž opanoval.  Letní měsíce v roce 2003 s sebou přinesly zájem londýnské Chelsea, jejíž údajnou nabídku 22 milionů liber Inter odmítl, sám Vieri navíc žádal až příliš vysoký plat. Chelsea nakonec koupila Vieriho partnera v útoku, Hernána Crespa. Vieriho novou konkurencí do útoku se stali Júlio Cruz a Obafemi Martins. Koncem září na domácí půdě zařídil vítězství 2:1 proti Dynamu Kyjev ve skupině v Lize mistrů, když se vrátil na hřiště po zranění kotníku a prosadil se po přímém kopu Kily Gonzáleze v poslední třicetiminutovce. Na podzim dostal vyhazov trenér Cúper a na jeho místo přišel Alberto Zaccheroni, se kterým neměl Vieri nejlepší vztahy. Vieri za sezónu nastřílel 13 ligových branek za 22 zápasů, ale ambiciózní Inter skončil až čtvrtý a znovu bez trofeje.  Tým převzal Roberto Mancini, jenž v útoku plánoval spárovat Vieriho s Adrianem, do toho ovšem záhy promlouval nadějný Obafemi Martins. Inter v Lize mistrů postoupil ze skupiny, ve které Vieri zaznamenal branku v zápase s Valencií při výhře 5:1. Během osmifinálového dvojzápasu proti Portu si připsal pár minut, neboť kouč Mancini vsadil především na Adriana, jenž se hattrickem zasloužil o postup. Ve čtvrtfinále ale "Černobílí" nestačili na milánského rivala, AC po výsledcích 0:2 a 0:3. Vieri odehrál jen 35 minut prvního klání, přednost před ním opět dostali jiní (Cruz, Martins, Adriano). V lednu 2005 proti Sampdorii pomohl otočit domácí utkání v samotném závěru, kdy ještě v 87. minutě Inter prohrával 0:2. Po gólu Martinse mu právě tento nigerijský mladík lobem nahrál na vyrovnávací gól na 2:2 už v nastaveném čase a dílo dokonal Álvaro Recoba ve třetí minutě nastavení. Ve 35. kole ligy na hřišti Brescie Vieri pojistil vedení 3:0 po dvou gólech Martinse, což Interu zajistilo konečnou příčku číslo tři. Za 27 zápasů se trefil ve 12 případech v Serii A. Ve své poslední sezóně za Inter patřila Vierimu čtvrtá příčka v žebříčku nejlépe placených fotbalistů s ročním platem 8,2 milionů liber (£). Před ním byli pouze David Beckham, Ronaldo a Zinédine Zidane, všichni z Realu Madrid.

AC Milán (2005–2006).

Začátkem července 2005 se upsal týmu AC Milán, a to na dva roky, poté co se dohodl na rozvázání smlouvy s Interem. Jeho konkurencí se měli stát Andrij Ševčenko, Filippo Inzaghi, Alberto Gilardino a Jon Dahl Tomasson. V mužstvu se neprosadil, v italské lize dal gól pouze Empoli při říjnové výhře 3:1. Jeden gól přidal v domácím poháru.

AS Monaco (2006).

V lednu 2006 přestoupil do AS Monaco, se kterým podepsal smlouvu na rok a půl. Zájem měly projevit také anglické kluby Tottenham a Newcastle.  Během zápasu v Ligue 1 26. března proti PSG si po souboji s Bernardem Mendym přivodil zranění kolena. To mu znemožnilo dokončit sezónu a také odcestovat na mistrovství světa.

Atalanta (2006–2007).

Vieri se léta 2006 vrátil do Atalanty, kde podepsal jednoroční kontrakt s měsíčním platem 1 500 eur. Za každý gól ale měl inkasovat 100 000 eur. Nováček soutěže se umístil na osmém místě. Vieri během v pořadí druhého angažmá v Atalantě odehrál jen sedm ligových zápasů a dal dva góly.

Fiorentina (2007–2008).

Mezi roky 2007 a 2008 působil ve Fiorentině, které se přezdívá "La Viola". S tou 34letý Vieri jako volný hráč podepsal jednoroční kontrakt a měl se pro trenéra Cesare Prandelliho stát náhradou za odcházejícího Lucu Toniho. Za Fiorentinu si zahrál 26 ligových zápasů, ve kterých se trefil šestkrát. Během čtyř skupinových zápasů Poháru UEFA mířil třikrát přesně a jako střídající zaznamenal gól i proti Mladé Boleslavi v tom posledním, čtvrtém. Semifinále proti Rangers došlo do penaltového rozstřelu, ve kterém Vieri neproměnil tu svoji a Fiorentina byla vyřazena. Ve druhém zápase měl jako čerstvý hráč z lavičky několik příležitostí, ale gól nevstřelil.

Atalanta (2008–2009).

V roce 2008 už potřetí působil v Atalantě. Zranění mu ovšem dovolila zahrát si v pouze pěti podzimních zápasech Serie A, i tak stihl dát alespoň dva góly, proti Udinese a Juventusu. Koncem roku 2008 byl na rádiové stanici Rai Radio 2 zvolen druhým největším zklamáním v italské lize, první skončil Quaresma. Poté co mu fanoušci dali najevo nespokojenost s jeho výkony, opustil během dubna tým z Lombardie, přestože měl klub zájem na jeho setrvání. Přes námluvy s anglickým Blackburnem a brazilským Botafogem bylo angažmá v Atalantě Vieriho posledním.

Reprezentační kariéra.

Vieri za reprezentaci debutoval 29. března 1997 v kvalifikačním zápase proti Moldavsku. Trenér Cesare Maldini jej nasadil do základu a Vieri se mu odvděčil gólem v 50. minutě. Itálie nakonec zvítězila 3:0. Jeho gól byl 1000. gólem italské reprezentace v její historii. Gólově se prosadil také v baráži o „MS“ proti Rusku.

MS 1998.

Vieri se vměstnal do nominace Cesare Maldiniho na mistrovství světa 1998, které se konalo ve Francii. Do úvodního utkání s Chile nastoupil od začátku a v 10. minutě otevřel po nahrávce Baggia skóre. Zápas skončil nerozhodně 2:2. Proti Kamerunu se trefil dvakrát při výhře 3:0, hlavičkou pak pomohl k výhře 2:1 nad Rakouskem ve třetím skupinovém zápase. Sám jediným gólem rozhodl osmifinále proti Norsku, když pronikl obranou soupeře s balónem od Di Biagiaa placírkou zakončil. Proti Francii nepadl gól ze hry, došlo tak na penaltový rozstřel, v němž uspěli Francouzi. Vieri svoji penaltu proměnil.

MS 2002.

V prvním utkání skupiny mistrovství světa v roce 2002 proti Ekvádoru sám dvěma góly zařídil výhru 2:0. Jeho další trefa proti Chorvatsku neodvrátila porážku 1:2, po remíze 1:1 s Mexikem ale Italové přeci jenom postoupili do osmifinále. Nechvalně proslulé utkání proti domácí Jižní Koreji odehrál Vieri celé a v 18. minutě se prosadil hlavičkou vzdor těsné obraně Jihokorejců. Soupeř ale v závěru vyrovnal a v prodloužení si tzv. zlatým gólem zajistil postup do čtvrtfinále.

EURO 2004.

Trenér Giovanni Trapattoni povolal Vieriho na jeho první Mistrovství Evropy, které se konalo v Portugalsku v roce 2004. Jeho výkony na Euru byly ovšem zklamáním, na turnaji Vieri nevstřelil branku. V úvodu proti Dánsku byl po celé utkání podporován Tottim a Del Pierem a Camoranesim ze stran. Ve druhém poločase jeho hlavičku vykryl gólman Sørensen, zápas nakonec dopadl nerozhodně 0:0. Proti Švédsku Itálie opět remizovala, tentokráte 1:1. Suspendovaného Tottiho zastoupil Antonio Cassano, který Vierimu připravil několik příležitostí a sám gól dal. Vieri ale před koncem zápasu neuhlídal Zlatana Ibrahimoviće, který Vieriho ve vzduchu překonal a hlavou přesně zacílil. Ve třetím zápase skupiny „C“ dostal v základní jedenáctce přednost Bernardo Corradi, Vieri se tak do zápasu dostal až v jeho průběhu, a to v 53. minutě právě za Corradiho. Ani on ale neodvrátil vyřazení přes konečné vítězství 2:1 nad Bulharskem.

MS 2006.

Zranění kolena Vierimu odepřelo možnost odcestovat na mistrovství světa v roce 2006, kde Itálie konečně získala kýžené zlato.

Osobní život.

Vieri ve volném čase rád hraje kriket.

Christian Vieri (* 12. červenca 1973, Bologna, Itálie) je bývalý italský reprezentační fotbalista. Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů.

Christian "Bobo" Vieri (; born 12 July 1973) is an Italian former professional footballer who played as a centre forward.


Popis a funkce.

Ameloblasty jsou vysoké cylindrické buňky ektodermálního původu s velkým množstvím mitochondrií. V průměru mají přibližně 4 μm a 40 μm na délku a mají hexagonální krystalické uspořádání. Každý ameloblast je opatřen apikálním výběžkem známým jako Tomesův výběžek obsahující sekreční granula s proteiny enamelinem a amelogeninem vytvářející sklovinu, nejtvrdší látku v lidském těle.

Stručně vznik zubu.

Koncem 5. týdne těhotenství dochází ke spojení maxilárních, mediálních nasálních a mandibulárních výběžků, rovněž se propojí epitelová tkáň za vzniku souvislého odontogenního epitelu pro horní a dolní čelist. Ze zevní části epitelu poté vzniká vestibulární lišta ("lamina vestibularis"), z vnitřní části zubní lišta ("lamina dentalis") – epitelový základ dentice. Obě části epitelu, které již rozložením odpovídají tvaru čelistí, se proti sobě zvedají a tvoří val, mezi který se vmezeřuje ektomezenchym.  Zubní lišta se posléze mění v tzv. sklovinný orgán, jmenovitě ve stádiích: pupen, pohárek a zvonek. Ve stádiu pupenu (8. týden těhotenství) se lišty rozdělují do 10 samostatných ostrůvků, tvoří základ ektodermové části zubu. Zubní pupeny se v průběhu 9. týdne těhotenství zanořují do mezenchymu čelisti a vytváří stádium pohárku. V tomto stádiu dochází k rozestoupení stěny a vzniku zevní a vnitřní vrstvy buněk, mezi nimiž se vytváří tzv. hvězdicovité retikulum. Tuto strukturu nazýváme sklovinný orgán; mezenchym se vyklenuje do zubního pohárku a vytváří zubní papilu ("papilla densalis"). Kolem 12. týdne těhotenství začínají do papily vrůstat cévy a nervy, pohárek se mění ve stádium zvonku.

Vznik ameloblastů.

Na zubní liště ("lamina dentalis")se zhruba v 6. týdnu těhotenství tvoří v desíti (u mléčného chrupu), resp. dvaceti (u stálého chrupu) ohniscích ektodermové čepičky. Mezenchym se diferencuje na buňky vytvářející cement, povrchová ektodermová vrstva vytváří zevní a vnitřní sklovinný epitel. Ze zevního sklovinného epitelu se diferencují odontoblasty nasedající ze spodní strany na bazální laminu, z vnitřního sklovinného epitelu pak ameloblasty nasedající na bazální laminu shora.

Regulace tvorby ameloblastů.

Ameloblasty jsou plně funkční, až když je první vrstva zuboviny přeměněna na odontoblasty. Ještě před vlastní produkcí skloviny ovlivňují ameloblasty povrchovou vrstvu buněk zubní papily, jež přemění na odontoblasty. Odontoblasty poté začnou vylučovat predentin, který stimuluje ameloblasty k sekreci skloviny.

Tvorba skloviny.

Ameloblasty jsou epitelovými buňkami sekretující ze spodní strany svého povrchu, která je přivrácena k bazální lamině ("lamina basalis"), nikoli ze strany vrchní, jak tomu běžně u epiteliálních buněk bývá. Ameloblasty odbourávají bazální laminu, ke které přisedají, a Tomesovy výběžky sekretují na oblast odontoblastů a zuboviny sklovinu. Poté dochází k mineralizaci, u které ale není úloha ameloblastů zcela objasněna.  Jelikož sekretují ameloblasty sklovinu "pod sebe", jsou jí postupně vytlačovány do hvězdicovitého retikula. Poté, co dosáhne sklovina patřičné tloušťky, mění se ameloblasty na povrchové kubické buňky, které se při prořezávání zubu sdírají.  K morfogenezi zubů dochází mezi ději tvořícími epitel obličeje a neurální lištou mezenchymálního původu. Přestože se předpokládá, že diferenciace ameloblastů a počátek ukládání sklovinné matrix se děje až po dokončení morfogeneze korunky, objevuje se stále více důkazů o tom, že k oddělení linie ameloblastových buněk může docházet mnohem dříve. Příkladem je detekce receptoru Notch, který je v jiných vývojových systémech spojen s determinací buněk, v zubním epitelu byl pozorován ještě před stádiem zubního pupenu.

Ameloblasty jsou buňky objevující se a fungující jen při vývoji zubu u obratlovců jako ložisko zubní skloviny, tvrdé vnější vrstvy zubu, která formuje kousací povrch.

Ameloblasts are cells present only during tooth development that deposit tooth enamel, which is the hard outermost layer of the tooth forming the surface of the crown.


Život.

Herbert Tobias, syn puškaře z Dessau, byl autodidakt a naučil se ve věku deseti let fotografovat a později i vyvolávat. Původně se chtěl stát hercem, ale tomu zabránila časná smrt jeho otce roku 1936. Pracoval jako zeměměřič, pak byl roku 1942 povolán do wehrmachtu a poslán na východní frontu, kde vznikly jeho první významné snímky. Krátce před koncem války dezertoval, dostal se do amerického zajetí, odkud byl propuštěn koncem roku 1945.  Pak krátce pracoval jako herec u kočovné společnosti. V roce 1948 se seznámil s civilním zaměstnancem americké armády a zamiloval se do něj. Odešli spolu do Paříže. Ve francouzském hlavním městě potkal Tobias známého německého fotografa Willyho Maywalda, pro kterého pracoval jako retušér, a ten mu poskytl první kontakty do světa módy. Roku 1953 vyšly první Tobiasovy práce v časopisu Vogue. Ve stejném roce vystoupil proti razii v pařížské homosexuální scéně, byl vykázán z Francie a vrátil se do Heidelbergu. Od října 1953 vycházely jeho snímky v německých časopisech a o měsíc později vyhrál mezi 18000 účastníky první místo v soutěži o titulní snímek "Frankfurter Illustrierten Zeitung".  Přestěhoval se do Berlína a tam se také konala v listopadu 1954 jeho první samostatná výstava. Díky zveřejňování svých snímků v mnoha renomovaných časopisech se stal od roku 1956 známým v německé módní branži. Jeho kontakty do světa módy a filmu vedly v dalších letech ke vzniku mnoha portrétů, např. Hildegard Knef, Zarah Leander, Valeska Gert, Amanda Lear, Klaus Kinski, Tatjana Gsovsky, Jean-Pierre Ponnelle, Andreas Baader nebo Nico. Od roku 1960 se stále obtížněji podřizoval disciplíně módního světa, a proto vznikalo stále méně prací. Roku 1966 se opět přiklonil k herectví a vytvořil role v divadle i ve filmu.  V roce 1969 se přestěhoval do Hamburku a jen díky finanční podpoře svých přátel a několika zakázkám, kdy vytvořil obálky gramofonových desek, se mohl „držet nad vodou“.  Od roku 1972 vycházely jeho práce v časopisech pro homosexuály, nejvíce v časopise him applaus. V roce 1981 se konaly v Amsterdamu a Berlíně velmi respektované výstavy jeho díla. Toto pozdní uznání a plánování vydání fotografické publikace ho podnítily k systematickému utřídění a popsání starých negativů. V únoru 1982 těžce onemocněl a 17. srpna téhož roku zemřel jako jedna z prvních obětí AIDS v Německu. Jeho hrob na hamburském hlavním hřbitově byl prohlášen roku 2007 hamburským senátem čestným hrobem.  Svou fotografickou pozůstalost odkázal Berlínské galerii (Landesmuseum für moderne Kunst, Fotografie und Architektur).

Herbert Tobias (14. prosince 1924 v Dessau - 17. srpna 1982 v Hamburku) byl německý fotograf, v padesátých letech se proslavil jako módní fotograf. Zvlášť umělecky cenné jsou jeho portréty, ruské snímky z druhé světové války a jeho fotografie mužů s homosexuální tematikou.

Herbert Tobias (14 December 1924 – 17 August 1982) was a German photographer who first became well known for his fashion photography during the 1950s. His portrait studies, his photographs of Russia during World War II and his homoerotic pictures of men are all of artistic value. He was one of the first well-known people in Germany to die from AIDS.


Historie.

Přímým předchůdcem státního podniku Slov-Air byl útvar Agrolet (jako součást Československých aerolinií), který vznikl v roce 1961 k provádění leteckých prací v zemědělství a lesnictví. V roce 1969 formálně Agrolet zanikl a vznikl státní letecký podnik Slov-Air. Za prvotního předchůdce Slov-Airu lze však považovat společnost Baťa, která mimo jiné provozovala od roku 1924 také vlastní leteckou dopravu. Firma Baťa byla v roce 1945 znárodněna (Baťa, n.p.), nicméně její letecké oddělení zůstalo zachováno. Od 1. ledna 1949 firma existovala pod názvem Svit, n.p. Letecké oddělení firmy pak působilo pod obchodní značkou Svitlet, avšak během téhož roku stalo přidruženou součástí Československých aerolinií, které ho jako oddíl pro aerotaxi definitivně pohltily v roce 1951. Tento původní oddíl (v souvislosti se změněným předmětem své činnosti /letecké zemědělské práce/ od poloviny 50. let 20. stol.) byl v roce 1961 reorganizován do specializovaného útvaru ČSA nazvaného Agrolet. Ten pak tvořil v souvislosti s federalizací Československa základ nové firmy (s celostátní působností) pod názvem Slov-Air, podnik pre leteckú činnosť. Útvar Agrolet měl sídlo na Letišti Praha-Ruzyně, nově vzniklý podnik Slov-Air sídlil od vzniku na Letišti Bratislava-Ivánka. Po roce 1992, kdy Slov-Air již neprovozoval leteckou záchrannou službu, se postupně snižoval počet jeho úkolů a v roce 2001 Slov-Air ukončil činnost.  K 1. lednu 1991 byl v rámci faktické federalizace Československa na základě kompetenčního zákona a delimitačního protokolu převeden na Slov-Air majetek Československých aerolinií na území Slovenska, přičemž Československé aerolinie se staly českým podnikem a Slov-Air se stal slovenským podnikem. Již v roce 1992 však Slovensko začalo projevovat s tímto rozdělením nespokojenost s tím, že dělení probíhalo v podmínkách, kdy se ještě nevědělo o zániku Československa, a že na takové dělení by dnes nemohli přistoupit. K dohodě o převodu dalšího podílu ČSA Slovensku však již nikdy nedošlo a slovenskému ultimativnímu požadavku, aby ČSA vypustily ze svého názvu Slovensko, bylo vyhověno až po dalších třech letech.

Vrtulníky.

Slov-Air využíval zpočátku dva vrtulníky Mil Mi-4, jeden stroj Mil Mi-1 a také vojenský vrtulník Mil Mi-8. Středně těžké vrtulníky Mil Mi-8 byly většinou využívány ke stavebně montážním pracím. Vzhledem k tomu, že vojenské stroje nebyly často k dispozici, měl Slov-Air v letech 1971 až 1973 vrtulník Mil Mi-8 pronajatý od východoněmeckého Interflugu. Od dubna 1970 slouží u Slov-Airu také jeden vrtulník PZL SM-2. Kvůli nedostatku letecké techniky nakupoval Slov-Air od roku 1973 nové vrtulníky. V roce 1973 se tak ve službě objevují první vrtulníky Mil Mi-8 a od roku 1974 také nové lehké stroje Mil Mi-2. Vrtulníky byly používány pro stavebně montážní práce, geofyzikální průzkum, vztyčování stožárů vysokého napětí a pro další činnosti, ale největší význam vrtulníků Slov-Airu se projevil se vznikem letecké záchranné služby v Československu v roce 1987.

Letecká záchranná služba.

O vybudování systému organizované letecké záchranné služby na území Československé socialistické republiky se začalo uvažovat teprve v roce 1977. Federální ministerstvo vnitra, ministerstvo zdravotnictví a Ústav národního zdraví začali shromažďovat informace o provozu letecké záchranné služby v ostatních evropských zemích. Pozornost byla soustředěna především na počet a zaměření letů, ale sbíraly se informace také o stanovištích a vrtulnících letecké záchranné služby.  Letecká záchranná služba zahájila na území Československa činnost oficiálně 1. dubna 1987 v 7:15. Jednalo se o zkušební provoz pro oblast Prahy a Středočeského kraje. Pražský Ústav národního zdraví vyčlenil pro leteckou záchrannou službu zdravotnický personál, Letecká správa Federálního ministerstva vnitra poskytla vrtulníky a Československá státní pojišťovna zajistila finanční krytí projektu. První etapa zkušebního provozu probíhala do 30. května 1987 a zjišťovala ji Letecká správa Federálního ministerstva vnitra, druhá etapa probíhala od 15. července do 30. září 1987 a chod letecké záchranné služby zajišťoval státní podnik Slov-Air.  Systém letecké záchranné služby byl v Československu vybudován mezi lety 1987–1992. Státní podnik Slov-Air zajišťoval svými vrtulníky provoz letecké záchranné služby na téměř všech stanicích letecké záchranné služby. Výjimku tvořily pouze stanice Kryštof 06 v Hradci Králové, Kryštof 13 v Českých Budějovicích, Kryštof 16 v Trenčíně, Kryštof 17 v Havlíčkově Brodě a Kryštof 18 v Liberci, kde sloužily vrtulníky jiných subjektů. Po roce 1992 převzaly provoz na všech stanicích soukromé společnosti nebo jiné státní subjekty.

Slov-Air, podnik pre leteckú činnosť (někdy také Slov Air či SlovAir) byl státní podnik existující od roku 1969 do roku 2001 na území Československa a později Slovenska. Vrtulníky byly používány pro stavebně montážní práce, geofyzikální průzkum, vztyčování stožárů vysokého napětí a pro další činnosti, ale největší význam vrtulníků Slov-Airu se projevil se vznikem letecké záchranné služby v Československu v roce 1987. V roce 1991 přešla na Slov-Air slovenská část majetku Československých aerolinií.

Slov-Air (also styled Slov Air or Slovair) was an airline from Czechoslovakia (respectively Slovakia following the dissolution), which provided services for agriculture, civil engineering, helicopter emergency medical service and the industry.


Historie.

Fotoaparát sa začal vyrábět v roce 1984 jako sovětská kopie japonského fotoaparátu Cosina CX-2 uvedeného na trh o čtyři roky dříve. První masová výroba LOMO LC-A fotoaparátů začala v roce 1984. Měsíční produkce 1100 ks putovala výhradně na ruský trh. Po období počáteční výroby a následném zvýšení produkční kapacity, které trvalo asi půl roku, byla produkce LOMO LC-A v plném proudu. Na výrobě tohoto fotoaparátu se podílelo asi 1200 lidí, z toho 500 lidí pracovalo na kompletaci dílů.  V roce 2005 byla ukončena produkce originálního přístroje LOMO LC-A. Jeho nástupce LC-A+ byl představen v roce 2006 a výroba byla přesunuta do Číny. LC-A+ obsahoval stejný objektiv jako LC-A vyrobený společností LOMO plc v Rusku. To se změnilo v roce 2007 a objektivy na následující modely byly vyráběny v Číně.

Princip.

Expozice je jediná automatická funkce, kterou LC-A poskytuje. Vkládání, navíjení, přetáčení a zaostřování je manuální. Clona může být také nastavena manuálně. Rychlost spouště je pevně nastavena na 1/60s (tato vlastnost byla později odstraněna z LC-A+).  Expozice je automatická při nastavení páčky do polohy A. Rychlost spouště je proměnlivá v intervalu od 2 minut po 1/500 sekundy. Rozsah clony je od f/2.8 do f/16. Automatický systém expozice reguluje množství dopadeného světla zvyšováním nebo snižováním délky expozice po dobu, co je závěrka otevřená. Tato funkce spolu se způsobem synchronizace blesku produkuje zajímavé efekty při použití blesku při slabých světelných podmínkách.  Zaostřování objektivu se nastavuje výběrem jedné ze 4 zón (0.8m, 1.5m, 3m a formula_1). Starší verze fotoaparátu obsahují uvnitř hledáčku obrázky, které zobrazují právě vybranou zónu zaostření. Tato vlastnost u starších modelů nebyla.  Funkce kontroly baterie používá LED světlo umístěné uvnitř hledáčku. Pokud je v bateriích dostatek energie, rozsvítí se toto světlo při každém stisknutí spouště. Druhé LED světlo v hledáčku se rozsvítí vždy, když je zvolená rychlost uzávěrky kratší než 1/30s.

Tělo.

Velikost a tvar aparátu je velmi podobný fotoaparátu Cosina CX-2, hlavní rozdíl je pevně osazený objektiv (na rozdíl od rotujícího v Cosině CX-2). Napájení je zajištěno třemi plochými bateriemi Silver Oxide 1,5 (S76, LR44).

Lomografie.

Lomografie označuje fotografování kompaktním fotoaparátem LOMO LC-A. Je to registrovaná obchodní známka společnosti "Lomographic Society International" se sídlem v Rakousku. Je licencovaná od ruské společnosti LOMO PLC. Tento fotoaparát se stal na začátku 90. let legendou, především v Rakousku – existují umělci, kteří se dobrovolně omezují na jednoduché technické možnosti tohoto aparátu a pokoušejí se o uměleckou fotografii oproštěnou od technických aspektů. Jeho popularita je tak vysoká, že se začaly vyrábět nové verze staré značky. Snímky pořízené tímto přístrojem se pro svou specifičnost někdy nazývají "lomografie", proces jejich pořizování je "lomografování" či "lomení".

Kniha.

V roce 2009 byla na počest 25. výročí začátku výroby fotoaparátu vydána kniha "LOMO LC-A Big Book". Na 664 stranách se nachází 3 000 fotografií zachycených tímto fotoaparátem.

LOMO LC-A ("Lomo Kompakt Automat" LK-A nebo LC-A) je kompaktní fotoaparát na kinofilm s pevným 35 mm objektivem vyráběný továrnou Leningradskoje Optiko-Mechaničeskoje Objediněnije. Fotoaparát má plastové tělo s uzavíratelnou kovovou krytkou objektivu a hledáčkem. Fotoaparát je vybaven automatickou elektronickou závěrkou a elektronickým řízením expozice.

The LOMO LC-A (Lomo Kompakt Automat) is a fixed lens, 35 mm film, leaf shutter, zone focus, compact camera introduced in 1984. Its design is based on the Cosina CX-2, with the difference being that it lacks a swiveling front and self-timer. It was built in Soviet-era Leningrad by Leningrad Optics and Mechanics Association (LOMO).


Životopis.

Jiří Vacek se narodil v roce 1931 ve Slaném a o duchovní život se začal zajímat již v roce 1945. Jeho první knihou s duchovní tematikou byl "Ohnivý keř čili odhalená cesta mystická" od Karla Weinfurtera, podle kterého začal provádět mystická cvičení, především tzv. písmenková cvičení a soustředění na duchovní srdce.  Od počátku byl přitahován osobou Ramany Mahárišiho, duchovního učitele a mudrce z 19. až 20. století, jehož átmavičáru (stezku poznání sebe) od konce padesátých let i praktikoval. Jeho dalšími duchovními mistry, se kterými byl osobně v kontaktu, pak byli Jarka Kočí z Ostravy a Míla Tomášová. Za komunistického režimu byl Jiří Vacek pro své duchovní zájmy vyslýchán Státní bezpečností a dokonce i odsouzen za narušování socialistického soužití a následně i několikrát vyhozen ze zaměstnání. Bez ohledu na to však již v té době šířil své práce a překlady a to ve formě samizdatů.  Po roce 1989 začal veřejně působit a vydávat překlady duchovních knih, především díla s naukou Ramany Mahárišiho, knihy pojednávající o nedvojném poznání – advaitě, ale i překlady děl z křesťanství či zenbuddhismu. Jeho vlastních praktických děl, která dosud vydal, je více než 100 a překladů více než 30.  Ve volném čase se věnuje veřejným meditacím.

Tresť učení.

Duchovní nauka prezentovaná Jiřím Vackem vychází především z učení Ramany Mahárišiho. Stejně jako on učí Jiří Vacek, že základem duchovního života je nalezení naší pravé existence v sebe si vědomém vědomí neboli realizace (což je uvědomění) si našeho pravého Já. Nejjednodušším způsobem jak si naše pravé Já uvědomit je „stopa“ pozorovatele, jelikož k tomu, abychom mohli cokoliv pozorovat, musíme zde být my – vědomí, které vše pozoruje neboli si uvědomuje. Ve vědomí pozorovatele se neustále rozlišujeme od všech pozorovaných předmětů, kterými jsou naše tělo, výtvory naší mysli včetně našich citů a okolní svět. Současně si přímo a beze slov či myšlení uvědomujeme, že jsme nehmotným vědomím, které si tyto pozorované předměty uvědomuje. Tento nejpodstatnější prvek duchovní praxe můžeme a máme provádět neustále, a to i při všech běžných denních činnostech. Vědomím sebe si vědomého pozorovatele vnášíme do našeho každodenního života život božský, nerozdělujeme jej na světský a duchovní, a navíc naše činnosti v takovémto opření se o Boha provádíme lépe a kvalitněji. Tato praxe nám umožňuje realizovat i druhý nosný prvek duchovní praxe jímž je rozpouštění vásán, sklonů naší mysli zaměřených na naše tělo a do našeho od Boha odpadlého světa. Tuto praxi zaměřenou převážně na statický aspekt Skutečnosti doplnil Jiří Vacek o nedílný prvek, kterým je vnitřní pránajáma. Tato meditace zaměřená na božskou tvůrčí sílu doplňuje jeho nauku o praxi duchovního života tak, aby byly rozvíjeny současně oba aspekty Skutečnosti – statický i dynamický.

Přehled díla.

Vlastní práce Jiřího Vacka doposud tvoří přes 100 titulů s nejrůznějšími tématy z oblasti jógy a mystiky a k tomu se druží ještě přes 30 překladů z různých duchovních směrů. O jeho práci se často opírají i autoři jiných děl, např. Vojtěch Steiner v "Dějinách jógy" či editoři ruského vydání "Hovorů s Ramanou Mahárišim" a další.  Základní dílo J. Vacka tvoří knihy "Základy jógy a mystiky", "Královská jóga" a "Učebnice átmavičáry", kde jsou objasněny základní principy duchovního života.  "Řada nejvyšší jóga a mystika" objasňuje teorii a praxi nejrůznějších druhů jóg, jako je džňána jóga, bhakti jóga, karma jóga a další a tím nabízí celkový, syntetický pohled, a odkrývá zákonitosti, kterými se naše duchovní úsilí řídí.  V titulech jako je například "Život božský" nebo "Chození s Bohem" nalezne čtenář popis stavu sjednocení s Bohem a jeho podmínky, jejichž dodržování jej udrží. Obsahují i řadu praktických návodů a postupů, které tento stav prohlubují.  Kniha "Život a učení Ramany Maháriših"o líčí život a nauku velkého duchovního učitele 19. až 20. století, Ramany Mahárišiho. V díle "Kdo jsem já" pak nalezneme Maharišiho učení přímé stezky. Třídílné "Rozhovory s Ramanou Mahárišim" zachycují rozhovory, které vedli s mudrcem význační spisovatelé a filosofové jako např. Paul Brunton, Jógananda, Evans Wentz, prof. S. Radhakrishnan, pozdější indický prezident i prostí tazatelé. V odpovědích Ramany Mahárišiho je zachycena moudrost a síla, které obrací pozornost tazatele zpět na samotný zdroj naší existence, na naše pravé Já. Bohatým zdrojem této literatury je Ramanašrám.  Překlady sanskrtských spisů seznamují čtenáře se základními díly nedvojné filozofie – advaity. Například "Jóga Vašišta" je v celé Indii považována za vrcholné dílo o józe vůbec. Je připisována védskému mudrci Válmíkimu a podává návod k dosažení nirvány formou rozmluvy mudrce a Rámy, božského avatára.  Díla z oblasti křesťanské mystiky jsou svým obsahem zaměřena na vnitřní význam křesťanství, jakožto základní principy všech pravých, vnitřních náboženství. Je zde podán podrobný výklad bible z hlediska vnitřního, duchovního života. Mimo jiné sem patří překlady významných děl křesťanských světců. Například "Poutník vypráví o své cestě k Bohu" je vyprávěním ruského pravoslavného poutníka z 19. století o tom, jak hledal nepřetržitou modlitbu Srdce, ke které nás nabízí Nový zákon. Nalezl ji v opakování Ježíšovy modlitby.  Ve svých pamětech pod názvem "Jak jsem hledal Boha a nalezl sebe" Jiří Vacek podrobně a rozsáhle líčí svůj životopis zahrnující oblasti jak „běžného“ tak i duchovního života.  Svými překlady Jiří Vacek objevil a zpřístupnil českému čtenáři takové duchovní mistry, jako je např. Svámí Ramdas, Nisargadatta Maharádž, Svámí Muktánanda, zenový mistr Hui-Hai, Sai Baba ze Širdí a další.  Audio CD a Video DVD obsahují autentické záznamy z promluv o duchovní praxi a ze společných meditací a seminářů.  Ve svých dílech se Jiří Vacek vyjadřuje i k současným společenským tématům, např. v knihách "Odhalená tvář Němců", "Vraždění po německu" a souvisejících článcích.  Některé z autorových prací byly přeloženy do cizích jazyků jako například "Džňána Gíta" do německého, holandského a anglického. Některé anglické texty a články o meditaci a spirituální praxi byly zkompilovány v knize "Handful of Gems".

Veřejné působení.

Praxi duchovního života učí Jiří Vacek na veřejných meditacích, které probíhají v Praze, Brně, Olomouci a Hradci Králové (dříve i po celém Slovensku) a na týdenních meditačních seminářích pořádaných v České i Slovenské republice.

Jiří Vacek (* 25. května 1931, Slaný) je český mystik, spisovatel a překladatel duchovní literatury. Působí jako učitel jógy, mystiky a nedvojné filozofie – advaity v Čechách i v zahraničí. Ve své praxi vychází z učení Šrí Ramany Mahárišiho, tamilského mudrce z Arunáčaly. Je autorem encyklopedie z oblasti jógy a mystiky s názvem "Řada nejvyšší jóga a mystika". Jeho články byly publikovány v mnoha časopisech tuzemských i zahraničních. Je též autorem mnoha CD a DVD s duchovní tematikou. Do českého jazyka přeložil díla z nejrůznějších oblastí duchovní literatury, především učení Ramany Mahárišiho, ale i mnoha dalších. Jako popularizátor jógy a mystiky značně ovlivnil a stále ovlivňuje současnou duchovní scénu.

Ing. Jiří Vacek (born May 25, 1931, Slaný, Czech Republic) is a Czech mystic, writer and translator of spiritual literature.