Buddhismus.

Dva významy Dháraní.

Prvním významem je schopnost udržet v mysli řeč, nauku buddhů, bez jediné chyby, po jejich vyslechnutí. Tuto schopnost dosahovali arhaté. Díky tomu byla přes tři sta let udržována řeč Buddhy bez jediné chyby, aniž by byla překroucena.  Arhaté vždy když začali mluvit o Dharmě, kterou slyšeli přímo z úst samotného Buddhy, začínali stejnou větou: "Tak jsem slyšel", což okamžitě dávalo jistotu, že je to přesné opakování slov Buddhy bez jediného chybného slova. Do dnešního dne začínají sútry těmito slovy.  Esencí sútry je text, kterému se říká Dháraní, který znamená udržení v mysli významu této nauky a tohoto textu v paměti. Dháraní v tomto případě už nejde přeložit do lidského jazyka, i když se v dnešní době setkáváme s pokusy přeložení těchto Dháraní. Někdy na začátku Dháraní, jindy uprostřed a někdy také na konci se objevuje esence Dháraní, nebo také srdce Dháraní, kterou je mantra, a esencí mantry je semenná slabika této mantry, tzv. bídža. Cílem Dháraní (skt. māhātmya) je to, co jí činí skutečnou.  Dháraní neboli tib. gzungs v tomto případě již nemají logický sled. Je to spíše tajemná řeč, která pro nás nemá logiku. Svůj smysl nabývají, až když zůstanou probuzené pomocí praxe a duchovního rozvoje praktikujícího žáka.

Sútry a Dháraní.

Poprvé se ze slovem Dháraní setkáváme v Lalativistara sūtra a Saddharmapundarīka sūtra. Karunāpundarika sūtra ve své druhé části má celou škálu Dháraní vypočítavaných jako "základy důvěry, víry " (skt. adhimuktipadam) v získání různých dovedností, které musí ovládat Bódhisattva (např. čtyři magické síly, skt. siddhi).  Z důvodu magických mocí Dháraní jejich symboliku a charakter do detailu zpracovaly školy tantry. V sútře Buddhy medicíny se nachází Dháraní, jejímž úkolem je pomoci všem lidem trpícím různými nemocemi, mezi jinými také žloutenkou. Podle tradice byla pronesena Buddhou – " z čela se mu rozzářilo světlo a rozezněla se Dháraní":  čín. tuoluoni () | kor. t'arani () | jap. darani () | viet. da la ni  čín. zong-chi () |kor. ch'ongji () | jap. sōji () | viet. tông tri | tib. gzungs.sangs ().  čín. mi-zhou () | kor. milju () | jap]. mitsuju () | viet. mât tru.  čín. zhouyu () | kor. chuǒ () | jap. jugo () |viet. tru ngu'. čín. zhouwen () | kor. chumun () | jap. jumun () | viet. tru văn. čín. chi-ming () | kor. chimyǒng () | jap. chimyō () | viet. tri minh.  čín. zhouyuan () | kor. chuwǒn () | jap. shūgen () | viet. tru nguyen.

Dháraní (tamilsky தாரணி, tibetsky gzungs. transliterace dhāraṇī – doslova "udržuje", "udržující" (magickou moc) je v tibetském buddhismu určitá část dharmické řeči buddhů.

A dharani (Devanagari: धारणी, IAST: ) is a Buddhist chant, mnemonic code, incantation, or recitation, usually a mantra consisting of Sanskrit or Pali phrases. Believed to be protective and with powers to generate merit for the Buddhist devotee, they constitute a major part of historic Buddhist literature. These chants have roots in Vedic Sanskrit literature, and many are written in Sanskrit scripts such as the Siddham as well as transliterated into Chinese, Korean, Japanese and other regional scripts.


Boje o Egypt.

Na počátku 60. let 12. století byla již Sýrie sjednocena pod Núr ad-Dínovou vládou a zajištěna proti útokům křižáků a spojenectvím také proti byzantskému vpádu. Zrak Núr ad-Dína se začal obracet k Egyptu, kde vládli šiítští Fátimovci. Také jeho formální vládci, Abbásovci, by rádi připojili Egypt pod svou vládu a pod sunnitský islám. Roku 1162 se stal Jeruzalémským králem Amaury I., který se do záležitostí Egypta často vměšoval. V Egyptě formálně vládli fátimovští chalífové, skutečnou moc ale držel v rukou vezír. Roku 1163 byl vezír Šávar sesazen, čehož Amaury využil a vytáhl do Egypta. Výprava skončila fiaskem, ovšem Šávar mezitím požádal Nur ad-Dína o pomoc při svém návratu na trůn.  Núr ad-Dín poslal roku 1164 do Egypta armádu pod velením svého nejlepšího vojevůdce Širkúha bin Šádhího. Ta svého cíle dosáhla, ale Šávar otočil. Ustoupil ze svých slibů a spojil se s Amaurym. Společně pak Širkúha oblehli ve městě Bilbeis. Núr ad-Dín na oplátku napadl antiochijské knížectví, obklíčil hrad Harim a zničil křižácké armády z Antiochie a Tripolisu. Při tom zajal množství významných osob, v čele s Bohemundem III. a Raimondem III., knížetem antiochijským a hrabětem tripoliským. Samotnou Antiochii opět neobsadil, zabral však Bainas. V Egyptě nakonec vše skončilo dohodou a Amaury i Širkúh odtáhli.  Širkúh se ale s armádou vrátil roku 1167, stejně tak i Amury. Opět vše skončilo dohodou a armády odtáhli. Následující rok se Amaury spojil s Byzantskou říší a vpadl opět do Egypta. Oblehl Káhiru a Šavár opět běžel prosit Núr ad-Dína o pomoc. Širkúh opět vytáhl do Egypta, armáda Amauryho se stáhla a on 9. ledna 1169 triumfálně vstoupil do Káhiry. Po deseti dnech byl Šavár zabit a Širkúh se stal vezírem. Po třech měsících ovšem zemřel. Jeho nástupcem se stal Saláh ad-Dín Júsuf, později známý jako Saladin. Byl to jeho synovec, který s ním podnikl všechny výpravy do Egypta.  Vztah mezi Saladinem a jeho nadřízeným Núr ad-Dínem byl stále napjatější. Saladin váhal s okamžitým sesazením šiítského chalífy a sunitského chalífu povolal až po jeho smrti v roce 1171, kdy fátimovský chalífát definitivně zrušil. Také on chtěl sjednotit Egypt a Sýrii pod svou vládou, na radu otce však proti Núr ad-Dínovi otevřeně nevystoupil. Odmítal však jeho rozkazy k útoku na Egypt. Nakonec se Núr ad-Dín chystal k výpravě do Egypta, ale roku 1174 zemřel na horečku vyvolanou infekcí.

Osobnost a vláda Núr ad-Dína.

Núr ad-Dín se proslavil jako spravedlivý vládce a horlivý stoupenec sunnitského islámu. Jako sunnita nevyužíval válečnou kořisti k vlastnímu obohacení, ale investoval je do množství náboženských staveb, nemocnic, škol a lázní. Na svém území zavedl soudní systém a účinnou státní správu. Pro islám se stal vojenskou legendou a obrazem spravedlivého a moudrého vládce. V povědomí a ve věhlasu jej ale zastínil vojevůdce ještě větší, jeho nástupce Saladin.

Literatura.

PHILLIPS, CH.: "An Illustrated History of Crusades and the Crusades Knights." Lorenz Books, Annes Publishing Ltd.:London, 2009.

Núr ad-Dín (arabsky - v překladu "světlo víry", celým jménem al-Malik al-Ádil Núr ad-Dín Abú al-Kásim Mahmúd Ibn 'Imád ad-Dín Zengí, únor 1118 - 15. května 1174) byl tureckým sultánem Damašku, Aleppa a Mosulu.

Nūr ad-Dīn Abū al-Qāsim Maḥmūd ibn ʿImād ad-Dīn Zengī (February 1118 – 15 May 1174), often shortened to his "laqab" Nur ad-Din (, "Light of the Faith") and in Turkish also known as Nûreddin Mahmud Zengi, was a member of the Oghuz Turkish Zengid dynasty, which ruled the Syrian province of the Seljuk Empire. He reigned from 1146 to 1174.


Život a filmová kariéra.

Brigitte Bardot byla celosvětově sexuálním symbolem 50. a 60. let 20. století. K filmové kariéře jí pomohl její první manžel, režisér Roger Vadim. Jejím nejúspěšnějším filmem byl snímek "A Bůh stvořil ženu" "(Et Dieu créa la Femme)", který byl natočen roku 1956. Známé a oblíbené byly však svého času téměř všechny filmy, ve kterých herečka účinkovala. Natočeny byly celou plejádou významných francouzských a amerických režisérů, například film z roku 1955 Velké manévry "(Les Grandes manœuvres)", který režíroval René Clair a ve kterém Gérard Philipe ztělesnil hlavní mužskou roli. Ve filmu z roku 1965 Viva Maria!, který natočil režisér Louis Malle, hrála také Jeanne Moreau.  Brigitte Bardot byla několikrát vdaná. Jejím prvním manželem se stal Roger Vadim, který jí dopomohl k filmové kariéře. S Vadimem se rozvedla v roce 1957. Dva roky poté vstoupila do druhého manželství, a to s hercem Jacquesem Charrierem, s nímž má své jediné vlastní dítě – syna Nicolase (dnes žije v Norsku). Poté se provdala za německého průmyslníka a multimilionáře Gunthera Sachse, s nímž žila v letech 1966 až 1969 a který ji uvedl do světa tzv. Jetsetu. Jejím nynějším manželem je od roku 1992 francouzský pravicový politik Bernard d'Ormale, který je členem strany Front national. I Brigitte Bardot sama se publicisticky angažuje pro pravicové politické hnutí.  Brigitte Bardot natočila celkově 42 hraných filmů. Svou filmovou kariéru se rozhodla ukončit v roce 1973 ve svých 39 letech. Svůj další život zasvětila již zmiňovanému boji za práva zvířat, jemuž se věnuje dodnes, a své publicistické činnosti.  Již dlouho je vegetariánka a silná kuřačka.

Brigitte Bardot, celým jménem Brigitte Anne-Marie Bardot, česky přechýleně Brigitte Bardotová (* 28. září 1934 v Paříži, Francie) je francouzská filmová herečka, zpěvačka, v mládí i modelka a v současnosti bojovnice za práva zvířat.

Brigitte Anne-Marie Bardot (, ; born 28 September 1934), often referred to by the initials B.B., is a French former actress and singer, and animal rights activist. Famous for portraying sexually emancipated personae with hedonistic lifestyles, she was one of the best known sex symbols of the 1950s and 1960s. Although she withdrew from the entertainment industry in 1973, she remains a major popular culture icon.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 60 m přibližně 37 km jižně od Tel Avivu, 52 km severně od Beer Ševy, 45 km západně od Jeruzaléma a 17 km severovýchodně od Aškelonu. Leží v rovinaté a zemědělsky využívané krajině v regionu Šefela. Jihozápadně od obce probíhá vádí Nachal Guvrin, která tu pak ústí do řeky Lachiš. Okolní region se nazývá Chevel Lachiš.  Leží v hustě osídlené oblasti, která je etnicky zcela židovská. Město je na dopravní síť napojeno pomocí dálnice číslo 40 a dálnice číslo 3, které se tu kříží.

Dějiny.

Kirjat Mal'achi byl založen roku 1951. Zpočátku šlo o stanové město a uprchlický tábor ("ma'bara") založený roku 1950, které přijímalo obrovská množství židovských imigrantů, kteří v počátečních letech existence státu přišli do Izraele. Velká část těchto imigrantů byla součástí židovského exodu z arabských zemí. Později byl tábor přetvořen na takzvané rozvojové město (plánovitě budované sídlo).  Původně se nové sídlo nazývalo Kastina, podle nedaleké arabské vesnice Kastina vysídlené roku 1948. V roce 1952 získalo nynější název. Ten odkazuje na proroka Malachiáše; současně vyjadřuje vděčnost židovské komunitě z Los Angeles (španělsky: "„andělé“", což je v hebrejštině "„mal'achim“"), která se svou finanční podporou zasadila o založení toho města.  Nejznámějším starostou byl pozdější izraelský prezident Moše Kacav, který se stal zdejším starostou v roce 1969 ve věku 24 let. Později se stal starostou i jeho bratr Lior Kacav. V roce 1998 byla obec povýšena na město. Do té doby šlo o místní radu (malé město).

Vzdělávání.

Pocle Centrálního statistického úřadu (CBS) se ve městě nachází 15 škol s celkovým počtem studentů. Ti jsou rozděleni do 10 základních škol ( žáků) a 9 středních škol ( žáků). V roce 2001 bylo 47,9 % studentů 12. ročníků připuštěno ke státní maturitní zkoušce.

Demografie.

Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé – přibližně osob (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu, ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, přibližně osob).  Jde o středně velkou obec městského typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo lidí.

Kirjat Mal'achi (, doslova "„Malachiášovo Město“", v oficiálním přepisu do angličtiny Qiryat Mal'achi, přepisováno též Kiryat Mal'achi) je město v Izraeli v Jižním distriktu. Starostou je Moti Malka.

Kiryat Malakhi (, also Qiryat Malakhi or Kiryat Malachi) is a city in the Southern District of Israel, from Ashkelon. In it had a population of. Its jurisdiction is 4,632 dunams (~4.6 km2).


Umístění a hranice.

Judsko je ohraničena Bejt Curem (u Hebronu) na jihu, dvojměstím Bejt Choron na severu, horou Latrun na západě a řekou Jordán na východě.  Judsko je hornatá oblast. V západní části jsou to Judské hory, východní část tvoří Judská poušť. Vyznačuje se proměnlivou nadmořskou výškou (od 400 m až po 1 020 metrů nad mořem). Terén člení četná údolí, kterými protékají většinou sezónní toky (vádí) jako Nachal Adorajim, Nachal Guvrin, Lachiš nebo Sorek.  Mezi nejvýznamnější města Judeje patří Jeruzalém, Betlém, Jericho a Hebron. V Bibli existují záznamy o zemědělství a pěstování ovcí v Judeji. Pohoří Judeje bylo v dávných dobách zalesněné.

Historie.

Judsko bylo osídleno již v době kamenné a paleoantropologové věří, že přes toto území migroval Homo sapiens z Afriky při postupném osidlování světa před 100 tisíci lety. Archeologické důkazy o osídlení území již před 11 tisíci roky byly nalezeny v Jerichu. S těmito nálezy je zároveň spojována domněnka, že na území Judeje se nachází nejstarší osídlení na světě. V minulosti bylo území Judeje obydlené velkým množstvím lidí, z větší části Izraelitů.  Judsko bylo součástí Judského království, později Seleukovskou říší. Ještě později v Judeji vládla dynastie Makabejských.

Římská nadvláda.

Nadvládu nad Judeou získal Řím v 1. stol. př. n. l. a stala se římskou provincií. Po smrti královny Alexandry Salome (Šlomcijon) vypukla občanská válka, ve které se proti sobě postavili její dva synové Hyrkanos II. a Aristobúlos II. Teprve ale Pompeius dosadil na trůn Hyrkana. V roce 66 n. l. došlo k židovskému povstání, které bylo ale neúspěšné. V roce 70 n. l. byl Jeruzalém zničen a velká část obyvatel byla zabita nebo zotročena.

Bar Kochbovo povstání.

Po 70 letech došlo k další židovské vzpouře, tentokrát pod vedením Bar Kochby. Bylo ustaveno Izraelské království, které ale existovalo pouhé tři roky. Po Bar Kochbově porážce (132 - 135 n.l.) se římský císař Hadrián rozhodl vymazat identitu izraelské Judeje a začal prosazovat používání názvu "Palastina", kterým byla označena celá země izraelská. Zároveň došlo k přejmenování Jeruzaléma na "Aelia Capitolina". Římané v oblasti zabili či prodali do otroctví velké množství Židů a velké množství Židů také odešlo do židovské diaspory (vyhnanství). Nikdy ale nebylo dosaženo úplného odstranění židovského elementu z Judeje.

20. století.

Po I. sv. válce se Judsko stalo součástí mandátní Palestiny, přičemž toto území bylo důvodem sporu mezi správou britské Palestiny a autonomním Emirátem Transjordánské Palestiny (územní oblast uvnitř britského mandátního území, z níž později vzniklo Transjordánsko a posléze nezávislé Jordánské království). Jordánsko získalo nezávislost v roce 1946 a OSN vytvořila plán na rozdělení britské Palestiny v roce 1947. Jordánsko ale během arabsko-izraelské války v roce 1948 část tohoto území obsadilo a svou svrchovanost na něm uplatňovalo až do roku 1967, kdy toto území obsadil Izrael během Šestidenní války. Tato část Judeje, nyní známá též jako Západní břeh Jordánu.

Judsko (případně také Judea, ( יהודה, "Jehuda"; Ιουδαία, "Ioudaía"; "Iudæa") je hornatá jižní část historické Země izraelské ("Erec Jisra'el"). V současné době se toto území dělí mezi Stát Izrael a Palestinskou autonomii.

Judea or Judaea, and the modern version of Judah (; from, "Yəhuda", "Yəhûḏāh",, ; ) is the ancient Hebrew and Israelite biblical, the contemporaneous Latin, and the modern-day name of the mountainous southern part of the region of Palestine. The name originates from the Hebrew name Yehudah, a son of the Jewish patriarch Jacob/Israel, and Yehudah's progeny forming the biblical Israelite tribe of Judah (Yehudah) and later the associated Kingdom of Judah, which the 1906 Jewish Encyclopedia dates from 934 until 586 BCE. The name of the region continued to be incorporated through the Babylonian conquest, Persian, Hellenistic, and Roman periods as Yehud, Yehud Medinata, Hasmonean Judea, and consequently Herodian Judea and Roman Judea, respectively.


Historie Paláce Kinských.

Na místě dnešního paláce ve středověku stávaly dva starší domy. V západní části paláce se v podzemí dochovaly zbytky románského domu, severněji pak jiný raně gotický dům. Dnešní rokokový palác byl postaven pro hraběte Jana Arnošta Golze v letech 1755 až 1765 podle starších plánů Kiliána Ignáce Dientzenhofera a pod vedením architekta Anselma Luraga. Na fasádě provedl bohatou štukovou výzdobu C. G. Bossi. Průčelí je nahoře zakončeno dvěma atikami, které zdobí řada soch. Znázorňují antické bohy a jsou dílem Ignáce Františka Platzera. Dva souměrně umístěné monumentální vchody lemované kamennými sloupy spojuje v prvním patře úzký balkón.  Po smrti hraběte Golze koupil roku 1768 palác kníže Rudolf Kinský. V době vlastnictví rodu Kinských byly interiéry přestavěny klasicistně. Došlo také k rozšíření paláce o druhý dvůr sevřený mezi třemi křídly v empírovém stylu podle projektu J. O. Krannera. Roku 1835 byl k paláci připojen další dům; ten byl pod Krannerovým vedením přestavěn novobarokně.

Význam Paláce Kinských v historii.

9. června 1843 se v paláci narodila Bertha von Suttner, pozdější sekretářka Alfreda Nobela, jež roku 1905 jako první žena obdržela Nobelovu cenu za mír.  Koncem 19. století v budově sídlilo německé gymnázium, kam chodil v letech 1893 až 1901 i Franz Kafka a o dekádu později i František R. Kraus. V meziválečném období bylo v paláci umístěno polské vyslanectví (1922–1934).  V roce 1948 sehrál palác důležitou roli v komunistické propagandě – podle ní právě 25. února z jeho balkónu pronesl Klement Gottwald svůj historický proslov začínající slovy „Právě jsem se vrátil z Hradu...“ Z balkónu Paláce Kinských ale řečnil Gottwald o čtyři dny dříve, 21. února, a zmiňovaná věta zazněla až na Václavském náměstí z korby nákladního vozu. Tím ostatně výčet komunistických falzifikací o únoru 1948 nekončí. Vedle Gottwalda stál 21. února na balkóně Vladimír Clementis (jenž Gottwaldovi údajně zapůjčil svoji čepici) a spolu byli zachyceni na dobové fotografii. Když byl později Clementis obviněn z pokusu o spiknutí a popraven, stal se pro komunistický režim nežádoucí, a to i na této fotografii; proto byl ze snímku vyretušován a na fotografii která byla později hojně používána k propagandistickým účelům zbyla pouze jeho čepice na pozadí průčelí paláce.  Roku 1949 se stal palác Kinských sídlem sbírky grafiky Národní galerie v Praze. Na přelomu 60. a 70. let měla v paláci zkušebnu skupina The Plastic People of the Universe pod záštitou Pražského kulturního střediska. V roce 1992 byl spolu se Staroměstským náměstím prohlášen národní kulturní památkou. V současnosti je v něm umístěna sbírka Národní galerie "umění Asie a starověkého Středomoří".

Palác Kinských (také Palác Golz-Kinských) je významná rokoková stavba v Praze na Staroměstském náměstí 606/12. Stojí na jeho východní straně poblíž pomníku Jana Husa, vedle domu U Kamenného zvonu 605/13.

Kinský Palace () is a former palace, now an art museum, located on Old Town Square in the Old Town area of Prague, Czech Republic. The palace's name refers to its former ownership by the Kinský noble family.


Historie.

Zřejmě první text pojednávající o knihovnictví "Advis pour dresser une bibliothèque" sepsal v roce 1627 francouzský knihovník a učenec Gabriel Naude. Své zkušenosti získal v době, kdy zakládal a udržoval knihovnu kardinála Julese Mazarina.  Thomas Jefferson, jehož knihovna v Monticello sestávala z tisíců knih, navrhl klasifikační systém inspirovaný Baconovou metodou, jenž třídí knihy více či méně podle tématu spíše než abecedně, jak tomu bylo dříve. Knihovna T. Jeffersona byla základem knihovny Kongresu (Library of Congress).

20. století.

Ve třicátých letech 20. století měla finanční krize výrazný dopad na společnost. Je popisována krize školství, krize inteligence a krize kultury či mravů.  Knihovny a vzdělávací instituce obecně byly v době krize výrazně podfinancovány. V letech 1932 až 1933 byla dokonce dočasně uzavřena Státní knihovnická škola. Docházelo i k tomu, že nebyly peníze na nákup nových knížek, tedy především dražších. Navzdory zákonem (Zákon o veřejných knihovnách obecních č. 430/1919 Sb. a navazující předpisy) stanovené výši dotací veřejných knihoven nedocházelo k plnění stanovených limitů, některé obce dokonce nefinancovaly veřejné knihovny vůbec. Veřejné knihovny doplňovaly nabídku o velmi levnou romantickou literaturu (Červená knihovna, Rodokapsy), někdy označovanou výrazem „brak“.  16.6. 1935 Jiří Mahen sjednotil dvě nejvýznamnější knihovnické společnosti, tedy Spolek československých knihovníků a Spolek veřejných obecných knihovníků, do jedné společnosti pod názvem Ústřední spolek československých knihovníků. V roce 1935 vešlo v platnost vládní nařízení o povinných výtiscích, avšak ty dostávaly jen akademické knihovny. Knihovní zákon z roku 1919 umožnil, aby vznikaly i knihovny pro jazykové menšiny. Po obsazení Čech a Moravy nacisty byla zavedena přísná cenzura a na důležitá místa byli dosazeni nacističtí pracovníci.

Studium knihovnictví.

V současné době je možné v ČR studovat knihovnictví na třech univerzitách. Na Univerzitě Karlově Praze (Filozofická fakulta, Ústav informačních studií a knihovnictví), Masarykově univerzitě v Brně (Filozofická fakulta, Ústav české literatury a knihovnictví, Kabinet knihovnictví) a Slezské univerzitě v Opavě (Filozoficko-přírodovědecká fakulta, Ústav bohemistiky a knihovnictví, Oddělení knihovnictví)  Dále na Vyšší odborné škole informačních služeb v Praze a Vyšší odborné škole a střední odborné škole informačních a knihovnických služeb v Brně, Obchodní akademii a Střední odborné škole a Vyšší odborné škole ve Valašském Meziříčí.  Kromě knihovnického vzdělávání má velký význam mimoškolní vzdělávání knihovníků, kterému se věnují knihovnické spolky a další, v prvé řadě Svaz knihovníků a informačních pracovníků (SKIP).

Knihovnictví () je vědní, studijní a praktický obor, jehož předmětem jsou všechny aspekty činnosti knihoven a knihovnictví a který je - jako vědní a studijní obor - součástí informační vědy. Jeho předmětem ve 20. a 21. století už není pouze činnost veřejných a odborných knihoven, ale též specializovaných informačních středisek a podobných informačních institucí a organizací kamenných i virtuálních, veřejných i soukromých, komerčních i nekomerčních, které se specializují na zpracovávání dat a informací. Ve 20. a 21. století se tak knihovníci (resp. informační pracovníci či informační specialisté) zabývají nejen zjišťováním, získáváním (popř. akvizicí), shromažďováním, evidencí (popř. katalogizací), ukládáním, uchováváním, vyhledáváním, komunikací a distribucí (popř. vypůjčováním) dokumentů a informací požadovaných čtenářem (resp. uživatelem) knihovny či informační instituce (popř. "informačními službami"), ale správou a komunikací informací obecně zahrnující také správu a komunikaci informací o uživatelích informací, včetně analyticko-syntetického zpracování a vyhodnocování těchto informací. Zatímco v rámci oboru knihovnictví jsou výše uvedené informační procesy převážně pouze vykonávány, v rámci informační (popř. knihovní) vědy pak zkoumány. Příbuzným pojmem (resp. termínem) k praktickému pojetí oboru knihovnictví je informační profese, jehož význam je (a jak vyplývá z předchozího) širší než význam pojmu (termínu) knihovnictví.

Library science (often termed library studies, bibliothecography, library economy, and informatics) is an interdisciplinary or multidisciplinary field that applies the practices, perspectives, and tools of management, information technology, education, and other areas to libraries; the collection, organization, preservation, and dissemination of information resources; and the political economy of information. Martin Schrettinger, a Bavarian librarian, coined the discipline within his work (1808–1828) "Versuch eines vollständigen Lehrbuchs der Bibliothek-Wissenschaft oder Anleitung zur vollkommenen Geschäftsführung eines Bibliothekars". Rather than classifying information based on nature-oriented elements, as was previously done in his Bavarian library, Schrettinger organized books in alphabetical order. The first American school for library science was founded by Melvil Dewey at Columbia University in 1887.


Historie.

První astrofotografie je připisována Johnovi W. Draperovi, který vyfotografoval Měsíc již v roce 1840. O tři roky později nasnímal první spektrogram Slunce. V dubnu 1845 se podařila udělat Leonu Foucaultovi a Armandu Fizeauovi první fotografie Slunce. Na jejich daguerrotypii s průměrem 12 cm byly zcela jasné sluneční skvrny.  V roce 1850 pořídil ve hvězdárně Harvardovy univerzity astronom John Adams Whipple snímek první fixní hvězdy Vegy – montáž dalekohledu však pro expoziční dobu 100 sekund nebyla dostatečně přesná.  Po vylepšení technologie se v roce 1857 podařilo nafotografovat dvojhvězdu Alkor a Mizar – tentokrát na kolodiovou skleněnou desku. Dokumentace zatmění Slunce v červenci 1860 dala odpověď na otázku, zda protuberance ve skutečnosti představují sluneční erupce. V roce 1872 Henry Draper pořídil první spektrum fixní hvězdy - a opět to bylo u hvězdy Vega. Pierre Janssen pořídil roku 1874 první záznam z přechodu Venuše přes sluneční disk – na jeho snímku byly poprvé patrné granulace konvektivních proudů. Dne 22. prosince 1891 se Max Wolf stal prvním fotografem, který zdokumentoval planetku.  Syn Johna Drapera Henry Draper patřil k průkopníkům astrofotografie, v roce 1880 se stal prvním člověkem, který nafotografoval souhvězdí Orionu, což byl první astrosnímek z hlubokého vesmíru. Ale ještě před tím sestrojil teleskop Newtonova typu s průměrem zrcadla 15 1/2 palců a ohniskovou vzdáleností 150 palců. S ním na přelomu let 1862 - 1863 vytvořil několik fotografií hvězdné oblohy a v létě 1863 kolem 1 500 fotografií povrchu Měsíce. K fotografování používal metodu daguerrotypie. Dne 30. září 1872 vyfotografoval jako první hvězdné spektrum – u hvězdy Vega v souhvězdí Lyry. Vedl expedici, která měla za cíl v roce 1874 fotografovat přechod Venuše přes sluneční disk. 30. září 1880 získal prostřednictvím 33centimetrového refraktoru jako první snímek hvězdné mlhoviny (Velké mlhoviny mlhoviny v Orionu).  V roce 1884 potom následovala fotografie Galaxie v Andromedě (A. A. Common), první snímek galaxie. O 15 let později Julius Scheiner v Postupimi poprvé pořídil spektrum tohoto objektu.  George Henry Peters pracoval u společnosti U.S. Naval Observatory jako astronom a fotograf, objevil tři asteroidy (1905 - 1921) a fotografoval sluneční koróny.  Dalším průkopníkem na poli astrofotografie byl Němec Max Wolf. Během své návštěvy USA na začátku 20. století se začal zajímat o tehdy nový obor astrofotografie, což ho přivedlo k setkání s E. E. Barnardem. Jejich setkání vyústilo v dlouholetou korespondenci, spolupráci a přátelství. Smrt jeho přítele v roce 1923 Wolfa silně zasáhla a vedla k sepsání dlouhého nekrologu. Jedním z jeho přínosů bylo pozorování temných mlhovin, které byly již od dob Williama Herschela pro astronomy záhadou. V některých částech oblohy se nachází jen černé pozadí, ve kterém zcela chybí hvězdy. Pečlivým pozorováním a fotografováním oblastí společně s Barnardem dokázali, že se jedná o oblasti neprůhledných prachových mračen.  Edward Emerson Barnard byl americký astronom a průkopník použití fotografie při mapování oblohy, známý objevem Jupiterova měsíce Amalthea v roce 1892 a objevy několika komet. V roce 1916 objevil hvězdu s největším známým vlastním pohybem, která byla na jeho počet nazvána Barnardova hvězda. V devíti letech se stal asistentem fotografa v Nashvillu a jednou si přinesl malý objektiv z rozbitého dalekohledu. Protože byl zručný, sestrojil si malý teleskop, kterým pozoroval noční oblohu. Ve fotografickém ateliéru zůstal celých sedmnáct let a získal zde zkušenosti, které později využil při fotografování hvězdné oblohy. Později se mu dostala do rukou astronomická publikace od Thomase Dicka a v roce 1876 si koupil 5-palcový (130 mm) refraktor (cena činila 2/3 jeho ročního platu). Dne 9. září 1892 objevil Saturnův měsíc Amalthea a na fotografickém snímku z 12. října 1892 objekt, který byl určen jako kometa s periodou oběhu 6,5 roku. Stal se tak prvním astronomem, který objevil kometu za použití fotografie. Objev měsíce Amalthea vedl k zájmu ostatních astronomů o hledání dalších měsíců pomocí astrofotografování. Po jeho smrti byl výběr jeho fotografií publikován v díle "„A Photographic Atlas of Selected Regions of the Milky Way“", dokončeném v roce 1927 E. B. Frostem, tehdejším ředitelem Yerkesovy observatoře, a Barnardovou neteří M. R. Calvertovou.

Současnost.

Amatérská astrofotografie.

Dnes je astrofotografie rychle se rozvíjející koníček, který je populární mezi fotografy, amatérskými astronomy a zájemci všech věkových kategorií. Je to dáno relativně snadnou dostupností astrofotografických zařízení, snižujícími se náklady a částečně i jednoduchostí použití.  V České republice shromažďuje snímky amatérských astrofotografů portál astrofotky.cz, nejlepší snímky měsíce zveřejňuje server astro.cz a existuje také soutěž o amatérského fotografa měsíce.  Jedním z devíti ocenění udělovaných každoročně Pacifickou astronomickou společností je "Amateur Achievement Award", udělovaná lidem, kteří dokázali významně přispět astronomii a přitom nejsou profesionálními astronomy. Toto ocenění získal v roce 2006 český astronom Kamil Hornoch, který je znám především svými amatérskými objevy nov v galaxiích M31 a M81. Za své příspěvky astronomii získal tuto cenu také americký amatérský astrofotograf Steve Mandel, zejména za své úspěchy při pořizování CCD snímků slabých mlhovin a za popularizaci astronomie. Vlastní malou hvězdárnu v Soquelu v Kalifornii. Cenu získal také Brit Nik Szymanek, který je uznávaný zejména pro své CCD snímky hlubokého vesmíru a příspěvky astronomickému vzdělávání a popularizaci astronomie. Cenu dostal za jeho schopnosti pořizování kvalitních snímků a zpracování obrazu. Své fotografie pořizuje pomocí teleskopů umístěných na observatořích na ostrově La Palma (Kanárské ostrovy) a na Havajských ostrovech.

Astrofotografie nebo astronomická fotografie je specializovaný typ fotografie, který se zaměřuje na tvorbu fotografií astronomických objektů na noční obloze jako například planet, hvězd a velmi dalekých objektů jako jsou hvězdná seskupení a galaxie.

Astrophotography is photography of astronomical objects, celestial events, and areas of the night sky. The first photograph of an astronomical object (the Moon) was taken in 1840, but it was not until the late 19th century that advances in technology allowed for detailed stellar photography. Besides being able to record the details of extended objects such as the Moon, Sun, and planets, astrophotography has the ability to image objects invisible to the human eye such as dim stars, nebulae, and galaxies. This is done by long time exposure since both film and digital cameras can accumulate and sum light photons over these long periods of time.


Poznávání a hodnocení.

Člověk nemůže žít jen jako nezúčastněný pozorovatel, nýbrž musí si vybírat a volit, a tedy i hodnotit. Neptá se jen, co je pravdivé a co nepravdivé, nýbrž především co je dobré a co špatné, lepší a horší. Platí to nejen o člověku, ale o každé bytosti do té míry, nakolik může svůj osud ovlivňovat (musí hledat potravu nebo vodu, vyhýbat se nebezpečí a podobně). Smyslová výbava slouží živočichům i lidem především k praktickým účelům, k tomu, aby si hájili svůj život – to znamená volili a hodnotili. Pouze člověk se může hodnocení zdržet a snažit se věci poznávat bez tohoto praktického životního zaujetí čili teoreticky, jak to dělá například věda.  Otázky „dobrého života“ patří k filosofii od samého počátku, starší filosofie je však řešila většinou jako hledání dobra, toho nejlepšího nebo ctností a vlastními postupy hodnocení se příliš nezabývala. Zájem o hodnocení jako porovnávání a oceňování rozvinuli především teoretičtí ekonomové (Adam Smith, Jean-Baptiste Say), kteří studovali, jak si člověk vybírá, čemu a kdy dává přednost, co za co je ochoten vyměnit, jakou čemu přisuzuje cenu atd.

Hodnocení a hodnoty.

Univerzálním prostředkem ekonomického oceňování jsou peníze. Jenže člověk vybírá, volí a hodnotí (tj. dává něčemu přednost před něčím jiným) daleko častěji tam, kde se volby nehodnotí penězi. Pojem hodnocení a hodnoty jako zásadně odlišný od poznávání a popisu se vyskytuje u Kanta a u Schopenhauera, klíčový význam však dostává u dvou velmi odlišných myslitelů, u F. Nietzscheho a Hermanna Lotze. Nietzsche byl přesvědčen, že hodnocení je základnější a pro člověka významnější než poznávání, zároveň však soudil, že zdrojem hodnocení je vůle, přesněji řečeno vůle k moci. Proto vyzýval k „přehodnocení všech hodnot“ a od tvořivého člověka očekával, že si především bude tvořit „své hodnoty“. Právě tvořiví jedinci podle něho vytvářejí a probojovávají specifické „desky hodnot“, které pak charakterizují a také odlišují lidské kultury.  Naproti tomu Lotze navázal na Herbarta a Kanta, podrobně se však zabýval právě procesem hodnocení a toto studium poprvé nazval axiologií. Na rozdíl od věcí, které mohou mít cenu, hodnoty podle Lotze neexistují tak jako věci, nicméně se prosazují v lidském hodnocení a přes dílčí kulturní a dobové rozdíly nejsou lidským výtvorem. Hodnoty hrají velkou roli v díle myslitelů jako byl Franz Brentano, Wilhelm Windelband, George Edward Moore, William James, Max Scheler, Nicolai Hartmann, John Dewey a dalších. Hodnocením jako porovnáváním v ekonomickém a zároveň i v širším lidském významu se zabýval Georg Simmel.

Kritika pojmu hodnoty.

Pojem hodnoty v tomto širším významu se stal předmětem kritiky ve fenomenologii. Na rozdíl od hodnocení, které lze bezpečně vykázat, hodnoty se ukazují spíše jako druhotné, jako „sedimenty hodnocení“ (Jan Patočka). Člověk má přímou zkušenost nesčetných aktů hodnocení, ale představou hodnoty se teprve dodatečně snaží odpovědět na otázku, proč dal něčemu přednost před něčím jiným. Proto se o hodnotách velmi často hovoří, kdybychom je však měli přesněji určit, museli bychom se obrátit k hodnocení a vymezovat je tedy kruhem: "Hodnoty jsou to, čím se řídíme při svém hodnocení". Pojem hodnoty přitom svádí k představě, jako kdyby to bylo něco jako věci, které stačí jen nalézat a následovat. Proto náročnější filosofické zkoumání vychází dnes spíše od aktů hodnocení, nikoli od předem daných hodnot.  Velkou obhajobou hodnot je poslední dílo Emanuela Rádla "Útěcha z filosofie" (1942). Podle Paula Ricoeura má axiologie hledat cestu mezi představou předem daných hodnot, která podceňuje tvůrčí povahu svobody, a opačnou představou, která činí z hodnot jen projekce vlastní vůle.

Axiologie (z řeckého "axios", rovnocenný, zasloužený) nebo také filosofie hodnot je moderní filosofická disciplina, součást praktické filosofie, která se zabývá hodnocením a hodnotami.

Axiology (from Greek, "axia", "value, worth"; and, "-logia") is the philosophical study of value. It is either the collective term for ethics and aesthetics, philosophical fields that depend crucially on notions of worth, or the foundation for these fields, and thus similar to value theory and meta-ethics. The term was first used by Paul Lapie, in 1902, and Eduard von Hartmann, in 1908.


Pozadí.

Hlavní hnací silou pro tvorbu botnetu je uznání a finanční zisk. Čím větší botnet je, tím větší „prestiž“ má majitel napříč komunitou. Ten také pronajímá část třetím stranám například k rozesílání spamu a útokům DDoS. Díky velkému množství počítačů, jež jsou součástí botnetu, je schopen vygenerovat velký síťový provoz ať už jako útok, nebo spam. Nicméně v poslední době se snížil počet spamů odeslaných z jednoho počítače, aby nedošlo k jeho odhalení ISP nebo antispamovými algoritmy. Botnety se staly značnou součástí internetu, avšak velmi dobře skryty. Protože IRC sítě zavedly protiopatření a blokují správcům přístup, musejí si najít vlastní servery, což jim přináší další náklady a komplikace. Někdy se správci podaří schovat instanci IRC serveru na výukový nebo firemní počítač s vysokorychlostním připojením a ten tak může podpořit ostatní boty. Tato metoda, kdy bot ovládá další boty, se rozšířila teprve nedávno.

Organizace.

Botnety jsou obvykle pojmenovány podle malwaru, pod kterým se šíří, avšak typicky existuje několik souběžných botnetů ovládaných různými lidmi s původem v jednom malwaru. Termín botnet může označovat libovolnou skupinu botů, jako můžou být i legitimní IRC-boti. Nejčastěji označuje množinu kompromitovaných počítačů (zvaných zombies), na kterých běží software, o kterém majitel nemusí vědět a zpravidla ani neví. Ten se může nainstalovat jeho ukvapeným klikáním nebo exploitem v browseru či systému. Původce botnetu () ovládá skupinu vzdáleně, například přes IRC veřejné servery nebo vlastní. Zkušenější a technicky zdatnější správci si vytvářejí vlastní protokoly, které mohou být i šifrované a tak se odhalení nebo vlámání do botnetu stává složitějším. Centrální uzel je v angličtině nazýván command-and-control server (C&C). Bot jako takový je před uživatelem schovaný a používá ke komunikaci s C&C serverem relativně běžné komunikační kanály (IRC, IM, twitter). V prvopočátku původce infikoval několik počítačů pomocí různých zranitelností. Noví boti pak mohou prohlížet své okolí a propagovat se do dalších počítačů opět pomocí zranitelností, nebo třeba slabých hesel. Obecně platí, že čím více slabostí dokáže bot najít v okolí a zneužít, tím se stává pro svého majitele cennějším, protože se lépe vypropaguje do sítě a rychleji rozšíří. Architektura botnetů se časem vyvíjela a ne všechny botnety mají stejnou topologii pro příkazy a ovládání. V závislosti na topologii na které je botnet postaven je různě odolný proti vypnutí, vyčíslení jeho síly a nebo lokalizaci hlavního C&C uzlu. Nicméně některé topologie naopak omezují prodejnost a pronajímatelnost botnetu pro třetí stranu (spammeři). Typické topologie botnetů jsou:

Formování botnetu a exploitace.

Obrázek ilustruje jak vzniká botnet a je následně použit k rozesílání spamu.

Botnet je v informatice označení pro softwarové agenty nebo pro internetové roboty, kteří fungují autonomně nebo automaticky. V současné době je termín nejvíce spojován s malwarem, kdy botnet označuje síť počítačů infikovaných speciálním softwarem, který je řízen z jednoho centra. Botnet pak provádí nežádoucí činnost, jako je rozesílání spamu, útoky DDoS a podobně.

A botnet is a number of Internet-connected devices, each of which is running one or more bots. Botnets can be used to perform Distributed Denial-of-Service (DDoS) attacks, steal data, send spam, and allows the attacker to access the device and its connection. The owner can control the botnet using command and control (C&C) software. The word "botnet" is a portmanteau of the words "robot" and "network". The term is usually used with a negative or malicious connotation.


Život.

Józef Ignacy Kraszewski se narodil roku 1812 Varšavě, ale dětství strávil na otcově statku u Pružan v tehdejší grodněnské gubernii (dnes v Bělorusku). Rozhodující vliv na jeho vychování měla jeho babička a prababička, které měly hluboký zájmem o literaturu i o politiku. Roku 1822 začal navštěvovat školu v Białe, od roku 1826 v Lublině a v letech 1827–1829 ve Svisloči, kde ukončil gymnázium. Na Vilniuské univerzitě pak studoval filozofii a literaturu a začal vydávat svá první díla, která však nebyla kritikou příznivě přijata. Za listopadového povstání v roce 1830 byl Kraszewski pro ilegální činnost zatčen a vězněn až do počátku roku 1832 (pro slabé zdraví strávil většinu tohoto času ve vězeňské nemocnici). Po propuštění musel nejprve žít pod policejním dohledem ve Vilniusu, ale roku 1833 mu bylo povoleno vrátit se na otcův statek. Roku 1838 se oženil s Žofií Woroniczównou, neteří varšavského primase a odjel se svou ženou do Volyně, kde hospodařil na svých statcích. Roku 1839 získal své první literární vítězství románem "Poeta i świat" (Básník a svět).  Protože Kraszewski hodlal vytvořit nové literární středisko pro Volyň, Podolí a Litvu, vydával v letech 1841–1851 ve Vilniusu literární a vědecký časopis "Ateneum", kolem něhož seskupil několik set předních spolupracovníků. Když toto literární hnuti skončilo nezdarem, přenesl Kraszewski sovu činnost do Varšavy, kde se stal spolupracovníkem "Gazety Warszawskiej" a později téměř všech temnějších časopisů. V té době se v jeho pracích začal projevovat vliv Dickensův, Balzacův a Gogolův a Kraszewski uveřejnil řadu svých vrcholných děl. Ačkoliv byl horlivým vyznavačem katolicismu, dospěl pod vlivem Hegela k názoru, že katolicismus nevylučuje pokrok. Rozešel se proto se svými konzervativně klerikálními přáteli, působícími v duchu smíření s Ruskem, přestěhoval se roku 1853 do Žitomiru, jakožto duchovního střediska Volyně a stal se zde kurátorem místních škol i divadelním inspektorem. Zabýval se rovněž problematikou nevolnictví a byl členem výboru pro osvobození selského stavu, přestože nebyl zastáncem jeho náhlé úplné svobody.  Roku 1859 se Kraszewski vrátil zpět do Varšavy a převzal zde redakci "Gazety Polskiej". Za tzv. lednového povstání v roce 1863 byl vypovězen z ruského Polska. Usadil se v Drážďanech, kde neúnavně hájil polské zájmy, což mu přineslo mnoho nepřátel ale také široké mezinárodní uznání. Vedle románů a povídek psal brožury, přednášel a vydával časopis "Hasło", takže jeho vliv na polskou společnost zůstal nezměněn. Roku 1883 byl Kraszewski pro podezření ze špionáže pro Francii v Drážďanech zatčen, odsouzen na tři a půl roku do žaláře a uvězněn v Magdeburku. Když zde těžce onemocněl, byl roku 1885 propuštěn na kauci a léčil se v Itálii. Zemřel roku 1887 v Ženevě.  Je pochován v kryptě Kostela sv. Archanděla Michaela a sv. Stanislava na Skałce v Krakově.

Dílo.

Józef Ignacy Kraszewski patří rozsahem své tvorby k unikátním zjevům světové literatury. Počet titulů jeho vydaných děl přesahuje 300 (což je přes 500 svazků a s časopiseckými pracemi, s korespondencí a s literárními úvahami bychom došli k počtu přes 600 svazků). Doménou jeho literární tvorby, vycházející z počátku ještě z romantismu, je kronikářský (mnohdy až dokumentární) román s již realistickým přístupem k tématu, vycházející z důkladného studia materiálu. Řadu románů věnoval sociální problematice vesnice (poměr šlechtického statkáře a rolnictva často komplikovaný milostnými vztahy). Kromě toho napsal celou řadu historických románů, ve kterých zobrazil téměř všechna období polských dějin do konce 18. století, a je tak považován za Sienkiewiczova předchůdce. V uměleckém ohledu se však Kraszewskému mnohdy nedostává (hlavně kvůli tvůrčímu chvatu) náležité hloubky, barvitosti, psychologické jednoty a kompoziční propracovanosti. Díky čistému jazyku a jasnému slohu byla však jeho díla čtenářsky velmi úspěšná a Kraszewskému se podařilo vytlačit z rukou polských čtenářů konzumní, zejména francouzskou literaturu, v čemž tkví jeho největší význam.  Kraszewski byl též autorem básní, dvaceti tří divadelních her, zabýval se literární historií a kritikou, byl obratný publicista a získal si též velikou zásluhu jako redaktor souborných spisů některých autorů (např. Jana Śniadeckého nebo Kazimierze Brodzińského) i jako vydavatel pamětí. Vedle literární tvorby se zabýval též malířstvím.

Józef Ignacy Kraszewski (28. července 1812, Varšava – 19. března 1887, Ženeva) byl polský národní buditel, historik, spisovatel a literární kritik. Je považován za tvůrce polského historického a sociálního románu, přičemž v jeho díle, vycházejícím z romantismu, se projevují silné prvky kritického realismu.

Józef Ignacy Kraszewski (28 July 1812 – 19 March 1887) was a Polish writer, publisher, historian, journalist, scholar, painter, and author who produced more than 200 novels and 150 novellas, short stories, and art reviews, which makes him the most prolific writer in the history of Polish literature and the seventh most prolific in the world. He is best known for his epic series on the history of Poland, comprising twenty-nine novels in seventy-nine parts. The son of a nobleman, Kraszewski studied at the University of Vilna between 1829 and 1830. He was imprisoned from 1830 to 1832 for participating in a secret patriotic organization. Banished from Congress Poland in 1863, he settled in Dresden, where he remained until 1884. Throughout his life he was active in publishing and journalism. He began publishing in 1830, gradually evolving from a romantic to a realist writer. His literary legacy consists of about 600 volumes of prose, poetry, drama, literary criticism and works on history and philosophy. A major Polish novelist, Kraszewski is known for his cycle of novels on the history of Poland (29 novels in 78 volumes), written between 1876 and 1887, of which the best from an artistic standpoint are "The Countess Cosel" (1874), "Brühl" (1875), and "An Ancient Tale" (1876). Kraszewski's "peasant" novels, including "Ulana" (1843) and "Ostap Bondarczuk" (1847), deal with the painful problems of the serf society and community. Outstanding among his social novels on contemporary themes are "The Magic Lantern" (1843–44) and "Morituri" (1874–75). The classic Polish realist writers regarded Kraszewski as their forerunner and mentor, however as a novelist writing about the history of Poland, Kraszewski is generally regarded as second only to the Nobel Prize winner Henryk Sienkiewicz.


Definice.

Nechť "V" je vektorový prostor nad nějakým podtělesem "F" tělesa komplexních čísel a "p" je reálná funkce definovaná na "V". Funkce "p" je seminorma na "V", jestliže je  Z předpokladu pozitivní homogenity plyne, že "p"(0) = 0 a následně ze subaditivity "p"(v) ≥ 0, pro všechna v ∈ "V".  Norma je seminorma "p", která je navíc pozitivně definitní:  Pro normu se namísto "p"(v) zpravidla používá označení ||v||.

Příklady.

Eukleidovská norma.

Na prostoru formula_1 lze definovat tzv. "eukleidovskou normu" vektoru x = ("x", "x",..., "x") jako Tato norma udává vzdálenost bodu x od počátku (což je důsledek Pythagorovy věty).

"p"-norma.

Nechť "p" ≥ 1 je reálné číslo.  Eukleidovská norma je speciálním případem této normy (pro "p" = 2).

Norma na prostoru se skalárním součinem.

Skalární součin indukuje přirozeným způsobem normu Pro normu indukovanou skalárním součinem platí Cauchyho–Schwarzova nerovnost

Vlastnosti.

Tvar jednotkové kružnice (množiny vektorů velikosti 1) se liší v různých normách (viz ilustraci).  Normy ||•|| and ||•|| na vektorovém prostoru "V" se nazývají "ekvivalentní", jestliže existují kladná reálná čísla "C" a "D" taková, že pro všechna "x" ∈ "V". Na vektorovém prostoru "konečné dimenze" jsou všechny normy ekvivalentní. Například normy ||•||, ||•|| a ||•|| jsou ekvivalentní na prostoru formula_1:  Ekvivalentní normy indukují tutéž topologii. Jsou-li dány dvě ekvivalentní normy na jednom prostoru, pak je spojitost funkcí i konvergence posloupností z tohoto prostoru v obou normách stejná.

Konvexní, vyvážené, pohlcující množiny.

Seminormy jsou úzce spjaty s konvexními, vyváženými, pohlcujícími množinami. Nechť "p" je seminorma na vektorovém prostoru "V", pak pro libovolný skalár α jsou množiny {"x" : "p"("x") < α} a {"x" : "p"("x") ≤ α} konvexní, vyvážené a pohlcující.  Obráceně, ke každé konvexní, vyvážené, pohlcující podmnožině "C" prostoru "V" existuje seminorma "μ" známá jako Minkowského funkcionál množiny "C", definovaná Pro tuto seminormu platí

Norma je funkce, která každému nenulovému vektoru přiřazuje kladné reálné číslo (tzv. "délku" nebo "velikost"), nulový vektor jako jediný má délku 0. V případě seminormy se naopak připouští, aby i nenulovým vektorům byla přiřazena nulová délka.

In mathematics, a norm is a function from a vector space over the real or complex numbers to the nonnegative real numbers that satisfies certain properties pertaining to scalability and additivity, and takes the value zero if only the input vector is zero. A pseudonorm or seminorm satisfies the same properties, except that it may have a zero value for some nonzero vectors.


Zápletka.

V hospodě U Vočka je Barney vylosován jako střízlý řidič a musí odvézt své opilé kamarády domů. Barney je postupně rozveze a Homer mu dovolí dopravit se jeho autem domů a očekává, že ho Barney ráno vrátí. Barney ovšem i s autem zmizí. O dva měsíce později se Barney vrátí neschopen si vzpomenout, kde auto nechal. Homerovi přijde dopis z New Yorku, ve kterém se píše, že jeho auto je zaparkované pod Světovým obchodním centrem. Rodina chce jet do New Yorku, ale Homer je proti, protože v New Yorku byl již jako náctiletý a z výletu měl hrozné zážitky. Přesvědčí jej až Bart, který slíbí, že mu zaplatí jízdenku ze svého.  Po příjezdu na Manhattan se Homer vydá pro své auto a zbytek rodiny se rozhodne pro prohlídku města. Po nalezení auta Homer zjistí, že je na jeho kole nasazena botička a bylo mu uděleno několik pokut za špatné parkování. Zatímco čeká na policistu, který by měl botičku odstranit, dostane hlad a přes ulici je pizzerie. Pouličního prodavače se zeptá zda mu pro ni dojde, ten ale odmítne a prodá mu svůj "Khlav Kalash". Homer poté dostane žízeň, aby spláchnul tu odpornou chuť kalaše a od prodavače koupí několik krabích džusů. Poté, co všechny vypije, se mu začne chtít močit. Homer své auto opustí a vydá se na toaletu. Shodou okolností policista dorazí právě ve chvíli, kdy je Homer na toaletě v nejvyšším patře budovy. Když policista zjistí, že u auta nikdo není, ihned odejde. Zbytek rodiny si mezitím prohlíží New York, konkrétně Sochu svobody, Malou Itálii a Čínskou čtvrť. Bart se odpojí a vydá se do redakce časopisu Mad Magazine, kde se setká s Alfredem E. Neumanem. Rodina navštíví muzikál na Broadwayi o klinice Betty Ford a poté si objedná projížďku po Central Parku na kočáře. V Central Parku se má rodina sejít s Homerem.  Když se Homer vrátí zpět ke svému autu, rozhodne se odjet i s nasazenou botičkou, aby našel svou rodinu dříve než bude noc. Jízdou s nasazenou botičkou si značně poškodí své auto. Zastaví se poblíž stavby, ukradne pneumatické kladivo, kterým sice odstraní botičku, ovšem své auto poškodí ještě více. Rychle se vydá do Central Parku, během cesty naruší piknik a basketbalový zápas a poté se shledá se svou rodinou. Při cestě domů Homer prohlásí, že jeho názor na New York se nijak nezměnil, ale ostatní členové rodiny tvrdí, že si výlet velice užili. Když jedou domů, auto má od pneumatického kladiva rozbitá okna a jedou za popelářským autem, ze kterého padají odpodky Homerovi přímo do obličeje.

Výroba.

Scenárista Ian Maxtone-Graham, bývalý obyvatel New Yorku, přišel s nápadem, že by se rodina mohla vydat do New Yorku po své ztracené auto, což byl podle něj "klasický manhattanský problém". Bill Oakley, který navštívil Světové obchodní centrum v roce 1973, kdy byl komplex dostavěn, navrhl, že by auto mohlo být zaparkováno na náměstí pod budovami. Josh Weinstein dodal: "Když jsme zjistili, že mezi budovami bylo náměstí, bylo jasné, že je to skvělé místo pro Homerovo auto."  Animátoři dostali za úkol vytvořit repliku města. David Silverman se vydal na Manhattan, kde pořídil stovky fotografií v oblasti kolem dvojčat. Po návratu strávil Lance Wilder a jeho tým animátorů značnou dobu tvorbou scén a pozadí, které obsahovaly takové detaily jako nápisy a další stovky drobností, které měly realisticky dokreslovat město. Oakley a Weinstein byli s výsledkem spokojeni a oba souhlasili s tvrzením, že ulice, budovy a dokonce i výtahy odpovídaly skutečnosti. V poslední scéně, kde odjíždí rodina z města přes George Washington Bridge, se kamera postupně vzdaluje, otáčí se k mostu bokem, aby bylo vidět panorama New Yorku a tudíž se podobá scénám natáčeným z vrtulníku. Při natáčení této scény byla použita počítačová animace, která nebyla v roce 1997 příliš běžná a byla tudíž nesmírně drahá a generování výsledné scény trvalo dlouhou dobu. Režisér Jim Reardon chtěl napodobit filmy, které končí podobným způsobem a prohlásil: "Vzpomínám si, že v každém filmu odehrávajícím se v New Yorku se kamera začne vzdalovat, pokud opouštíte město přes most." Krátce před premiérou se štáb ujišťoval, že FOX do závěrečných titulků, které běží během této scény, nebude vkládat reklamu.  Ken Keeler, autor písně "You're Checkin' In", ji napsal během dvou hodin. Po konzultaci se členy štábu byly v textu provedeny jen malé korekce. Bill Oakley byl nespokojen s částí, kde se zpívá, "hej, to je můj životabudíček". Podle něj zde mohla být použita lepší věta.

Kulturní odkazy.

Při Duffmanově vystoupení je použita píseň "Oh Yeah" od kapely Yello, která byla zpopularizována poslední scénou filmu Ferris Bueller's Day Off. Ray's Pizza navštívená Homerem je parodií na nezávisle vlastněné pizzerie, které mají ve svém názvu jméno "Ray". Když při cestě do New Yorku autobus míjí skupinu chasidských židů, Bart si je splete se ZZ Top. Při návštěvě časopisu Mad potká Bart Alfreda E. Neumana, kreslíře Davea Berga a postavu z komiksu Spy vs. Spy. Muzikálový herec zpívající píseň "You're Checkin' In" byl inspirován Robertem Downeyem mladším, který v době natáčení epizody trpěl závislostí na kokainu stejně jako postava v muzikálu. Scéna, kde Homer závodí v Central Parku s kočárem je založena na podobné scéně z filmu Ben-Hur. V poslední scéně, kde rodina odjíždí z města přes George Washington Bridge, hraje píseň "Theme from New York, New York."  Několik kulturních odkazů obsahuje Homerova vzpomínka na dřívější cestu do New Yorku. Během scény hraje ragtime "The Entertainer" známé především díky filmu Podraz. Scenárista Ian Maxtone-Graham navrhl režiséru Jimu Reardonovi použití této melodie. Později Maxtone-Graham vyjádřil, že "se ukázalo, že hudba a gagy se skvěle doplňují." Na začátku scény prochází Homer kolem pornografických kin, které hrají filmy "The Godfather's Parts, II", "Jeremiah's Johnson" a "Five Sleazy Pieces", což jsou přesmyčky filmů Kmotr II, Jeremiah Johnson a Five Easy Pieces. Ve scéně se objevuje Woody Allen, jak vyhazuje odpadky z okna, které shodou okolností dopadnou přímo na Homera. Na konci scény Homer v originálním dabingu říká: "... a tam se do mě pustili C.H.U.D's". Jde o odkaz na film C.H.U.D., což je zkratka pro "kanibalistické humanoidní obyvatele podzemí" (Cannibalistic Humanoid Underground Dwellers). V českém dabingu ovšem Homer říká "... a tam se do mě pustili bezdomovci".

Hodnocení epizody.

Epizoda byla hodnocena veskrze pozitivně. Píseň "You're Checkin' In" získala v roce 1998 Primetime Emmy Award za "výjimečný individuální výkon v hudbě a textech" a Annie Award za "výjimečnou hudbu v animovaném pořadu." Entertainment Weekly označil epizodu jako třináctou na seznamu pětadvaceti nejlepších epizod a AskMen.com ji zařadil na sedmé místo v seznamu deseti nejlepších epizod. IGN označila epizodu jako nejlepší v deváté sezóně. Po vydání deváté sezóny na DVD byla tato epizoda mnohými médií zmíněna jako příklad vysoké úrovně celé sezóny.  Ian Jones a Steve Williams, autoři webové stránky Off the Telly napsali, že se "epizoda vzdala snahy o zápletku a šlo tudíž jen o samostatné, nijak na sebe nenavazující gagy." Pro ně šlo o nejhorší první epizodu všech sérií. V dalším článku v Off the Telly napsali, že epizoda "nebyla z důvodu vkusu nikdy odvysílána na pozemně vysílajících stanicích ve Spojeném království." Šlo o narážku na BBC Two, která začala vysílat devátou sérii v říjnu 2001. Epizoda byla ve Spojeném království později odvysílána na Channel 4.  Kvůli centrální úloze Světového obchodního centra byla epizoda po útocích z 11. září vyřazena v mnoha zemích z vysílání. Postupně je ovšem do vysílání opět zařazována, ale některé části jsou i přesto cenzurovány. Mezi tyto scény patří hádka mezi dvěma muži v obou věžích. Producent Bill Oakley prohlásil, že některé výrazy v této hádce byly politovánihodné. Česká televize tuto scénu odvysílala v nezměněné podobě.

Město New York versus Homer Simpson je první epizoda deváté série seriálu Simpsonovi. Epizoda byla poprvé odvysílána 21. září 1997 na stanici FOX. V této epizodě cestují Simpsonovi do New Yorku pro své auto, které pod Světovým obchodním centrem zaparkoval Barney a následně jej opustil, takže na kolo od auta byla nasazena botička a je nutno zaplatit pokutu za špatné parkování. Po příjezdu do New Yorku se rodina vydá na prohlídku města a Homer se pokusí vyřídit záležitost se svým autem. Bohužel pro něj přijde policista odmontovat botičku právě ve chvíli, kdy je Homer na toaletě v jedné z věží a tudíž hned odejde. Frustrovaný Homer se rozhodne odjet i s botičkou nasazenou na kole, vyzvedne svou rodinu v Central Parku a vydá se zpět do Springfieldu.

"The City of New York vs. Homer Simpson" is the first episode of "The Simpsons"' ninth season. It was originally broadcast on the Fox network in the United States on September 21, 1997, as the 179th episode of the series. The episode features the Simpson family traveling to Manhattan to recover the family car, which was taken by Barney Gumble and abandoned outside the World Trade Center, where it has been repeatedly posted with parking tickets, and disabled with a parking boot.


Charakteristika.

Observatoř sestává z 27 nezávislých radioantén, z nichž každá váží 209 tun a má průměr paraboly 25 m. Antény jsou v prostoru rozloženy do tvaru písmene Y, přičemž každé z ramen je dlouhé 2,1 km. Podél všech antén vede speciální železniční trať, díky níž mohou být antény za pomoci speciální lokomotivy přemísťovány do předem připravených pozic podle aktuální potřeby.  Celý komplex funguje na principu interferometrie, jehož maximální základová linie činí 36 km. Pokud by měla mít jediná anténa stejný výkon jako tento komplex, musel by tedy průměr její paraboly činit 36 km. V základu existuje několik přednastavených formací např. A (největší) nebo D (nejužší), při které jsou všechny antény ve vzdálenosti do 600 m od středového bodu. Celý cyklus, během kterého se vystřídají všechny formace včetně několika hybridních trvá 16 měsíců. Antény jsou přemísťovány každých 3–5 měsíců. Přemísťování do menších formací probíhá ve dvou fázích, kdy dojde nejprve ke „zkrácení“ západních a východních ramen pomyslného písmene Y, později je zkráceno severní rameno.  Operační centrum (The Array Operations Center (AOC)) VLA se nachází v kampusu „New Mexico Institute of Mining and Technology“ (Soccoro, Nové Mexiko). AOC také slouží jako operační středisko pro podobný projekt Very Long Baseline Array, jehož antény jsou rozmístěny na linii počínaje Havají, konče na Panenských ostrovech.

Poslání VLA.

VLA je víceúčelovým nástrojem sestrojeným pro výzkum mnoha astronomických témat. Mezi objekty, které jsou VLA zkoumány, patří např. radiové galaxie, kvasary, supernovy, záblesky záření gama, radio-emitující hvězdy, Slunce a planety, černé díry aj. Během roku 1989 byl VLA využíván pro komunikaci se sondou Voyager 2, která v tu dobu míjela planetu Neptun.

Minulost a budoucnost projektu.

Projekt byl schválen americkým Kongresem roku 1972 a samotná stavba začala o šest měsíců později. K umístění první antény došlo v září 1975 a formálně otevřen byl roku 1980. Celkové náklady na výstavbu činily 78,5 milionů dolarů.  Po důkladné rekonstrukci technických zařízení, při níž se celková výkonnost zvýšila až o tři řády (citlivost, rozlišovací schopnost, frekvenční rozsah atd.), byla observatoř v roce 2011 znovu otevřena jako EVLA (Expanded Very Large Array), 31. března 2012 byla slavnostně přejmenována na "Karl G. Jansky Very Large Array" na počest amerického fyzika K. G. Janskyho (1905-1950), objevitele radiového záření z Mléčné dráhy. Do budoucna se uvažuje o rozšíření o další antény, a to až do vzdálenosti 300 km. Několik kilometrů jižně od observatoře vzniká nová observatoř "Magdalena Ridge Observatory" s optickým interferometrem.

Very Large Array (VLA) je radioastronomická observatoř, která se nachází na Pláních svatého Augustina mezi městy Magdalena a Datil přibližně 80 km západně od města Soccoro ve státě Nové Mexiko, USA. Je v plném provozu od roku 1980, v letech 2010–2011 prošla důkladnou rekonstrukcí zařízení..

The Karl G. Jansky Very Large Array (VLA) is a centimeter-wavelength radio astronomy observatory located in central New Mexico on the Plains of San Agustin, between the towns of Magdalena and Datil, ~50 miles (80 km) west of Socorro. The VLA comprises twenty-eight 25-meter radio telescopes (27 of which are operational while one is always rotating through maintenance) deployed in a Y-shaped array and all the equipment, instrumentation, and computing power to function as an interferometer. Each of the massive telescopes is mounted on double parallel railroad tracks, so the radius and density of the array can be transformed to adjust the balance between its angular resolution and its surface brightness sensitivity. Astronomers using the VLA have made key observations of black holes and protoplanetary disks around young stars, discovered magnetic filaments and traced complex gas motions at the Milky Way's center, probed the Universe's cosmological parameters, and provided new knowledge about the physical mechanisms that produce radio emission.


Studium a profesní kariéra.

Vystudoval obor sklo na Vysoké škole chemicko-technologické v Praze (promoce roku 1976, titul kandidát věd roku 1989). V letech 1976–1995 pracoval v řadě funkcí v podniku Sklo Union Teplice, kde zastával pozice sklář-technik, ředitel závodu, technický ředitel podniku a vedoucí obchodně-technických služeb. V letech 1995–1998 byl ředitelem ocelárny.

Osobní život.

Je ženatý a má čtyři děti.

Politická kariéra.

V senátních volbách roku 1996 neúspěšně kandidoval do horní komory parlamentu za senátní obvod č. 32 - Teplice. Získal 18 % hlasů a nepostoupil do 2. kola. Ve volbách v roce 1998 byl zvolen do poslanecké sněmovny za KSČM (volební obvod Severočeský kraj). V letech 1998–2004 byl členem sněmovního zahraničního výboru pro evropskou integraci, kromě toho v letech 2002–2004 i členem výboru pro evropskou integraci jako jeho místopředseda. Mandát poslance obhájil ve volbách v roce 2002. Na mandát rezignoval v červenci 2004.  V komunálních volbách roku 1998, komunálních volbách roku 2002, komunálních volbách roku 2006, komunálních volbách roku 2010, komunálních volbách roku 2014 a komunálních volbách roku 2018 byl za KSČM zvolen do zastupitelstva města Teplice.

Kandidatury do Evropského parlamentu (2004, 2009 a 2014).

Ve volbách roku 2004 byl pak zvolen za Českou republiku do Evropského parlamentu, kde působil ve výboru pro dopravu a turistiku a náhradníkem byl ve výboru pro zahraniční věci. Svůj mandát obhájil ve volbách roku 2009 a byl zařazen do Výbor pro dopravu a cestovní ruch. Byl členem frakce Evropská sjednocená levice a Severská zelená levice. Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2014 opět kandidoval, a to na 3. místě kandidátky KSČM. Získal však pouze 7 051 preferenčních hlasů, skončil na čtvrtém místě v rámci kandidátky (přeskočil ho Miloslav Ransdorf) a vzhledem k zisku tří mandátů pro KSČM se do Evropského parlamentu nedostal. Zasedl v něm až 4. února 2016 jako náhradník po úmrtí Miloslava Ransdorfa.

Hodnocení europoslance J. Kohlíčka (dle think-tanku Evropské hodnoty).

Dle vydané zprávy výše uvedeného think-tanku, která se vztahuje na období před následujícími volbami do Evropského parlamentu (2014) vyplývá následující:

Kandidatura do Evropského parlamentu v roce 2019.

Ve volbách do Evropského parlamentu v květnu 2019 mandát europoslance obhajoval a kandidoval na 17. místě kandidátky KSČM. Získal sice 5 778 preferenčních hlasů, ale mandát europoslance se mu nepodařilo obhájit.

Jaromír Kohlíček (* 23. února 1953 Teplice) je český politik, člen Komunistické strany Čech a Moravy, v letech 1998 až 2004 poslanec Poslanecké sněmovny PČR, v letech 2004 až 2014 a opět v letech 2016 až 2019 poslanec Evropského parlamentu. V roce 2018 se stal signatářem levicové platformy Restart.

Jaromír Kohlíček (born February 23, 1953 in Teplice) is a Czech politician and Member of the European Parliament for the Communist Party of Bohemia and Moravia; part of the European United Left–Nordic Green Left party group in the European Parliament. After studies at University of Chemical Technologies he ran unsuccessfully as a candidate for the Senate. He was also member of Lower Chamber of Czech Republic Parliament (from 1998 to 2004, when he was elected to European Parliament).


Historie radioteleskopu.

První anténa určená k identifikaci radiových zdrojů ve vesmíru byla sestrojena roku 1931 Karlem Guthem Janskym, inženýrem z Bellových laboratoří. Úkolem Janskyho byla identifikace zdrojů radiového šumu, které by mohly rušit komunikaci radiotelefonů. Janskyho anténa byla zkonstruována pro příjem krátkovlnných radiových signálů na frekvenci 20,5 MHz (přibližná vlnová délka λ=14,6 m). Anténa byla umístěna na otočnou plošinu, díky níž se mohla pohybovat v libovolném směru (zanedlouho proto získala přezdívku "Jansky's merry-go-round"). Měla průměr přibližně 30 m a výšku 6 m. K pohybu bylo využito sady pneumatik z automobilu Ford-T a díky tomu mohl být přesně nastaven směr zdroje, ze kterého měly být sledovány signály sledovány. Po straně antény byl umístěn malý a jednoduchý analogový systém záznamu přijímaných dat. Po několikaměsíčním záznamu Jansky data roztřídil a kategorizoval do tří předem určených kategorií rušení: "blízké bouře", "vzdálené bouře" a "nepravidelný šum neznámého původu". Jansky zanedlouho zjistil, že tento "nepravidelný šum" se opakuje vždy v cyklech po 23 hodinách a 56 minutách. Onen čtyřminutový rozdíl je ukazatelem tzv. hvězdného času, což je doba, kterou "pevnému" objektu trvají dva pohyby po nebeské sféře. Po porovnání svých pozorování s nebeskými mapami Jansky učinil závěr, že "nepravidelné rušení" přichází z Mléčné dráhy a je nejsilnější ve směru, kde se nachází její střed – tedy v Souhvězdí Střelce.  Mezi známé průkopníky v oboru radioastronomie patří také Grote Reber, který v roce 1937 sestrojil první parabolickou talířovou anténu o průměru 9 m a s níž provedl první průzkum nebe v radiovém spektru.  K největšímu rozkvětu radioastronomie došlo po skončení druhé světové války, během nichž učinili astronomové v Evropě, USA a Austrálii mnoho objevů.

Typy radioteleskopů.

Rozsah frekvencí v elektromagnetickém spektru, které společně vytvářejí radiové spektrum je velmi velký. To znamená, že různých variant radioteleskopů, co se velikosti, konfigurace atp. týče, existuje široká škála. Antény, které se používají pro průzkum vlnových délek od 30 m do 3 m (10 MHz–100 MHz) jsou většinou velká seskupení směrových antén, které se podobají klasickým „televizním anténám“ anebo jsou to statické reflektory s pohyblivým ohniskovým bodem. Po bližším průzkumu různých vlnových délek "klasickými" anténami bylo zjištěno, že jako povrch reflektorových antén lze použít obyčejné drátěné pletivo. V případě krátkých vlnových délek jednoznačně vedou antény talířové. Úhlovým rozlišením antény se rozumí funkce průměru talířové antény, který je přizpůsoben vlnové délce elektromagnetického záření, které má být pozorováno. Vlnová délka tedy přesně udává průměr talíře, který je potřebný k jejímu pozorování. Radioteleskopy, které jsou určeny pro sledování vlnových délek od 3 m do 30 cm (100 MHz až 1 GHz) mají většinou přes 100 m v průměru. Průměr radioteleskopů operujících ve vlnové délce kolem 30 cm (1 GHz) se pohybuje od 3 m do 90 m.

Velké „talíře“.

Na přelomu 50. a 60. let 20. století došlo k velkému rozmachu jedno-talířových antén. Největším samostatným radioteleskopem je RATAN-600 postavený v SSSR roku 1977 s průměrem kruhové antény 576 metrů). Největším radioteleskopem v Evropě je 100 metrová anténa ve městě Effelsberg v Německu, který byl do zprovoznění teleskopu "Green Bank Telescope" v roce 2000 po dobu 30 let největším, plně ovladatelným radioteleskopem. Největším radioteleskopem na území USA byl do roku 1988 "Big Ear" patřící Ohio State University.  Mezi dobře známé radioteleskopy patří radioteleskop Observatoře v Arecibu ve státě Portoriko, který je pohyblivý v rozsahu do 20° od zenitu a je největší jednoúsťovou anténou na světě.

Radiová interferometrie.

Jeden z největších technologických průlomů v oboru radioastronomie přišel v roce 1946, kdy byla představena metoda tzv. astronomická interferometrie. Astronomické interferometry sestávají buďto ze soustav parabolických antén (Very Large Array), jednodimenzionálních antén (Big Ear) nebo dvoudimenzionálních dipólových antén. Jednotlivé antény jsou od sebe odděleny v širokých odstupech a spojeny koaxiálním kabelem, vlnovodem, optickým vláknem nebo jiným druhem přenosové linky. Interferometrie nejenže zvyšuje kvantitu přijímaného signálu, ale také výrazně zlepšuje rozlišovací schopnosti, pokud je využita společně s metodou tzv. aperturové syntézy. Tato metoda funguje na principu skládání jednotlivých vln z různých teleskopů, přičemž vlny o stejné fázi se navzájem „posilují“ zatímco vlny o nesouhlasných fázích se navzájem odruší. Za účelem dosáhnout co nejlepšího rozlišení je nutné, aby byly jednotlivé radioteleskopy rozmístěny v různých odstupech. Odstup mezi dvěma anténami se nazývá "baseline" (základní linie). Pro dosažení co možná nejlepšího výsledku při pozorování radiového cíle je ideální vytvoření co největšího počtu různých základních linií (např. soustava radioteleskopů Very Large Array v Novém Mexiku sestává z 27 antén, které je možné seskupit až do 351 různých pozic (základních linií), což umožňuje dosáhnout rozlišení až 0,2 úhlových vteřin ve 3 cm vlnových délkách. Jedním z prvních experimentů na poli interferometrie byla tzv. Lloydovo interferometrické zrcadlo vyvinuté v roce 1946 vědeckým týmem Josepha Lade Pawseyho na univerzitě v Sydney. Na začátku 50. let 20. století byl pomocí Cambridge Interferometer podniknut průzkum radiového nebe, který umožnil vytvoření 1. a 2. Cambridgeského katalogu radiových zdrojů ("Cambridge Catalogue of Radio Sources").

Radioteleskop je forma směrové antény využívaná v radioastronomii a také při příjmu a sběru dat z družic a vesmírných sond. Od optických teleskopů se liší tím, že pracují v radiové části elektromagnetického spektra, v kterém detekují a sbírají data z radio-emitujících zdrojů. To znamená, že neposkytují žádný přímo viditelný obraz. Radioteleskopy jsou většinou velké parabolické antény užívané buďto samostatně nebo ve formacích. Radioobservatoře bývají situovány co nejdále od velkých městských center, aby se co nejvíce eliminoval vliv rušivých radioemisí, které tato centra produkují (např. rozhlasové vysílání, televizní vysílání). Je to podobné jako u optických teleskopů, s tím rozdílem, že u nich v blízkosti velkých měst dochází k rušení světelnými emisemi.

A radio telescope is a specialized antenna and radio receiver used to receive radio waves from astronomical radio sources in the sky. Radio telescopes are the main observing instrument used in radio astronomy, which studies the radio frequency portion of the electromagnetic spectrum emitted by astronomical objects, just as optical telescopes are the main observing instrument used in traditional optical astronomy which studies the light wave portion of the spectrum coming from astronomical objects. Radio telescopes are typically large parabolic ("dish") antennas similar to those employed in tracking and communicating with satellites and space probes. They may be used singly or linked together electronically in an array. Unlike optical telescopes, radio telescopes can be used in the daytime as well as at night. Since astronomical radio sources such as planets, stars, nebulas and galaxies are very far away, the radio waves coming from them are extremely weak, so radio telescopes require very large antennas to collect enough radio energy to study them, and extremely sensitive receiving equipment. Radio observatories are preferentially located far from major centers of population to avoid electromagnetic interference (EMI) from radio, television, radar, motor vehicles, and other man-made electronic devices.


Popis Coriho cyklu.

Při anaerobní glykolýze (rozkladu glukózy za nedostatku kyslíku) vzniká ve svalu pyruvát, který je redukován na laktát. Laktát je krví dopraven do jater, kde je zpětně oxidován na pyruvát. Pyruvát je v játrech za spotřeby energie zpětně převáděn na glukózu, která je krví dopravována zpět do svalu. Tento děj zabraňuje hromadění toxického laktátu v krvi a pomáhá udržovat stálou hladinu glukózy v krvi.

Anaerobní glykolýza.

Anaerobní glykolýza je hlavním zdrojem energie pro tzv. bílá rychlá svalová vlákna (svalová vlákna typu II.B) při normální zátěži a pro ostatní kosterní svalovinu v době zvýšené zátěže, kdy se nedostává kyslíku a je proto znemožněno získávat energii z beta oxidace mastných kyselin. Nedostatek kyslíku znemožňuje lepší využití energie obsažené v glukóze a také regeneraci redukčních ekvivalentů NADH, které jsou zredukovány během glykolýzy. Aby mohla glykolýza probíhat i za anaerobních podmínek, je její výsledný produkt – pyruvát redukován pomocí enzymu laktátdehydrogenázy a NADH na laktát (kyselinu mléčnou) a NAD. NAD pak může být opět využito ke glykolýze.

Laktát.

Hromadění laktátu zvyšuje kyselost prostředí ve svalu a usnadňuje tak uvolňování kyslíku v takovýchto tkáních (vliv tzv. Bohrova efektu). Nicméně příliš zvýšená koncentrace laktátu je nebezpečná. Zvýšená acidóza svalu je také zodpovědná za bolest svalu po velké námaze. Navíc při extrémní zátěži laktát přispívá k celkové acidóze (pokles pH krve a tělních tekutin pod 7,35), který může být fatální.  Laktát je krví odváděn do jater, kde je opět pomocí enzymu laktátdehydrogenázy (LDH) reoxidován (znovu oxidován) na pyruvát. Opačná reakce (přeměna laktátu na pyruvát) je v játrech preferována díky nízké koncentraci pyruvátu, který je odčerpáván glukoneogenezí.

Glukoneogeneze.

Stálá hladina glukózy v krvi je pro tělo velmi důležitá. Hlavním důvodem je fakt, že některé orgány (např. mozek, některé typy svalů) nejsou schopné využívat jiné látky jako zdroj energie (s výjimkou tzv. ketolátek).  Při nedostatku glukózy se ji tělo snaží vyrábět z různých prekurzorů procesem nazývaným glukoneogeneze. Tento děj probíhá hlavně v játrech. Játra samy glukózu příliš nespotřebovávají a své metabolické výdaje pokrývají preferenčně beta oxidací mastných kyselin.  Glukoneogeneze je série několika spřažených reakcí při nichž je za dodání energie v podobě 6 ekvivalentů ATP a z dvou molekul pyruvátu nasyntetizována molekula glukózy. Spotřebované ATP fakticky snižuje výtěžnost uvolněné energie, což je cena, kterou organizmus platí za dočasně zvýšenou aktivitu svalu.

Kyslíkový dluh.

Během nadměrné zátěže svaly pracují za nedostatečného zásobení kyslíkem (takzvaný kyslíkový dluh). Důsledkem je hromadění laktátu, který se pak musí v játrech přeměnit na glukózu v procesu glukoneogeneze. Spotřeba energie na syntézu glukózy je kryta převážně beta-oxidací mastných kyselin, která je doprovázena vysokou spotřebou kyslíku. Odstraňování laktátu probíhá v játrech ještě asi 30 minut po skončení zátěže a po tuto dobu je pozorována taktéž zvýšená spotřeba kyslíku, kterou se kyslíkový dluh splácí.

Coriho cyklem se označuje propojení anaerobní glykolýzy ve svalech s glukoneogenezí v játrech. Pojmenován je podle Carla a Gerty Coriových, kteří tento cyklus poprvé popsali.

The Cori cycle (also known as the lactic acid cycle), named after its discoverers, Carl Ferdinand Cori and Gerty Cori, is a metabolic pathway in which lactate produced by anaerobic glycolysis in muscles is transported to the liver and converted to glucose, which then returns to the muscles and is cyclically metabolized back to lactate.


Historie.

Ropovod byl navržen v roce 1993. Mezi lety 1996 a 2000 na něj byly vypracovány studie proveditelnosti americkou vládní agenturou TDA a společností Halliburton. 27. prosince 2004 podepsali premiéři Albánie, Severní Makedonie a Bulharska poslední politické oznámení, následované memorandem porozumění mezi představiteli zmíněných zemí a Tedem Fergusonem, prezidentem a výkonným ředitelem společnosti AMBO. 30. října 2006 podepsaly Albánie a Severní Makedonie protokol o vytyčení trasy ropovodu. Vstupními místy budou vesnice Stebleve v Albánii a Lakaica v Severní Makedonii. Později v témže roce byl podobný protokol podepsán mezi Severní Makedonií a Bulharskem.  31. ledna 2007 podepsaly všechny tři země trilaterální úmluvu o stavbě tohoto ropovodu. Tento dokument byl ratifikován parlamenty všech tří zemí a určil stavbu, provoz a údržbu ropovodu.

Popis.

Tento trans-balkánský ropovod bude dlouhý 894 km. Jeho účelem je obejít turecké úžiny v dopravě ropy z Ruska a oblasti Kaspického jezera. Předpokládané náklady mají činit 1,5 mld dolarů. Po dokončení má být schopen dopravit 750 tisíc barelů (119 tun) ropy denně. Po trase ropovodu budou postaveny čtyři čerpací stanice, dvě v Bulharsku, jedna v Severní Makedonii a jedna v Albánii. Předběžnou studii návrhovou a inženýrskou studii (FEED) připraví společnost KBR.  Ještě je potřeba provést studie o zásahu na životní prostředí a získat stavební licence, takže se předpokládá, že stavba bude započata na podzim či zimu roku 2008. Plného provozu má být podle předpokladů v roce 2011.

Společnost AMBO.

Ropovod má postavit a spravovat v USA registrovaná albánsko-makedonsko-bulharská ropná společnost AMBO ("Albanian Macedonian Bulgarian Oil Corporation"). Projekt zaštítila americká vláda, která financovala studii proveditelnosti.

Ropovod AMBO ("AMBO pipeline") je plánovaný ropovod z bulharského města Burgas při západním pobřeží Černého moře přes Severní Makedonii do albánského přístavního města Vlorë na pobřeží Jaderského moře.

AMBO pipeline was a planned oil pipeline from the Bulgarian Black Sea port of Burgas via the Republic of Macedonia to the Albanian Adriatic port of Vlorë.


Historie a vývoj metody.

V roce 1910 britský fyzik Joseph John Thomson pozoroval emisi pozitivních iontů a neutrálních atomů z povrchu pevných látek vyvolanou bombardováním ionty. Vylepšená technologie vakuových pump ve čtyřicátých letech dvacátého století umožnila vyrobit první experimentální prototyp SIMS. Konstruktéry byli Herzog a Viehböck v roce 1949 na univerzitě ve Vídni. V šedesátých letech byly vyvinuty dvě SIMS aparatury nezávisle na sobě. Jedna z nich byla americký projekt pod vedením Liebel a Herzog, který byl sponzorován NASA, pro analýzu měsíčních útvarů. Druhý francouzsky projekt byl zahájen na univerzitě v Orsay R. Castaingem jako doktorandská práce G. Slodzianiho. Obě varianty přístroje byly později vyráběny, americký firmou GCA Corporation a francouzský firmou Cameca. Cameca se nachází v Paříži a je stále zapojena do výroby SIMS nástrojů ([www.cameca.fr]). Tyto první přístroje byly založeny na hmotnostním spektrometru využívající magnetické pole a jako primární paprsek iontů byl použit Argon. V sedmdesátých letech K. Wittmack and C. Magee vyvinuli novou verzi SIMS vybavenou kvadrupólovými hmotnostními analyzátory. Přibližně ve stejnou dobu A. Benninghoven uvedl metodu statické SIMS, kde je hustota primárních iontů tak malá, že jen nepatrný zlomek (obvykle 1%) povrchu svrchní vrstvy stačí pro úspěšnou povrchovou analýzu. Přístroje tohoto typu používají pulsně buzené primární zdroje iontů a 'time-of-flight' hmotnostní spektrometry. Poslední vývoj se zaměřuje na nové primární zdroje iontů jako je C 60 nebo shluk iontů zlata a bismutu.

Schéma přístroje a popis funkce.

Klasické SIMS zařízení se skládá z 1) iontového děla vytvářející primární paprsek iontů 2) iontové "sloupcové" dělo, zrychlující a směřující paprsek iontů na vzorek 3) komora o vysokém vakuu obsahující vzorek a sekundární čočky pro extrakci iontů 4) hmotnostní analyzátor separující jednotlivé ionty podle jejich poměru hmotnosti k náboji 5) ionty detekující jednotka.

Požadavky na vakuum.

SIMS vyžaduje vysoké vakuum s tlakem pod 10 Pascalů (zhruba 10 mbarů nebo Torrů). Toto je třeba zajistit, aby sekundární proud iontů nereagoval s plyny na pozadí (vzduchem) na jeho cestě k detektoru (tento požadavek tedy znamená volnou cestu) a také zabraňuje kontaminaci povrchu vzorku adsorpcí částic plynu v průběhu měření.

Zdroje primárních iontů.

Existují tři základní typy iontových děl. V prvním z nich jsou ionty z plynných prvků obvykle generovány plazmatem (Duoplasmatrons) nebo elektronovou ionizací například vzácných plynů (Ar, Xe), kyslíku (O, O). Tento typ paprsku je snadno ovladatelný a vytváří svazek iontů sice ne moc přesný, ale zato o vysoké energii. Druhým zdrojem ionizačního paprsku je používaný Cs proud iontů. Atomy cesia se vypařují přes porézní wolframovou ucpávku a ionizují se během odpařování. Je použitelný jak pro jemné zaměření, tak v režimu vysokého proudu (v závislosti na designu děla). Třetí, kapalné kovové iontové zdroje (liquid metal ion source (LMIG)), pracují s kovy nebo kovovými slitinami, které jsou kapalné při pokojové teplotě nebo lehce vyšší teplotě. Kapaliny kovů zahrnují wolframové hroty a emise iontů pod vlivem intenzivního elektrického pole. Zatímco zdroj z gallia je schopen pracovat s jednotlivými atomy gallia, nedávno vyvinuté zdroje pro zlato, indium a bismut umožňují použití slitiny, které sníží body tání dané látky. LMIG poskytují pevně zaměřitelné ionty nosníkového paprsku (<50nm) s mírnou intenzitou a je navíc jsou schopné generovat krátké impulsní svazky iontů. Jsou proto běžně používány ve statických SIMS zařízeních.  Volba druhů iontových zdrojů a iontového děla závisí na požadovaném proudu (pulsní nebo souvislý), na požadovaných rozměrech primárního iontového paprsku a na vzorku, který má být analyzován. Kyslík jako primární proud iontů je často používán k vyšetření na elektropozitivních prvků kvůli zvýšení pravděpodobnosti vytváření pozitivních sekundárních iontů, zatímco proud primárních cesiových iontů je často využíván při testech elektronegativních prvků. Pro krátké impulsní svazky iontů ve statickém SIMS je pouze LMIG použitelné, ale často je v kombinaci s kyslíkovým nebo cesiovým dělem.

Analyzátory hmoty.

V závislosti na druhu použité SIMS metody jsou k dispozici tři typy analyzátorů: segmentový, kvadrupólový a "time-of-flight". Segmentový spektrometr ( sector field mass spectrometer) využívá kombinaci elektrostatického a magnetického analyzátoru k separaci sekundárních iontů podle poměru jejich váhy a náboje. Kvadrupólový analyzátor (quadrupole mass analyzer) filtruje ionty v rezonujícím elektrickém poli, kterým projdou jen předem určené látky. Time of flight analyzátor hmoty odděluje ionty bez unášivého pole jen podle jejich kinetické energie. Tento analyzátor vyžaduje sekundární iontové dělo a je jediný, který dokáže detekovat všechny sekundárně generované ionty navzájem v jeden okamžik. Tento typ je standardně využíván pro statické SIMS zařízení.

Detektory.

Po dopadu iontu na elektronovou násobičku se generuje lavina elektronů, která vytvoří pulz, který může být přímo detekován. Další typ detektoru je mikrokanálový detektor, který funguje na podobném principu jako předchozí detektor, ale s rozdílem, že zesílení je menší. Naopak je ale lepší laterální rozlišení detekovaných iontů. Většinou se předchozí detektory kombinují s CCD kamerou nebo fluorescenčně citlivým detektorem.

Limity detekce.

Většinu stopových prvků lze detekovat, když dosahují ve zkoumaném vzorku hustoty od 10 až 10 atomů na krychlový centimetr. Toto číslo je ale dosti závislé na použité metodě, typu primárního svazku, analyzovaném vzorku atd. Velikost "odprášené" části povrchu je závislá na velikosti proudu a rozměrech paprsku z primárního iontového děla. A to je zase závislé na použití zdroje iontů (Cs, O, Ga nebo skupiny Bi jako Bi).

Statická a dynamická SIMS.

V oborech zabývajících se analýzou povrchů je běžné rozdělení metody SIMS na statickou a dynamickou. Statická SIMS je spojena především s analýzou jednoatomárních vrstev na povrchu. K tomu se využívá pulzní iontové dělo a time of flight detektor hmoty. Na druhou stranu je dynamická SIMS zaměřena především an zkoumání objemu (má blízko k procesu odprašování látky). K tomu se využívá stejnosměrné primární iontové dělo a kvadrupólový analyzátor hmoty.

Hmotnostní spektrometrie sekundárních iontů,, zkráceně SIMS, je technika sloužící k analýze složení povrchů pevných látek a tenkých vrstev pomocí vyprašování povrchu bombardujícími ionty a shromažďováním (analyzováním) vyražených sekundárních iontů. Sekundární ionty emitované z povrchu materiálu pomocí "vyprašovacího" procesu se používají k analýze chemického složení materiálu. Tyto částice však představují jen malý zlomek částic emitovaných ze vzorku. Sekundární ionty se měří hmotnostním spektrometrem určující prvkové, izotopové, nebo molekulární složení povrchu. SIMS je jedna z nejcitlivějších analýz povrchů, která je schopna detekovat prvky, i když jsou přítomny řádově jen v nanometrových oblastech.

Secondary-ion mass spectrometry (SIMS) is a technique used to analyze the composition of solid surfaces and thin films by sputtering the surface of the specimen with a focused primary ion beam and collecting and analyzing ejected secondary ions. The mass/charge ratios of these secondary ions are measured with a mass spectrometer to determine the elemental, isotopic, or molecular composition of the surface to a depth of 1 to 2 nm. Due to the large variation in ionization probabilities among different materials, SIMS is generally considered to be a qualitative technique, although quantitation is possible with the use of standards. SIMS is the most sensitive surface analysis technique, with elemental detection limits ranging from parts per million to parts per billion.


Vláda.

Na základě hypotéz a o nástupnictví v hodnosti velekněze Amona, byl Pinodžem I. příliš mladý, aby se úřadu ujal ihned po smrti svého otce Piankha. Místo něho si úřad přivlastnil Herihor. Po jeho smrti se úřadu konečně ujal Pinodžem I. Tuto interpretaci podporují vyobrazení z Chrámu boha Chonsu v Karnaku, kde jsou Herihorovi nástěnné reliéfy bezprostředně následovány reliéfy Pinodžema I. Dále tuto teorii podporuje i dlouhá doba, po kterou Pinodžem I. tuto funkci zastával.  Vzal si za ženu dceru Ramesse XI., posledního vládce 20. dynastie, aby si upevnil vztahy s dalšími mocnými rodinami své doby. Jejich syn Psusennes I. se později stal faraonem v Džanetu. Z titulu Amonova velekněze si také upevnil kontrolu nad středím a Horním Egyptem. Po smrti Ramesse XI. se Pinodžem I. stal faktickým vládce Horního Egypta. Pravděpodobně užíval i královskou titulaturu, nicméně formálně uznával suverenitu krále Nesbanebdžeda vládnoucího z Džanetu.  V 15. či 16. roce vlády faraona Nesbanebdžeda se Pinodžem I. sám prohlásil za faraona Horního Egypta a jeho roli Amonova velekněze zdědili jeho dva synové, Masaharta a Menkheperre.  Během jeho vlády také došlo k prvním přesunům některých královských mumií z jejich původních hrobek do společného úkrytu v jeskyni nad skalním chrámem královny Hatšepsut v Dér el-Bahrí. I jeho mumie byla nalezena v tajné skrýši na stejném místě.

Rodina.

Jeho rodiči byli Piankh a Nodjmet, kteří měli několik dětí. Dochovaly se záznamy o třech jeho bratřích (Heqanefer, Heqamaat a Ankhefenmut) a jedné sestře Faienmut. Známé jsou také jeho tři ženy.  Jednou z nich byla Duathathor-Henuttawy, která byla dcerou Ramesse XI. Pinodžemovi I. porodila několik dětí, včetně budoucího faraona Psusennese I., božské manželky Amona Maatkare, princezny Henuttawy a pravděpodobně královny Mutnedjmet, ženy Psusennese I.  Další jeho ženou bylo Isetemkheb, zpěvačka Amona. Je zmiňována spolu s Pinodžemem I. na cihlách nalezených v el-Hibanu. Jeho třetí ženou byla pravděpodobně Tentnabekhenu, o níž najdeme zmínku v pohřebním papyru její dcery Nauny. Ta byla pohřbena ve Vesetu a nese titul královská dcera, takže je pravděpodobné, že jejím otcem byl Pinodžem I.  Kromě Psusennese I. měl ještě další čtyři syny, jejichž matky neznáme. Ale jedeno nebo i více jich muselo mít za matku Duathathor-Henuttawy, která kromě dalších titulů nese titul "„Matka nejvyššího kněze Amona“". Těmito syny byli Masaharta, Djedkhonsuefankh, Menkheperre, kteří byli veleknězi Amona, a Nesipaneferhor, kněz s titulem božský otec Amona.

Pinodžem I. byl významný hodnostář ve starověkém Egyptě v době 21. dynastie v Třetí přechodné době. Od roku 1070 př. n. l. do roku 1032 př. n. l. byl veleknězem Amona ve Vesetu a v podstatě vládce Horního Egypta od roku 1054 př. n. l. Byl synem Amonova velekněze Piankha.

Pinedjem I was the High Priest of Amun at Thebes in Ancient Egypt from 1070 to 1032 BC and the "de facto" ruler of the south of the country from 1054 BC. He was the son of the High Priest Piankh. However, many Egyptologists today believe that the succession in the Amun priesthood actually ran from Piankh to Herihor to Pinedjem I.