Historie.

Muslimské bratrstvo.

Kořeny hnutí Hamás lze nalézt v Egyptě, kde jeden z nejvlivnějších muslimských teologů 20. století Hasan al-Banná v roce 1928 založil společenství Muslimské bratrstvo (Alichwán al-muslimún). Písemnictví Hamásu za svého předchůdce uvádí hnutí šejcha Izz ad-Dín al-Kassáma (Qassáma) (1882–1935), po němž je v současnosti pojmenováno vojenské křídlo společenství. Je nepravděpodobné, že by al-Kassám byl členem Muslimského bratrstva, lze však zaznamenat vzájemnou spřízněnost ideálů, neboť jejich společným základem jsou myšlenky islámského reformátora Rašída Ridá. Ještě ke konci dvacátých let 20. století postrádaly al-Kassámovy ideje zevrubnou hloubku, nicméně je jisté, že již v této době byla jeho vizí Palestina osvobozená od cizích vlivů a společnost zachovávající Korán. Součástí těchto vizí byli i křesťané, žijící a spolupracující v upřímném souladu s muslimskou většinou (dhimmí). Vyhraněný postoj však zastával proti jakémukoliv druhu obsazování palestinského území Židy. Postupně tyto názory vykrystalizovaly v přesvědčení, že celý islámský svět musí prvořadě zahájit odpor proti izraelským kolonistům a posléze i proti Britům, kteří usazování Židů na palestinském území protežovali. Al–Kassáma byl zabit poblíž města Džanín v přestřelce s britskou policií dne 21. listopadu 1935 a pro různé místní strany a hnutí se stal jedním z prvních mučedníků padlých v boji za osvobození Palestiny. Právě díky jeho osobě došlo k rozšíření idejí Rašída Ridá v Palestině, což usnadnilo následné pronikání Muslimského bratrstva do oblasti. Al-Banná začal své vyslance vysílat do Palestiny v roce 1936 a sám zemi několikrát navštívil, když mezi lety 1942–1945 zakládal pobočky bratrstva v jejích některých velkých městech. Palestinský problém se pro al-Banná stal zcela zásadním, neboť na něm deklaroval nadnárodní charakter jeho idejí, což v letech 1935–1945 vedlo k uvolnění jeho sepětí s egyptským nacionalismem a přechodu k myšlenkám mezinárodnímu formátu. K založení pobočky v Palestině došlo v roce 1945 díky Saídu Ramadánoví, švagrovi al-Banná, jenž jen za první rok působnosti shromáždil na 15 000 nových stoupenců. Po zavraždění Hasana al-Banná v roce 1949 bylo Muslimské bratrstvo v Egyptě postaveno mimo zákon, nicméně v Pásmu Gazy byli jeho stoupenci považováni za vlastence. V Zajordání byla jeho existence oficiálně uznávána. Od roku 1955 se bratrstvo zapojilo do významných vojenských i politických akcí, v jejichž důsledku došlo k rozdělení islamistických skupin na dvě názorové linie. První se zříkala ozbrojeného boje a přikláněla se názoru, že společnost je třeba napravit prostřednictvím přísného zachovávání islámského zákona, za pomoci islámských institucí kulturního, vzdělávacího a ekonomického typu (tzv. „neotradicionalismus“ či „islamizace zdola“). Druhá zastávala fundamentalistické pozice a prostřednictvím vojenské aktivity usilovala o státní převrat a soustředila se na ozbrojený boj proti Izraeli (tzv. „islamizace shora“). K rozdělení společnosti došlo také v Palestině, kde se v následujících letech zformovala nová politická hnutí. Největším konkurentem pro Muslimské bratrstvo se stala organizace Fatah, která je dodnes nejdůležitější složkou nacionálně sekulární Organizace pro osvobození Palestiny (OOP). Fatah těžil zejména ze skutečnosti, že egyptský prezident Gamál Násir opět postavil bratrstvo mimo zákon, což se odrazilo i na území Palestiny. V té době se stal hlavním duchovním představitelem Muslimského bratrstva v Palestině šajch Ahmad Izmaíl Jásín, pod jehož vedením organizace dosáhla značných neotradicionalistických úspěchů při islamizaci palestinské společnosti. V 80. letech 20. století se však někteří mladí palestinští fundamentalisté z řad Muslimského bratrstva seskupili kolem osoby Abdulláha Azzáma nebo začali přestupovat do palestinské odbočky skupiny Islámský džihád. Aby zabránil výraznějšímu odchodu členské základny do těchto skupin, rozhodl se šejch Jásín založit Hamás, jenž měl oběma formám islámského radikalismu konkurovat.

Založení Hamásu a První itifáda.

K ustavujícímu shromáždění Hamásu došlo 9. prosince 1987, prohlášení bylo vydáno 11. prosince v Gaze a 14. prosince v Zajordání. Z propagandistického záměru však literatura Hamásu jako den založení uvádí 8. prosinec, který je pokládán za počátek První intifády. Název Hamás v překladu znamená „Nadšení" a zároveň jednotlivá písmena tohoto výrazu představují zkratku: Harakat al-Muqáwama al-Islámíja (Hnutí islámského odporu). Jeho oficiálně uváděnými zakladateli byli šajch Ahmad Izmáíl Jásín a Abdel Azíz ar-Rantíssí. Prvotní reakce OOP na založení nového ozbrojeného islámského hnutí byla smířlivá, což bylo ovlivněno i přesvědčením, že otevřené nepřátelství mezi oběma organizacemi by znamenalo konec intifády. Nicméně vzájemné soupeření bylo patrné již v počátcích vzájemných vztahů, zejména ve sporech o to, pod čí kontrolou budou stávky. Pro obyvatele Palestiny se Hamás stal islamistickou alternativou sekulární OOP a svými cíli v sociální a politické sféře, jakož i komunitní činností, zpochybňoval postavení jediného legitimního představitele palestinského lidu, jež si OOP nárokovala. Izraelci Muslimskému bratrstvu těsně před vypuknutím intifády a krátce po založení Hamásu vyjadřovali tichou podporu, neboť se domnívali, že jeho humanitární profilace bude do budoucna převažovat nad projevy militantního extrémismu, a zároveň, že se stane politickým oponentem nacionálně sekulární OOP. Ještě na začátku První intifády věřili, že se bratrstvo "„...stavělo proti palestinskému nacionalismu, a že jeho členové nebyli zapojeni do aktů politického odboje.“" Po vypuknutí První intifády se však ve vnitřní struktuře Hamásu jasným způsobem prosadili zastánci radikální protiizraelské linie. Své předpoklady, že by mohli Hamás využívat k destabilizaci palestinské politické scény v neprospěch OOP, byli Izraelci nuceni přehodnotit ve chvíli uveřejnění charty Hamásu v roce 1988, a posléze v roce 1989, kdy se organizace přihlásila k únosu a vraždě dvou izraelských vojáků. Při následné vlně represí byl uvězněn a v roce 1989 k doživotí odsouzen i šajch Jásín, což vedlo k částečné reorganizaci velení a do čela Hamásu byl postaven Músá Abú Marzúq, inženýr, jenž vysokoškolské vzdělání získal na univerzitě v USA. Další politický vývoj v Palestině následoval po oslabení vlivu OOP, jehož příčinou byly události, které následovaly po alžírské deklaraci v roce 1988 a četné obžaloby, jež obviňovaly vedoucí představitele OOP z korupce. Svou roli sehrála i ztráta ekonomické podpory přicházející ze Sovětského svazu, Iráku Saddáma Husajna a zemí, které se zapojily do války v Perském zálivu na straně protiirácké koalice. Vůdce OOP Jásir Arafat proto vyzval čelní představitele Hamásu ke vstupu do Národní palestinské rady, avšak tato jednání, která byla zahájena v roce 1990, ztroskotala na požadavku Abú Marzúqa, který požadoval polovinu křesel v Radě a výslovné zavržení alžírské deklarace. V roce 1992 reagoval Izrael na vzrůstající eskalaci násilí deportací 415 představitelů Hamásu a palestinského Islámského džihádu do jižního Libanonu. Libanon však odmítal deportované přijmout, a tak za celosvětové novinářské pozornosti zůstali ve stanovém táboře na hraničním území nikoho. Díky tomuto opatření se sice napětí v Palestině dočasně zklidnilo, avšak zároveň došlo ke kontaktu mezi palestinskými fundamentalisty sunnitské orientace a šíitským hnutím Hizballáh, jehož příslušníci od roku 1982 začali své protivníky napadat formou sebevražedných útoků. Z pragmatických důvodů, jako mluvčí palestinského lidu, svůj důrazný nesouhlas s deportacemi vyjádřil i Jásir Arafat, načež Hamás souhlasil s konáním konference v Tunisu (prosinec 1992), kde jeho předáci jednali s OOP, a s rokováním v Chartúmu, kde vedli dialog s představiteli Fatahu. Jako konec první intifády jsou často uváděny mírové dohody z Osla (30. srpna 1993), uzavřené mezi Izraelem a OOP. Tato ujednání však byla v přímém rozporu s doktrínou Hamásu, jehož vedení, stejně jako představitelé Islámského džihádu, je nikdy neuznalo.

Období mezi intifádami.

Obyvatelstvo Palestiny unavené setrvalým konfliktem bylo dohodám z Osla nakloněno positivně a Hamás proto určitou dobu čelil otázce další existence. Tento status se však změnil 25. února 1994, když izraelský kolonista zahájil střelbu na muslimské věřící shromážděné k modlitbě v Hebronu a na místě jich dvacet devět zavraždil. Tento čin umožnil předákům Hamásu obhájit své postoje s tvrzením, že terorismus jeho stoupenců je nezbytný vzhledem k trvajícím provokacím Izraelců. 4. května 1994 Jásir Arafat podepsal dohody v Káhiře, které jej zavazovaly vyvíjet iniciativu v boji proti činnosti atentátníků, organizované z území svěřeného Národní palestinské samosprávě. V následujících dnech uzavřely dohodu o ukončení válečného stavu i Brigády Kassám a militantní křídlo Fatahu. Toto ujednání, stejně jako dohody z Káhiry, se vztahovalo výhradně na útoky podnikané z palestinského území, netýkalo se operativních skupin působících na území Izraele. V důsledku tak odpovědnost za odhalování těchto teroristických buněk zůstala na izraelských bezpečnostních složkách. V devadesátých letech, po rozpadu východního bloku, začala do Izraele proudit další vlna přistěhovalců z Ruska. Celkově se jednalo asi o milion Židů, z nich se většina stala novou zásobárnou levné pracovní síly. Příčinou tohoto přílivu pracovníků se izraelská ekonomika stala nezávislou na práci Palestinců z Pásma Gazy. Tyto okolnosti dovolily Izraelcům od 30. března 1993 praktikovat politiku neprodyšného uzavření hranic s okupovaným územím. Pro palestinskou narušenou ekonomiku znamenaly tyto událostí zásadní újmu. Podrobné hospodářské údaje hovoří o tom, že až 66% palestinských pracovních sil se následkem těchto opatření stalo nezaměstnaných nebo zaměstnaných nedostatečně. Výsledkem tohoto ekonomického vývoje byl nárůst podpory, kterou chudí Palestinci začali vyjadřovat místním radikálním skupinám.

Intifáda Al-aksá.

Na konci 90. let 20. století došlo v důsledku politických změn na blízkém východě k částečnému ochromení velení Hamásu a po celý rok 1999 až do listopadu 2000 nebyly organizovány žádné sebevražedné útoky. Organizace potřebovala čas na reorganizaci a vrátila se ke své neotradicionalistické tradici. 28. září 2000 navštívil Ariel Šaron Chrámovou horu v Jeruzalémě. Toto politické gesto, které mělo podpořit izraelský nárok na sjednocený Jeruzalém, spustilo další vlnu protestů, která nese historický název Druhá intifáda, či Intifáda Al-aksá. Zpočátku měly formy protestů podobu proměnlivé směsice pouličních nepokojů a útoků podnikaných všemi ozbrojenými skupinami. Posléze se v ulicích objevily střelné zbraně, na což izraelské ozbrojené síly reagovaly použitím těžké vojenské techniky a zbraní dlouhého doletu. Po 11. září 2001 se vláda USA pokoušela získat důkaz o propojení mezi Hamásem a Usámou bin Ládinem. Ačkoliv byli někteří bojovníci Hamásu vycvičeni v táborech al-Kájdy, další výraznější spolupráce mezi těmito organizacemi potvrzena nebyla. Avšak oficiálních projevy představitelů USA, kteří vyjadřovaly názor, že pokračování mírového procesu na území Palestiny musí být spojeno s bojem proti mezinárodnímu terorismu, vyprovokovaly Brigády Kassám, pod velením nového vůdce Saláha Mušafá Šahuda, k další vně sebevražedných útoků. Ty vedly k velkým ztrátám na životech izraelských civilistů, a ve chvíli, kdy číslo mrtvých přesáhlo sto, zahájil izraelský premiér Ariel Sharon rozsáhlou operaci s názvem Obranný štít (29. března–3. května 2002). Na území Palestinské samosprávy docházelo k těžkým bojům a izraelské bezpečnostní složky se uchýlily k nové strategii, jíž bylo ničení domů rodin sebevražedných útočníků a deportace jejich příbuzných. Cílem bylo vykořenit sympatie Palestinců se sebevražednými útoky vůči Izraeli. V průběhu operace též došlo k zatčení značného počtu představitelů Hamásu, přičemž část z nich padla do zajetí po vyvrcholení obléhání chrámu Kristova narození v Betlémě. Cíle kontroverzní operace Obranný štít však dosaženo nebylo, neboť teroristické aktivity Hamásu pokračovaly nadále, navíc se opět vyostřily vzájemné vztahy mezi Židy a Palestinci. Na konci roku 2002 zahájil Izrael stavbu bariéry mezi vlastním územím a Západním břehem, která byla dokončena v roce 2005. 9. ledna téhož roku byl palestinským prezidentem zvolen Mahmúd Abbás, kterému se v březnu podařilo s Hamásem uzavřít dohodu o dodržování období klidu. Toto příměří Hamás vypověděl 9. června 2006, když izraelské vládní síly bombardovaly jednu z pláží v Gaze. Zároveň došlo k nové, stupňující se vlně teroristických útoků. Poté, co Hamás unesl jednoho z vojáků, Izrael zorganizoval celoplošnou invazi, jejímž úkolem bylo tohoto muže osvobodit (28. června 2006). Další kontroverzní reakcí na setrvalou atentátnickou činnost Hamásu, spadající do období druhé intifády, bylo uplatnění strategie tzv. mimosoudních likvidací. V jejím rámci byli izraelskou tajnou službou zavražděni někteří čelní vůdci organizace, nicméně při těchto akcích docházelo i k dalším ztrátám na životech, o které přicházeli lidé v těsné blízkosti cílů. Obětí jednoho z těchto atentátů se stal i šejch Jásín, kterého zabila raketa odpálená z vrtulníku ve chvíli, kdy po ranní modlitbě vycházel z Mešity v obydlené části Gazy. Společně s ním zahynulo pět dalších osob, včetně jeho syna. S postupem intifády se veřejné mínění začalo obracet v neprospěch politického vedení Palestiny, z čehož začal těžit Hamás, který 25. ledna 2006 zvítězil ve volbách do zákonodárného shromáždění, v němž obsadil 74 ze 132 křesel. Lidé tak vyjádřili rozčarování, které pociťovali vůči Fatahu. Ten se však s politickou porážkou nesmířil a mezi jeho stoupenci a členy Hamásu začalo docházet k ozbrojeným konfliktům, které na jaře 2007 začaly nabírat podobu občanské války. Izrael, podporovaný USA, po volebním vítězství Hamásu zamítl obnovení vzájemných rozhovorů, neboť odmítal jednat s teroristy. Mezinárodní společenství reagovalo zmrazením rozvojových fondů a hospodářské pomoci, což mělo pro palestinskou ekonomiku drtivý dopad. Otázka Palestiny, jejíž budoucnost znepokojovala arabské země, byla prodiskutovávána v únoru 2007 v Mekce, kde byl pod záštitou saúdskoarabského krále sezváni představitelé obou znepřátelených táborů. Výsledkem složitých jednání bylo dosažení dohody o příměří a vytvoření vlády národní jednoty, v níž byli zastoupeni jak představitelé Hamásu, tak Fatahu. Vzájemná nevraživost mezi oběma organizacemi však přetrvávala a vyvrcholila v polovině června téhož roku, kdy Hamás převzal úplnou kontrolu nad Pásmem Gazy. Palestinský prezident Abbás reagoval rozpuštěním vlády národní jednoty a vyhlášením výjimečného stavu. Novým premiérem jmenoval prozápadního ekonoma Saláma Fajjáda. Hamás, který byl zcela vyšachován z ministerských pozic, Abbásovy kroky nikdy neuznal. Pod jeho vlivem zůstalo celé Pásmo Gazy, zatímco Západní břeh ovládl Fatah. Toto dvojvládí pochopitelně vyhovovalo Izraeli, který vyjádřil podporu Fatahu a vůči jím kontrolovaným územím uvolnil některá omezení, která na palestinská území uvalil poté, co ve volbách zvítězil Hamás.

Současnost.

Velmi zásadní změnu pro hnutí přinesly události tzv. arabského jara. V reakci na probíhající události se exilové vedení Hamásu, detašované toho času v Sýrii, přiklonilo k islamistické opozici, čímž velmi výrazně narušilo vztahy s režimem prezidenta Bašára Asada. Nejenže pak muselo přesunou své sídlo z Damašku do Kataru, ale příčinou tohoto jednání bylo i zhoršení vztahů s tradičním spojencem Sýrie Íránem a hnutím Hizballáh. Írán pak údajně velmi výrazně utlumil finanční podporu Hamásu. Další výrazně krizovou událostí pro organizaci bylo svržení egyptského prezidenta Muhammada Mursího v roce 2013. S jeho podporou existovala na palestinsko-egyptské hranici jistá míra stability, která Hamásu umožňovala posilování vzájemné soudržnosti s Muslimským bratrstvem. Když se Hamás po politickém převratu nedistancoval od stupňujícího se násilí na Sinajském poloostrově, současný egyptský prezident Abd al-Fattáh as-Sísí označil hnutí za teroristickou organizace, uvalil na něj sankce a zahájil bezprecedentní blokádu hranic s Pásmem Gazy. Tato situace měla pro Hamás význam i na geopolitické scéně, neboť některé konzervativní arabské režimy, kvůli zachování dobrých vztahů s Egyptem, utlumily jeho podporu. Pokud jde o přítomnost exilové kanceláře v Kataru, ta pro zemi představoval zbytečnou komplikaci, neboť její představitelé chtěli s Egyptem budovat spíš korektní vztahy. V současnosti je tedy více než pravděpodobné, že vnější vedení Hamásu sídlí v Turecku. Napovídala tomu i schůzka, která se konala 19. prosince 2015 v Ankaře, při níž se šéf exilového vedení Hamásu Chálid Mašál sešel s tureckým prezidentem Erdoganem a výrazné financování, které tato země Hamásu poskytuje. V dnešních dnech je pro Hamás důležitá zejména obnova infrastruktury, kterou při pozemních a leteckých útocích destruují izraelské ozbrojené síly. Další prioritou pro hnutí je i posilování ve vojenské oblasti a údržba objektů militaristického charakteru. K nim patří zejména desítky pašeráckých a útočných tunelů, které vedou z Pásma Gazy na území Izraele nebo Egypta, ale také výcviková centra a výrobny zbraní a munice. Podle zprávy Izraelské bezpečnostní agentury (ISA) z 25. července 2017, si hnutí zajišťuje příslušenství na výstavbu a obnovu tunelů zejména z materiální humanitární pomoci určené pro chudé palestinské civilisty. Agenti Hamásu údajně také realizují nájezdy na sklady dřeva a železa, jiné suroviny, určené například k průmyslové výrobě zbraní nebo výbušnin, získávají různými způsoby pašování. Nezřídka jde o materiál dvojího využití (např. grafit nebo dusičnan stříbrný), který se operativci Hamásu do Pásma Gazy pokouší dopravit mezi oficiálně schválenými dodávkami pomoci. V tomto směru však jde i o navijáky, motory do kompresorů určených na vrtání tunelů, různé druhy elektrozařízení atd. Současným politickým vůdcem Hamásu v Pásmu Gazy je Ismajl Haníja, velitelem Brigád Kassám je Jahjá Sinvár (Yahya Sinwar), jenž byl do své funkce ustanoven v únoru 2017. 11. listopadu 2018 členové Hamásu provedli jeden z největších útoků za poslední čtyři roky, při němž bylo na území Izraele z Pásma Gazy vypáleno nejméně 370 raket. V úterý 13. listopadu bylo v reakci na oboustranné, stupňující se násilí, mezi Hamásem a Izraelem dosaženo příměří, na což reagoval izraelský ministr zahraničí Avigdor Lieberman rezignací. Ve čtvrtek 6. prosince 2018 se USA ve Valném shromáždění OSN pokusilo prosadit rezoluci odsuzující hnutí Hamás za raketové útoky na Izrael. Této rezoluci se nedostalo potřebné podpory, ačkoliv pro hlasovalo 87 zemí, 57 jich bylo proti a 33 států se hlasování zdrželo.

Statut a cíle.

Hnutí Hamás sleduje dva protichůdné cíle. Jedním je charita vůči Palestincům, druhým teror vůči Izraeli. Podle charty z 18. srpna 1988 je ideový základ Hamásu založen na islámu [čl. 1]. Podle téhož dokumentu hnutí samo sebe označuje za palestinskou odnož Muslimského bratrstva [čl. 2], přičemž prohlašuje, že je složeno z muslimů, kteří upřednostňují džihád [čl. 3]. Organizace za svého člena přijímá každého muslima, který uznává její ideologii [čl. 4]. Životním stylem členů Hamásu je Islám, Alláh je jeho cílem, Prorok jeho modelem, korán jeho ústavou [čl. 5]. K hlavním cílům hnutí patří vytvoření palestinského státu na celém území Palestiny [čl. 6]. Etické základy tohoto územního celku by vycházely z islámských principů a práva Šaría. Hamás sám sebe označuje za univerzální muslimské hnutí, přičemž navazuje na myšlenky a postoje Izz ad-Dína al-Kassáma, jež hlásají, že povinností muslimů je boj proti Židům [čl. 7]. Heslo Hamásu zní: "„Alláh jako poslední cíl, Prorok jako hlava, Korán jako ústava, smrt pro Alláhovu slávu jako nejžhavější touha“" [čl. 8]. Podle 9. článku vznikl Hamás jako důsledek úpadku islámských hodnot, z čehož vychází nutnost vyhlásit islámský stát. Podle vlastní interpretace Hamás podporuje utlačované a popírá bezpráví [čl. 10]. Palestinu vnímá jako svaté dědictví všech muslimů, jež náleží všem muslimům do vlastnictví až do soudného dne. Odmítá Palestinu předat komukoliv jinému, ten, kdo se jí zmocní, ji také vrátí [čl. 11]. Proti nepříteli je povinen bojovat každý muslimský muž i žena, nacionalismus je součástí islámu [čl. 12]. Palestinský problém lze řešit pouze džihádem, pacifistické řešení vede podle doktríny Hamásu jen k posílení nevěřících nad muslimy, proto se staví proti jakýmkoliv mírovým konferencím [čl. 13]. Samotné osvobození Palestiny je vázáno na tři okruhy lidí: palestinský, arabský a islámský, Palestina je vnímána jako svatá islámská země [čl. 14]. Vštěpování islámských názorů je úkolem vzdělávacího systému, s čímž souvisí i skutečnost, že palestinská otázka je otázkou náboženskou [čl. 15]. Důležitým je podle Hamásu studium islámu ve školách, stejně jako získávání podrobných znalostí o nepříteli [čl. 16]. Ženy nelze oddalovat islámu, neboť vedou výchovu nových pokolení, jejich role proto není menší než úloha mužů, nicméně je třeba se vyhnout západnímu pojetí rovnoprávnosti [čl. 17]. Posláním muslimské ženy je rodina, děti a vedení domácnosti [čl. 18]. Na boji za svobodu se má podílet také islámské umění [čl. 19], společnost by se měla sjednotit a její členové by měli nést společnou zodpovědnost [čl. 20]. Hamás zároveň hlásá ochotu podpořit ty, kdo mají nouzi [čl. 21]. Nepřítel (tj. Židé) mají podle členů Hamásu zodpovědnost za francouzskou a komunistickou revoluci v Rusku a stáli za vypuknutím první i druhé světové války i založením OSN. Jejich spojenci jsou Svobodní zednáři, Rotariáni, Lions Club atd. a podporuje je kapitalistický Západ i komunistický Východ [čl. 22]. Jiná islámská hnutí Hamás respektuje a oceňuje [čl. 23], je proti urážkám a pomluvám [čl. 24], zároveň respektuje i palestinská nacionalistická hnutí [čl. 25]. Rokovat o nových variantách je ochoten pouze s nacionalisty [čl. 25], OOP by podle charty Hamásu měla na svou korouhev umístit islám, nicméně je považována za partnerskou organizaci (Hamás však odmítá její sekularismus) [čl. 27]. Stanovy Hamásu dále prohlašují, že arabské a islámské země by měly bojovat proti sionismu [čl. 28]. Hnutí zároveň usiluje o podporu mezinárodního islámského společenství [čl. 29]. Upozorňuje, že je třeba dávat si pozor na sionistickou kontrolu mezinárodních financí, a dále na skutečnost, že džihád lze vést různými zbraněmi [čl. 30]. Hamás sám sebe vnímá jako hnutí humanitní, s tím, že všichni (tedy vyznavači islámu, křesťanství a judaismu) mohou žít (koexistovat) pod pokojnou islámskou nadvládou [čl. 31]. Hamás odmítá jakékoliv ústupky; dohody z Camp Davidu (1979) byly podle něj zradou Palestinců a dodává, že sionisté usilují o ovládnutí Palestiny od Nilu po Eufrat [čl. 32]. Prostřednictvím charty se Hamás obrací na muslimské národy s žádostí o finanční podporu [čl. 34] a v historické návaznosti na vojenské úspěchy při porážkách křižáků a Tatarů, se zavazuje porazit i sionisty [čl. 35]. Obavy nemusí mít z Hamásu ti pravověrní muslimové, kteří jej respektují a jeho podporu má každý, kdo bojuje proti sionismu. Životním stylem Hamásu je Islám.

Organizační struktura.

Hamás se dělí na dvě křídla – civilní a militantní. Civilní (politické) navazuje na neotradicionalistické počínání Muslimského bratrstva a výrazně se podílí na činnosti podporující chudé palestinské obyvatelstvo, zejména v Pásmu Gazy. Provozuje vlastní školy i systém sociálního zabezpečení, vývařovny pro chudé a organizace podobné hnutí skautů (v islámské podobě). Civilní křídlo Hamásu se postupně zapojilo také do politicky a za tímto účelem vybudovalo silný politický aparát. Díky tomu, že se vedení organizace vyznačuje mnohem menší mírou zkorumpovaností, než je tomu běžné u oficiálních palestinských struktur, konkrétně předáků OOP, má zajištěnu výraznou popularitu mezi značnou částí palestinského obyvatelstva (zejména v chudém pásmu Gazy). Militantní křídlo Hamásu se nazývá Brigády mučedníka Izz ad-Dína al-Kassáma (zkráceně Brigády Kassám) a bylo založeno v reakci na vlnu represí ze strany Izraele v roce 1991. Zpočátku brigády Kassám působily pouze v Pásmu Gazy, od roku 1992 začaly operovat i v Zajordání v Hebronu a posléze v Nábulusu. Zde se nezabývaly pouze útoky proti izraelským kolonistům a vojákům, ale svou pozornost soustředily i na likvidaci informátorů Izraele z řad Palestinců. Při výběru cílů na straně Židů příslušníci Hamásu nerozlišují, zda jde o bezpečnostní síly či civilní obyvatelstvo, neboť všichni Izraelci, včetně žen, vykonávají službu v okupační armádě. S narůstajícím vlivem v politické sféře začalo ozbrojené křídlo vytvářet i bezpečnostní složku, kterou se staly bezpečnostně-policejní sbory v Pásmu Gazy. Ozbrojený boj organizace má mezi palestinskými obyvateli značnou míru podpory, což si uvědomují i čelní předáci Hamásu. Pro chudé Palestince, kteří se z ekonomického hlediska často nachází na samé hranici přežití, jsou mnohem přijatelnější formou odporu proti Izraeli než výzvy ke stávkám a bojkotu spolupráce s židovskými enklávami. Velitelská struktura Hamásu je rozdělena na dvě části. Domácí, jež řídí organizaci přímo v Palestině a exilovou, vnější, která operuje mimo hranice. Do roku 1993, kdy byl Hamás na nátlak Izraele v USA zapsán na seznam teroristických organizací, se jeho velení nacházelo v americkém Springfieldu, kde mu velel Músá Muhammad Abú Marzúq. Pod tlakem nastalých okolností se velení v roce 1997 přesunulo do Ammánu v Jordánsku. Zde sídlilo až do roku 1999, kdy byli jeho členové obviněni, že se snaží narušit izraelsko-jordánskou mírovou smlouvu. Na nejvyšší vůdce byla uvalena vazba a řada obvinění, po čase však byli propuštěni a vyhoštěni. Na krátkou dobu pak našli azyl v Kataru a od roku 2001 v Damašku v Sýrii. Zde je pod svou záštitu přijal prezident Bašár Asad a zde také navázali bližší vztahy s Hizballáhem. V roce 2012, po vypuknutí nepokojů inspirovaných tzv. arabským jarem, se exilové velení postavilo na stranu opozice a nástupce Abú Marzúqa, Chálid Mašál, přesunul kancelář Hamásu z Damašku zpět do Kataru. Po abdikaci katarského emíra se jeho syn a nástupce Tamím ibn Hamad Al Sání rozhodl svou politiku směřovat k napravení vztahů s Egyptem, což se dělo na úkor jeho vztahů s Muslimským bratrstvem i Hamásem. Není, proto vyloučeno, že v současnosti exilové vedení Hamásu sídlí v Turecku. Jako další, více či méně pravděpodobné sídlo jeho kanceláře je uváděn také Írán. Zajímavostí může být, že letech 1992 a 1993 mělo militantní křídlo Hamásu svou centrálu rovněž v Londýně.

Teroristické akce Brigád Kassám.

V počátcích své činnosti směřující proti Izraelcům, využívaly brigády Kassám mimo střelných a chladných zbrní, též časovaných náloží. První pokus o odpálení nálože v Tel Avivu se v listopadu 1992 izraelským bezpečnostním složkám podařilo odvrátit. Strategii sebevražedných útoků převzal Hamás od hnutí Hizballáh, se kterým se čelní představitelé Hamásu dostali do bližšího kontaktu v roce 1992. Důvod, proč se Hamás uchýlil k využívání sebeobětování živých osob jako prostředku vedení války, vyjádřil Abdel Aziz Radntisi, jeden z vůdců militantního křídla Hamásu v Gaze, slovy: "„Hamás používá tuto taktiku a prostředky boje, protože nemá letadla F-16, vrtulníky Apache, tanky, ani řízené střely... Ti muži to nedělají kvůli tomu, že se dostanou do ráje, kde na ně budou čekat panny. Důvod je ten, že čelíme okupaci a jsme slabí.“" Hlavním organizátorem tohoto útočného způsobu vedení boje byl ve svých počátcích Jahjá Ajjáš, kterého izraelská tajná služba zabila 5. ledna 1996 v Gaze. Poprvé taktiku sebevražedných útoků Hamás neúspěšně uplatnil v dubnu 1993, kdy se příslušník Hamásu odpálil mezi dvěma prázdnými autobusy. Další útok byl provedený 19. října 1994, kdy se atentátník odpálil u autobusu na Dizengoffově třídě v Tel-Avivu. Při výbuchu zemřelo 21 Izraelců a jeden holandský turista. Dva podobně ničivé útoky proběhly 3. března 1996. Jejich cílem byla autobusová linka č. 18 a výsledkem bylo čtyřicet pět mrtvých pasažérů. V roce 1997 začal Hamás své útoky soustředit na větší shromáždění lidí. Takové akce zrealizoval 21. března v Tel Avivu a následně 4. září v obchodním centru v Jeruzalémě. Po dohodách uzavřených mezi Izraelem, Hamásem a OOP v roce 1994 nenastal až do současnosti prakticky žádný posun při pokusech o řešení konfliktu, situace spíš připomíná začarovaný kruh. Na jakékoliv snahy OOP o smír s Izraelem odpovídá Hamás novou sérií atentátů, po kterých následují izraelské represe. OOP, ve snaze pozastavit represe, zahajuje jednání s Hamásem, po němž je požadováno ukončení atentátnické činnosti. Posléze následují další jednání OOP a Izraelem, na něž reaguje Hamás sebevražednými útoky. Změnu v taktice Hamásu přineslo období Druhé itifády. Její příslušníci začali při sebevražedných misích využívat výbušné opasky, které byly příčinou mnoha masakrů v autobusech, nočních klubech (Sebevražedný bombový útok na diskotéce Delfinárium), pizzeriích i na Hebrejské univerzitě. V řadách těchto útočníků se poprvé začaly objevovat ženy a děti. Při boji se větší míře začali využívat i miny a dálkově ovládané nálože, které způsobovaly ztráty na životech zejména v řadách izraelských ozbrojených sil. V této době také palestinští odborníci Adnad al-Ghúl a Nidal Fahi Rabah Farahat sestrojili první rakety Kassám, kterými Hamás z Pásma Gazy začal ostřelovat blízké izraelské obytné zóny. Práce na zdokonalení této zbraně pokračují až do současnosti a její využití má setrvale stoupající tendenci. A to i přes snahu izraelských bezpečnostních složek omezit dovoz materiálů, vhodných pro jejich konstrukci.

Financování.

V prvních letech po založení organizace byl významným finančním donátorem Hamásu Kuvajt. Jeho finanční příspěvky však nebyly hlavní příjmovou složkou organizace. Tu tvoří zejména příspěvky samotných Palestinců. Podílí se i palestinští emigranti, z nich nemalou částí komunita usazená v USA. Další část příjmů organizace tvoří dary od dalších fundamentálně smýšlejících příznivců z jiných muslimských zemí. Příkladem mohou být události z roku 1997, kdy byl výměnou za tři izraelské agenty vyměněn k doživotí odsouzený duchovní vůdce Hamásu šajch Jásín. Ačkoliv byl od dětství odkázán na invalidní vozík, vzápětí podnikl cestu do Íránu, Sýrie a Sůdánu, kde se mu pro hnutí podařilo značné finanční prostředky. Podle zprávy Izraelské bezpečnostní agentury (ISA) z 14. února 2018 je v současnosti jedním z největších sponzorů Hamásu Turecko, které pro převod finančních prostředků využívá například společnost SADAT. Posláním této instituce je finančními a válečnými prostředky podpořit vytvoření „palestinské armády“, jejímž úkolem by byl boj proti Izraeli. Podle dalších zjištění Hamás v Turecku vlastnil i společnost IMES, která sloužila k praní špinavých peněz v řádech milionů amerických dolarů, jež byly posléze převedeny do Pásma Gazy a dalších zemí. Podle stejné zprávy probíhá podpora hospodářské a vojenské činnosti Hamásu v Turecku neomezeně, neboť místní úředníci před ní přivírají oči a příležitostně ji i povzbuzují za pomoci tureckých státních příslušníků, z nichž někteří mají blízko k vládním kruhům. Agentura dále dodává, že aktivity Hamásu se mimo jiné opírají o obchodní platformy, které slouží k praní špinavých peněz, jež jsou posléze převáděny do Judska a Samaří, kde slouží k náboru Izraelců do řad organizace. Financování buněk na území Izraele je pro Hamás samo o sobě poměrně složitou operací. Podle tiskové zprávy ISA z 28. května 2017 hnutí k převodu hotovosti na izraelské území využívá nejen obchodníků, ale jako kurýři jsou údajně využíváni i nemocní a starší lidé, kteří obdrželi povolení k léčbě v izraelských zdravotnických zařízeních.

Hamás (: حماس – "Ḥamās", dosl. „nadšení“; zkratka pro Hnutí islámského odporu, : حركة المقاومة الإسلامية, "Harakat al-Muqawama al-Islamíja") je palestinská islamistická politická strana, která vznikla v roce 1987 jako odbočka egyptských Muslimských bratří "Al-Madžama Al-Islami". Podle charty Hamásu, vydané v roce 1988, je ideou hnutí boj proti Izraeli a ustanovení islamistického státu v Palestině. Hamás má od svého vzniku strukturovanou organizaci, která se dělí na dvě části. První z nich je civilní (politická) a výrazně se podílí na činnosti podporující chudé palestinské obyvatelstvo, zejména v Pásmu Gazy. Druhou je militantní křídlo pojmenované po jednom z prvních palestinských mučedníků Brigády Izz ad-Dína al-Kassáma, které funguje v utajení a provádí útočné aktivity proti státu Izrael a od roku 2001 se podílí na ostřelování Izraele z pásma Gazy různými druhy raket či minomety. Největšího politického úspěchu organizace dosáhla v lednu 2006, kdy vyhrála volby do Palestinské národní správy. V současnosti je Hamás na seznamu teroristických organizací několika zemí, například USA, EU, Kanady, Izraele, Japonska nebo Egypta.

Hamas (Arabic: حماس "Ḥamās", an acronym of حركة المقاومة الاسلامية "Ḥarakat al-Muqāwamah al-ʾIslāmiyyah" [Islamic Resistance Movement]) is a Palestinian Sunni-Islamic fundamentalist militant organization. It has a social service wing, Dawah, and a military wing, the Izz ad-Din al-Qassam Brigades. It has been the "de facto" governing authority of the Gaza Strip since its takeover of that area in 2007. During this period it fought several wars with Israel. Israel, the United States and the European Union classify, either in whole or in part, Hamas as a terrorist organization. This classification is one among various and diverse international positions on the nature of Hamas. Russia, China, and Turkey are some countries who view Hamas in a positive light.


Historie a současnost.

Geomantie byla jedna z nejpopulárnějších forem věštění po celé Africe a Evropě, zejména během středověku a renesance,byla praktikována lidmi všech společenských tříd. V renesanční magii byla geomatie klasifikována jako jedno ze sedmi "zakázaných umění", spolu s nekromacií, hydromancií, aeromancií, pyromancií a chiromancií a spatulamancií.  Podle pohledu moderní evropské geomantie je celá země pokryta sítí energetických čar (pásů) či mřížek. Tento systém je nazývaný různě, různými autory například "Curryho pásy", "Hartmanova mříž" atd. Geomantie se pokouší pseudovědeckými a ezoterickými postupy o popis vlastností míst a neznámých sil s údajnými pozitivními účinky (například tvar pyramidy) a s negativními účinky (například Geopatogenní zóna). Považuje se za „celostní“ popisnou přírodní vědu. Také vyhledává pozitivní místa v městské zástavbě i krajině, a tím se snaží najít místo pro harmonické a zdravé bydlení a život. Moderní geomantie se také pokouší sjednotit více nauk založených na věštění z krajiny, půdy a podobně. Tím se vzdálila od původního arabského věštícího systému a odpovídá spíše čínskému Feng Shui. Geomantií postulované vlastnosti míst jsou z vědeckého hlediska nemožné. Všechny dvojitě zaslepené experimenty a správně kontrolované studie používaných praktik (z nichž je nejznámější proutkaření), kterými se přezkoumávají nejrůznější tvrzení geomantie, jsou podle očekávání negativní. Mřížka a line systémy a jejich „energetické toky“ nebyly nikdy zjištěny fyzikálními měřicími přístroji.

Feng-šuej.

V Číně jsou prvky geomantie obsaženy ve filosofii a v principech feng-šuej, v Indii ve obdobném systému s názvem Vástu šástra, které ze vzájemné polohy řek, pahorků a pod., ale i stromů, určují vhodnost místa pro obydlí, hrob a pod. Ottův slovník naučný uvádí, že tato pověra byla hlavní překážkou pronikání evropské civilizace do Číny (stavění železnic, telegrafů a jiné).

Geomantie je metoda věštění, která interpretuje znaky na zemi nebo vzory vytvořené půdou, skalami nebo pískem a podobně. Tradiční forma zahrnuje interpretaci 16 náhodně vzniklých struktur, rekurzi následovanou další analýzou, často doplněnou astrologickými interpretacemi.

Geomancy (Greek: γεωμαντεία, "earth divination") is a method of divination that interprets markings on the ground or the patterns formed by tossed handfuls of soil, rocks, or sand. The most prevalent form of divinatory geomancy involves interpreting a series of 16 figures formed by a randomized process that involves recursion followed by analyzing them, often augmented with astrological interpretations.


Popis.

Dorůstá 50–57 cm, v rozpětí křídel měří 113–130 cm a váží 775–975 g. Má kompaktní postavu, dlouhá široká křídla s černými konci letek, v letu široce rozevřený, krátký, zakulacený ocas s tmavým pruhováním a s tmavou páskou na konci, žluté neopeřené končetiny a žlutý, na konci černě zbarvený zobák. Jinak má však káně lesní ze všech ptačích druhů jedno z nejproměnlivějších zbarvení opeření, které se může pohybovat od čistě bílé až po téměř černou. Obecně přitom platí, že svrchu je pták zbarven jednolitě, zatímco spodinu těla mívá světlejší a alespoň částečně pruhovanou. Pohlaví jsou zbarvena stejně.  Ve střední Evropě hrozí záměna s velmi podobnou, ale vzácnější kání rousnou ("Buteo lagopus"), která má světlý ocas a izolovanou tmavou skvrnu v ohbí spodiny křídla, a s včelojedem lesním ("Pernis apivorus"), který má na rozdíl od káně lesní žluté oči a užší křídla.

Hlas.

Ozývá se nejčastěji mňoukavým, daleko slyšitelným „vijé“, které často napodobuje sojka obecná ("Garrulus glandarius"). Mláďata již od prvního dne žebrají o potravu protáhlým „kiiij kiiij“, které se s přibývajícím věkem stává hlubším a hlasitějším ().

Rozšíření.

Hnízdí v téměř celé Evropě s výjimkou Islandu, části Irska a Skandinávského poloostrova, východně zasahuje v podobě širokého pruhu přes střední Asii až po Japonsko. Zatímco v Evropě jsou populace především stálé (s výjimkou těch severských), asijští ptáci na zimu většinově migrují na jih a jihovýchod kontinentu (viz mapka s rozšířením).  V Evropě je káně lesní nejhojnějším dravcem vůbec, hnízdí zde téměř jeden milion párů. V České republice se zdržuje početně po celý rok, hnízdí zde v počtu 9500–13 000 párů, a to až po nadmořskou výšku 1300 m n. m., a zimuje v počtu 20 000–50 000 jedinců. V populačním trendu byl v minulých letech zaznamenán mírný vzestup.  Hnízdí v lesích, za potravou zalétává na otevřená prostranství, jakými jsou např. pole, louky nebo pastviny; často vysedává také u silnic.

Chování.

Během hnízdního období jsou káně teritoriální, mimo toto období, zejména pak v oblastech s nadbytkem kořisti, však často tvoří menší volné skupiny. Ty lze zaznamenat i během tahu. Je známá díky svým zásnubním letům, při kterých kruhově plachtí, volně padá a opět stoupá.

Potrava.

Struktura potravy může být silně variabilní podle místních podmínek a také vzhledem k proměnlivému životnímu prostoru káně. Potravu káně lesní tvoří převážně malí savci, ve střední Evropě především hraboš polní ("Microtus arvalis"). Požírá také ptáky, většinou mladé jedince, plazy (ještěrky, hady), červy, obojživelníky (většinou žáby) a ryby, konkrétně mrtvé nebo umírající jedince. Často vyhledává i auty sražená zvířata, čímž se sama vystavuje nebezpečí kolize s vozidly.  V oblasti kolem Castellu v bavorském obvodu Dolní Franky byly v letech 1945 až 1960 doloženy 384 druhy ukořistěných zvířat na hnízdech, přičemž savci (hlavně myši) tvořili 70 % a ptáci 12 %. Zbytek tvořili plazi 15 % a obojživelníci 3 %.  V letech 1981–1984 byla v okolí Berlína provedena studie zabývající se složením potravy u ještě neopeřených mláďat. Na hnízdech bylo jako kořist zaznamenáno celkem 257 druhů živočichů, z čehož 37 % představovali malí savci (především hraboši), 59 % ptáci, 1 % plazi, další 1 % obojživelníci a zbývající 2 % pak ryby.

Hnízdění.

Pohlavně dospívá ve druhém nebo třetím roce života. Páry jsou monogamní a mnohdy spolu setrvávají po celý život. Rozměrné hnízdo z větví buduje zpravidla vysoko v koruně stromu. Samice ve střední Evropě začínají první vejce klást již v březnu, většinou však až v polovině dubna. V jedné snůšce bývají obvykle dvě až tři, někdy i jedno nebo čtyři bílá, červeno-hnědě skvrnitá, průměrně 56 × 45 mm velká vejce vážící asi 60 g. Jsou kladena v intervalu dvou až tří dnů a na jejich 33–35denní inkubaci se podílejí oba rodiče. Mláďata hnízdo opouštějí po 42–49 dnech, ale stále se nacházejí v jeho blízkosti a ještě dalších 6–10 týdnů jsou rodiči krmena. Poté hnízdní teritorium opouštějí a usazují se obvykle několik kilometrů od jeho hranic. Byly však zaznamenány případy, kdy se mládě uchýlilo do vzdálenosti celých 200 km od hnízda.  Úmrtnost mladých ptáků v prvním roce života činí 51 %, v druhém roce 32 % a ve třetím roce 29 %.  V přírodě se obvykle dožívá asi 10 let. Nejstarší káně kroužkovaná v České republice byla sražena autem ve věku 17 let a 1 měsíce, vůbec nejstarší ve volné přírodě žijící jedinci se dožili 26 let.

Hrozby.

V současné době ji ohrožuje především pronásledování, kolize s vozidly, zranění na drátech elektrického napětí, rušení na hnízdištích a kácení lesů, které mnohdy vede ke ztrátě hnízd.

Klasifikace.

Káně lesní je jedním z 28 zástupců rodu "Buteo", který je v Eurasii a Africe zastoupen 10 druhy. Jejími nejblíže příbuznými jsou káně bělochvostá ("B. rufinus"), k. stepní ("B. hemilasius") a k. horská ("B. oreophilus"), s kterými tvoří tzv. superdruh.

Poddruhy.

Rozeznáváme 11 poddruhů:

Káně lesní ("Buteo buteo"), známá také pod starším názvem káně myšilov, je středně velký druh dravce z čeledi jestřábovitých (Accipitridae).

The common buzzard ("Buteo buteo") is a medium-to-large bird of prey which has a large range. A member of the genus "Buteo", it is a member of the family Accipitridae. The species lives in most of Europe and extends its breeding range across the Palearctic as far as the Russian Far East, northwestern China (Tien Shan) and northwestern Mongolia Over much of its range, it is a year-round resident. However, buzzards from the colder parts of the Northern Hemisphere as well as those that breed in the eastern part of their range typically migrate south for the northern winter, many culminating their journey as far as South Africa. The common buzzard is an opportunistic predator that can take a wide variety of prey, but it feeds mostly on small mammals, especially rodents such as voles. It typically hunts from a perch. Like most accipitrid birds of prey, it builds a nest, typically in trees in this species, and is a devoted parent to a relatively small brood of young. The common buzzard appears to be the most common diurnal raptor in Europe, as estimates of its total global population run well into the millions.


Příčiny a průběh války.

Jako jeden z nejzávažnějších důvodů pro vojenský zásah v Čečně byl označen tranzit kaspické ropy přes čečenské území, ačkoli Rusko tento důvod opakovaně odmítlo. V létě 1994 účastníci zasedání v Istanbulu posuzovali variantu trasy ropovodu Baku-Groznyj-Novorossijsk, hned nato pronesl prezident Boris Jelcin, že "čečenský problém musí být vyřešen do prosince". Nestalo se tak ani do prosince, ani později.  Oficiálním ruským popudem k válce byla invaze do Dagestánu provedená Islámskou mezinárodní brigádou a bombové útoky na ruské obytné domy, při kterých zahynulo přes 300 lidí, a za které Rusko vinilo čečenské separatisty.  Kampaň z velké míry zvrátila výsledek První čečenské války, ve které nabyl region de facto nezávislosti jako Čečenská republika Ičkeria. Válka přivábila velký počet bojovníku džihádu ze zahraničí, kteří se 10. srpna 1999 dokonce pokusili v obsazené části Dagestánu a vyhlásit "nezávislý Islámský stát Dagestán".  Během počáteční kampaně čelila ruská armáda a proruské čečenské polovojenské organizace separatistům v otevřeném boji. V únoru 2000 po zimním obléhání nakonec dobyly Groznyj. Rusko nastolilo přímou vládu nad Čečenskem v květnu 2000 a jmenovalo promoskevskou vládu. Po totální ofenzívě způsobovali čečenští partyzáni dále těžké ztráty ruským silám a stáli proti ruské politické moci v Čečensku po několik dalších let. Povstalci zaútočili také na ruské civilisty. Tyto teroristické útoky, stejně jako rozsáhlé porušování lidských práv ruskými silami, vyvolaly silnou jednostrannou kritiku ze strany západních a muslimských zemí. Teprve po událostech 11. září 2001 se začalo západní mínění od podpory radikálních islamistů odvracet.  Rozsáhlé boje byly nahrazeny partyzánskou válkou a bombovými útoky na vojáky federace a síly regionální vlády. Násilí se často odehrávalo i v sousedních regionech.

Terorismus.

Po prvním ruském vojenském zásahu (1994–1996) zavládl v zemi chaos, po kterém následoval vzestup islámského radikalismu.  Mezi známější teroristické útoky spáchané čečenskými separatisty patří přepadení moskevského divadla na Dubrovce čečenským ozbrojeným komandem během představení muzikálu Nord-Ost a útok ingušských a čečenských teroristů na školu ve městě Beslan.  Anna Politkovská 28. dubna 2003 v ruském týdeníku Novaja Gazeta (vlastnil jej Alexandr Lebeděv) odhalila, že jeden údajně mrtvý člen čečenského komanda z Dubrovky „přežil“, a nyní pracuje pod jinou identitou v Putinově tiskovém oddělení (šlo o bývalého představitele čečenské vlády v Jordánsku, viz záhadný " jordánský" přítel Basajeva velitel Chattáb, jenž byl na podzim 2002 údajně otráven). Politkovská tvrdila, že mezi teroristy byli agenti ruských tajných služeb. Podle ní šlo o „řízený teroristický útok“, o jehož přípravě věděly tajné služby i vedení země. K odpovědnosti za útok se týden po tragédii přihlásil čečenský polní velitel Šamil Basajev.  Ruský podnikatel a svého času vlivná osobnost z okolí ruského prezidenta Jelcina Boris Berezovskij obvinil agenty ruské Federální bezpečnostní služby ze spáchání tří teroristických útoků na obytné domy v Moskvě a Volgodoňsku v roce 1999, jejichž následkem zahynulo přes tři sta osob.  Pochybnosti jsou také o čečenském útoku na Moskevské letiště Domodědovo.

Důsledky a hodnocení války.

Přesný počet obětí není znám, odhaduje se několik desítek tisíc mrtvých a nezvěstných, převážně civilistů v Čečensku. Například Amnesty International odhaduje počet obětí na 25 000 jen při útoku na město Groznyj v roce 1999. Odhady celkového početu obětí dvou ruských intervencí v První čečenské válce a Druhé čečenské válce se odhadují na 300 000 lidí z celkového počtu 1 milionu obyvatel.  Podle názoru některých politologů nese za kontroverzní plošné kobercové bombardování civilních sídlišť přímou politickou zodpovědnost Vladimir Putin.

Druhá čečenská válka, v pozdější fázi známa jako válka v severním Kavkazu, byla zahájena Ruskou federací 8. srpna 1999, kdy ruské síly z velké části znovu ovládly separatistický region Čečenska.

The Second Chechen War (), also known as the Second Chechen Сampaign () or officially (from the Russian point of view) Counter-terrorist operations on territories of North Caucasian region () or the Second Russian invasion of Chechnya from the rebel Chechen point of view (), was an armed conflict on the territory of Chechnya and the border regions of the North Caucasus between the Russian Federation and the Chechen Republic of Ichkeria, also with militants of various Islamist groups, fought from August 1999 to April 2009.


Průběh toku.

Pramení ve Skalnatých horách. Protéká převážně polopouštními a pouštními oblastmi států Utah a Arizona. V Koloradské plošině vytváří hluboké kaňony o celkové délce 800 km, mezi nimiž je i jeden z největších na světě Grand Canyon. Ústí do Kalifornského zálivu Tichého oceánu, přičemž vytváří deltu o rozloze 8600 km2. V roce 1905 řeka změnila tok a vytvořila tak slané jezero zvané Saltonské moře, které téměř zaplavilo údolí Imperial v Kalifornii.

Vodní režim.

Zdrojem vody je převážně tající sníh ve Skalnatých horách. Nejvodnější je od dubna do června. Na podzim a létě je vody v řece málo. Průměrný průtok vody u Lees Ferry na středním toku činí 508 m3/s. K ústí většina vody nedotéká v důsledku zavlažování a zásobování vodou a průměrný průtok tam činí pouhých 5 m3/s. Řeka unáší velké množství pevných částic, ročně v průměru 160 Mt, jež se všechny usazují v jezerech Powell a Mead. Před vybudováním přehrad řeka často ukazovala svůj divoký ráz. Zejména v době tání sněhu v horách zatápěla farmářské usedlosti, ležící níže po proudu.

Využití.

Voda je odváděna zavlažovacími kanály a vodovody a slouží k zásobování pro města na Kalifornském pobřeží včetně Los Angeles. K tomuto účelu byly na řece postaveny hráze (Glen Canyon, Hoover), za kterými se vytvořila velká přehradní jezera (Powell, Mead), z nichž každé má rozlohu přibližně 650 km2 a objem 34 km3. Menší přehradní jezera (Mohave, Havasu) vznikla za hrázemi Davis, Parker. Součástí těchto přehrad jsou vodní elektrárny. K zavlažování slouží přehrady Palo Verde, Imperial a Morelos. Velké přehrady (Roosevelt, Santa Clara, Horshu) a zavlažovací soustavy byly vybudovány také v povodí přítoku Gila. Na dolním toku je možná vodní doprava říčními loděmi, ale její význam je zanedbatelný.

Colorado (, znamená "Barevná řeka") je řeka na jihozápadě Severní Ameriky převážně v USA, kde protéká státy Colorado, Utah, Arizona, Nevada, Kalifornie, přičemž tvoří hranici mezi Nevadou a Arizonou, a mezi Arizonou a Kalifornií. Dolním tokem zasahuje do Mexika, kde tvoří hranici států Baja California, Sonora. Je dlouhá 2740 km a včetně pravého přítoku Green River 3200 km. Povodí má rozlohu 635 000 km2.

The Colorado River () is one of the principal rivers (along with the Rio Grande) in the Southwestern United States and northern Mexico. The river drains an expansive, arid watershed that encompasses parts of seven U.S. states and two Mexican states. Starting in the central Rocky Mountains of Colorado, the river flows generally southwest across the Colorado Plateau and through the Grand Canyon before reaching Lake Mead on the Arizona–Nevada border, where it turns south toward the international border. After entering Mexico, the Colorado approaches the mostly dry Colorado River Delta at the tip of the Gulf of California between Baja California and Sonora.


Příčiny, průběh, důsledky.

Během americké války za nezávislost došlo k mnoha útokům na hranicích a nesčetnému množství masakrů a únosů. Obě strany konfliktu měly na své straně Indiány, ale Britové získali přece jen větší podporu domorodců, kteří byli aktivní především při útocích na osady v Pensylvánii a New Yorku. Na obou stranách panovala vůči všem o neutralitu se snažícím Indiánům podezřívavost, že špehují pro nepřítele či ho tajně podporují. V roce 1781 zajistila část Hurónů (Wyandotů) a Delawarů (přesně Lenni Lenapů) křesťanské Indiány z moravských misí Davida Zeisbergera - jednalo se většinou o Delawary - a donutila je přemístit do osady "Captive Town" (Vězeňské město) na řece Sandusky. Britové mezitím pozvali Davida Zeisbergera a jeho hlavního pomocníka Johna Heckeweldera do Detroitu, kde se museli zodpovídat z údajné zrady - měli informovat Američany z Fort Pitt o britských pohybech. Po několikaměsíčním věznění a soudu byli nakonec osvobozeni.  Mezitím asi 100 misijních Indiánů opustilo v únoru 1782 "Captive Town", neboť zde začali trpět hlady. Vydali se do svých starých moravských vesnic v Ohiu, kde chtěli získat jídlo. Začátkem března 1782 byla skupina překvapena a zajata útočnou jednotkou 160 milicionářů z Pensylvánie vedenou Davidem Williamsonem. Američané nejprve tvrdili, že jim zajistí ochranu a doprovodí do Fort Pitt, ale poté, co všechny Indiány shromáždili na jednom místě v osadě Gnadenhütten, je zajistili a obvinili z nájezdů na pohraniční oblasti a z napomáhání nepřátelským Indiánům. Delawarové to odmítli. Milicionáři zasedli k poradě a hlasováním rozhodli, že všechny Indiány zabijí. Jen 18 Američanů bylo proti, někteří z nich po tomto rozhodnutí opustili skupinu. Indiáni byli svázáni a umístěni do dvou domů a bylo jim sděleno, co je čeká. Domorodci si vyžádali jeden den na přípravu na smrt - modlení a zpěv písní. 8. března 1782 členové milic Indiány zabili palicemi a tomahavky a skalpovali je - šlo o 28 mužů, 29 žen a 39 děti. Dva chlapci masakru unikli (jeden z nich skalpovaný) a podali o něm svědectví. Jednotka milice následně vesnici vyplenila a spálila a totéž učinila s dalšími indiánskými osadami poblíž. John Heckewelder se o několik let později do vesnice vrátil a ostatky zabitých pohřbil. Žádný z členů milice nebyl za tento čin postaven před soud či obviněn. Mnozí lidé z pohraničí měli zato, že šlo o spravedlivou odplatu za indiánské nájezdy. Mínění většiny ostatních Američanů bylo rozdílné, ale v době probíhajících bojů hlas spravedlnosti zanikl. George Washington vydal v reakci na tento masakr doporučení, aby se žádný americký voják nenechal zajmout Indiány živý. Delawarové samozřejmě toužili po pomstě a během následujících let skutečně umučili několik amerických zajatců jako formu odplaty - v roce 1789 dokonce jednoho z účastníků masakru kapitána Charlese Bilderbacka.

Zajímavost.

Moravští bratři založili ještě jednu misijní osadu zvanou Gnadenhütten. Nacházela se v Pensylvánii (nyní Lehighton). V listopadu 1755 během francouzské a indiánské války byla napadena profrancouzskými Indiány a 11 osadníků bylo pobito. Tato událost se někdy s Gnadenhüttenským masakrem z roku 1782 plete.

Gnadenhüttenský masakr ( ), známý také jako Moravský masakr (Moravian massacre) je pojem používaný v souvislosti s povražděním 96 křesťanských amerických indiánů americkými milicemi z Pensylvánie dne 8. března 1782 během války za nezávislost. Incident se udál v misijní vesnici moravských bratří Gnadenhütten, která se nacházela poblíž dnešního města Gnadenhutten v Ohiu.

The Gnadenhutten massacre, also known as the Moravian massacre, was the killing of 96 Christian Delaware by U.S. militiamen from Pennsylvania on March 8, 1782 at the Moravian missionary village of Gnadenhutten, Ohio during the American Revolutionary War. More than a century later, Theodore Roosevelt called the massacre "a stain on frontier character that the lapse of time cannot wash away".


Česko.

Český plivník či prašivec se měl objevovat v podobě zmoklého kuřete či ohnivého draka a sídlit za komínem, v peci či u kamen. Hospodář jej měl krmit tím co sám jí a ten mu na oplátku měl nosit obilí i peníze a zajišťovat blahobyt. V případě nedostatku potravy plivník za nocí vydával velký hluk a dusil hospodáře.  Je známa také víra, že plivník se objevuje na poli v podobě černého zmoklého kuřete krčícího se zimou. Člověk, co jej vezme domů a nechá za kamny ohřát, ráno najde ve světnici tři hromádky obilí, které tato bytost ukradla jinému hospodáři. Pokud se chce plivníka zbavit, musí jej odnést i s ukradeným obilím na místo, kde jej našel. Dalšími metodou jeho získání mělo být nošení vejce černé slepice po devět dní, během nichž se nesmí modlit ani mýt.  Tato bytost také splývala s ďáblem či čertem, což odráží pojmenování jako "lucek" (Lucifer), "špiritus", "špírek" (z latinského "spiritus" „duch“), "diblík" (ďábel), "pikulík" (peklo), "rarášek", "jarášek". Slovo lucek je doložené již u Jana Husa a Jana Rokycany. Špiritus či špírek má mít podobu malého hezkého chlapce, který se mění v ptáka, kočku a jiná zvířata. Člověk si jej může vychovat z vejce černé slepice a poté od něj dostane co si přeje, zaprodává tím však svou duši.  Znám byl také "zmok", "zmek" či "zmak", ve středověku je doloženo výklad tohoto slova jako Belial. V lidovém podání má bytost stejného jména podobu zmoklého kuřete která nosí hospodáři mimo jiné peníze, obilí a máslo. Zároveň je však zmok velmi nenasytný a lze se ho jen těžko zbavit.

Slovensko.

Slovenskou obdobou plivníka je "zmok", "rarášik", "bôžik", "škriatok", "kosper" či "džmiľ" v podobě černého zmoklého kuřete, ale někdy také ohnivého řetězu letícího skrze komín do domu. Hospodáři měl nosit peníze, obilí a starat se o hospodářství. Získat jej šlo nošením vejce černé slepice devět či třináct dní v podpaží, během kterých se člověk nesměl mýt, modlit, spát ani s nikým hovořit. Bylo také známo podání o upsání duše majitele peklu. Aby se člověk zmoka zbavil, měl mu zadat nesplnitelný úkol či jej zabalit do šátku a odhodit venku. Kdo jej sebral, stal se pak jeho novým majitelem.  Také se věřilo na "pikulíka", jehož jméno je odvozeno od slova peklo. Má podobu malého, ale velmi silného dítěte, které člověku přináší štěstí, hlídá dobytek a vykonává různou práci. První člověk co jej získá, jej může předat druhému a ten zas třetímu. Poté se jej však již nelze zbavit a člověk po své smrti ztrácí svou duši.

Polsko.

V Polsku podání o plivníkovi a skřítkovi, nazývaném "skrzatek", "skrzat" či "skrzot", splývá. Skrzatek má podobu ptáka, nejčastěji zmoklého kuřete či malých ptáčků, okolo kterých srší jiskry, a rodí se z vejce zvláštního tvaru nošeného po určitý čas v podpaží.  Polské slovo "smok", "ćmok" či "ćmuk" zpravidla označuje draka, zároveň se tak nazývá bytost přinášející do domu peníze a obilí.

Bojkové.

Bojkové věřili, že domácí duch "diďko" se vylíhne z vejce zakopaného pod prahem po devíti letech a poté slouží hospodáři. V případě, že nebylo služeb diďka už zapotřebí, měl být prodán či v lahvičce zahozen na veřejné místo.

Slovinsko.

Slovinci nazývají plivníka "škratec", což je též označení skřítka, nebo "blagonič". Získat ho lze zaklínáním, nošením vejce černé slepice devět dní v podpaží nebo získat uzavřením čerstvě narozeného černého kohouta pod nádobu na měření pšenice po sedm let. Po té době kohout vysedí vejce, z kterého se vylíhne blagonič. Věřilo se, že hospodář s tímto tvorem uzavírá smlouvu podepsanou vlastní krví a v ní mu slibuje sama sebe, manželku, dítě či alespoň část lidského těla. Poté škratec svému pánovi nosí, co si přeje, typicky dává na okno, peníze přináší v podobě ohnivého koštěte komínem. Ten musí být ukryt před zraky ostatních a dobře krmen.

Srbsko.

Srbové nazývají plivníka "cikavac" a věří, že se jedná ptáka s dlouhým zobákem a vakem. Přichází na svět z vejce odebraného černému kuřeti. Vejce musí zahřívat žena 40 dní ve svém podpaží. V této době se nesmí vyzpovídat, stříhat si nehty, mýt obličej a modlit se. Cikavac může krást med z cizích úlů nebo sát dobytčí mléko a nosit je svému majiteli; záleží to jen na jeho přání, avšak za podmínky, že ovládá řeč zvířat.

Plivník je bytost ze slovanského folklóru sloužící hospodáři, typicky v podobě kuřete a vylíhlá ze zvláštně opatrovaného vejce. Tyto a další rysy někdy sdílí také skřítci a jiní ochránci domovů, ale plivník se od nich liší častějším přisuzováním ďábelského charakteru, včetně podání o ztrátě duše hospodáře a uzavření smlouvy podepsané krví.

Cikavac () is a mythical creature in Serbian mythology, imagined as a winged animal (a bird) with long beak and a pelican-like sack.


Historie.

V roce 1931 byly nalezeny poblíž Camborne v Magor Farm v Illoganu rozvaliny římské vily. Týž rok byly zahájeny vykopávky pod vedením odborníků z cornwallského královského institutu. Do roku 2006 se jednalo o jediný nález římského osídlení na území celého Cornwallu. Dalším dokladem dřívějšího osídlení je popsaný oltářní kámen nalezený v Camborne. Nyní je uložen v kostele Sv. Martina. Je datován do desátého či jedenáctého století.  Význačnou událostí byl Štědrý den roku 1801, kdy parní silniční lokomotiva, postavená cambornským inženýrem Richardem Trevithickem, vykonala první jízdu s cestujícími ve vozidle s vlastním pohonem. První cesta mířila na Camborne Hill a na počest této skutečnosti byla dokonce složena píseň. Trevithick se narodil v Illoganu v roce 1771 jako syn horníka a vystudoval místní školu. Jeho úspěchy v oboru parní energie a dolování jsou připomínány oslavami na poslední dubnovou sobotu (Trevithick's Day) a jeho socha stojí v místní veřejné knihovně.

Důlní průmysl.

Camborne je známé jako centrum dřívějšího důlního průmyslu v Cornwallu s doly na cín a měď. Největší rozkvět zaznamenalo v druhé polovině 18. a první polovině 19. století. Důl Dolcoath („Stará země“), král cornwallských dolů, byl s hloubkou 1067 metrů (3500 stop) po mnoho let nejhlubším dolem na světě a jedním z nejstarších do svého uzavření v roce 1921. V Camborne se nachází poslední pracující cínový důl v Evropě, South Crofty, který byl uzavřen v roce 1998.

Související průmysl.

Kromě vlastních dolů bylo Camborne také domovém četných důležitých souvisejících průmyslových odvětví, včetně světoznámých sléváren Holmans (Compair). Tento rodinný podnik, založený v roce 1801, byl největším producentem ve městě i v celém Cornwallu, vyráběl se zde i slavný samopal Sten v průběhu druhé světové války a Holmanův světlomet byl ve výstroji královského loďstva. V době největšího rozmachu obklopovaly slévárny město ze tří stran a práci v nich našlo asi tři a půl tisíce lidí. Kvůli poklesu britského průmyslu byla nakonec továrna v roce 2001 Compair Holmans Camborne uzavřena. Malé množství vytěženého cínu z dolu South Crofty bylo odkoupeno místním podnikem a tato zásoba je postupně využívána v klenotnictví a výrobky z ní jsou označovány jako South Crofty Collection.

Báňská škola.

Vzhledem k významu rudního dolování pro ekonomiku Cornwallu se z Camborne School of Mines stalo jediné vzdělávací zařízení ve Velké Británii, které připravuje specialisty na „tvrdé“ horniny. Škola byla založena v roce 1851 jako Royal School of Mines, ale její začátky lze vysledovat až do roku 1829, kdy byly předloženy plány na její výstavbu. Nyní tvoří součást Exeterské univerzity a v roce 2004 přesídlila do kampusu university Tremough. Absolveni CSM nacházejí uplatnění v báňském průmyslu po celém světě. Škola vlastní velmi pěknou sbírku minerálů ve svém geologickém muzeu.

Doprava.

Kolem severního okraje města vede silnice A30 (dřívější průtah centrem města se stal silnicí A3048). Mezi centrem a Trelowarren Street je malé autobusové nádraží, zmiňované v historkách cornwallského komika Jethra. Asi půl míle od středu města na jih je železniční nádraží. Cambornská stanice bývala pověstná svými krátkými nástupišti, takže pasažéři cestující na hlavní lince mezi Londýnem a Penzance mohli nastupovat a vystupovat jen z určitých vagónů. Díky tomu ne všechny vlaky tu zastavovaly a některé dávaly přednost blízkému Redruthu. V současné době provozují dopravu společnosti CrossCountry a First Great Western. Od roku 1902 do roku 1927 mělo město jednu tramvajovou linku, vedoucí do Redruthu.

Sport.

V roce 1878 vznikl v Camborne ragbyový klub. Je jedním z nejslavnějších v hrabství a dodával hráče do reprezentace. V roce 1987 dosáhl nejlepšího umístění v nově vytvořených National leagues, když postoupil do čtvrté divize. V Camborne je jedna ze základen cornwallského ragbyového týmu a hrála zde řada mezinárodních mužstev včetně novozélandských All Blacks v letech 1905, 1924 a 1953, Austrálie v roce 1908, 1947 a 1967, Jihoafrické republiky v roce 1960, Spojených států v roce 1977 a dalších družstev, jako např. jihoafrických Barbarians či Canterbury z Nového Zélandu.

Obnova.

Navzdory špatné pověsti coby deprimovaného regionu je velká část Cornwallu včetně Camborne zahrnuta do schématu přestavby za 150 miliónů liber, od které se čeká, že zvrátí sociálně-ekonomický pokles v tomto bývalém průmyslovém srdci Cornwallu. Vládní programy obnovy měst by měly vytvořit kolem čtyř tisíc nových pracovních míst a zvýšit mzdy o 15 %.

Politika.

Od všeobecných voleb ve Velké Británii v roce 2005 má Camborne liberálně demokratickou poslankyni Julii Goldsworthy, která je zastánkyní větší samosprávy hrabství. Strana Mebyon Kernow, která má v cornwallském parlamentu většinu, má v Camborne hodně příznivců a po doplňovacích volbách se stala největší politickou stranou v městské radě. V radě okresu Kerrier má čtyři členy. V radě hrabství má šest křesel, o zbývající křesla se dělí liberální demokraté a dělnická strana po pěti a jedno křeslo mají konzervativci.

Camborne (v kornštině Cambron = „křivý kopec“) se nachází v hrabství Cornwall ve Velké Británii. Tvoří západní konec souměstí společně s Poolem a Redruthem. Město leží v jedné z historicky nejbohatších důlních oblastí na světě. V současnosti má okolo 20 000 obyvatel, pokud by se započítalo celé souměstí se satelitními vesnicemi, žije tam kolem 40 000 obyvatel a jedná se o největší shluk sídel v Cornwallu.

Camborne () is a town in Cornwall, England. The population at the 2011 Census was 20,845. The northern edge of the parish includes a section of the South West Coast Path, Hell's Mouth and Deadman's Cove.


Historie.

V roce 1963 pod novým názvem "SLOVAN NV" a s novým vedením hrál ústecký klub další kolo krajského přeboru. Do funkce předsedy klubu byl jmenován JUDr. Oldřich Rejna, který v této pozici strávil příštích 23 let. Sezóna to byla úspěšná – na jejím konci porazil Slovan svého velkého konkurenta, VTŽ Chomutov, a vyhrál celý přebor. Kvalifikace o postup do II. ligy však již byla nad jeho síly, kdy ze čtyř utkání dokázal zvítězit v jediném – doma proti Chotěboři 7:2.  V sezoně 2002/2003 byl klub přejmenován na HC Slovan Ústečtí Lvi. V sezoně 2006/2007 podruhé za sebou vyhrál 1. hokejovou ligu. Vzhledem k tomu, že v této sezoně odpadla baráž, postoupil klub poprvé ve své historii do extraligy. V té však skončil na posledním místě a po prohře v baráži s BK Mladá Boleslav následoval opět pád do 1. ligy. Rok poté po vítězství v 1. lize prohrál opět s Mladou Boleslaví. I další rok se pokusil o hru v baráži, ale podlehl KLH Chomutovu ve finále 4:3 na zápasy. V sezoně 2010/2011 rozmetal Chomutov 4:0 na zápasy a byl po dvou letech opět v baráži s nejméně oblíbeným týmem BK Mladá Boleslav. V prvním zápase Lvi zvítězili 4:0 na ledě Boleslavi, pak ale 3x podlehli (1x venku, 2x doma), nutné říct, že v obou domácích duelech měli velikou smůlu. Sérii se jim však vítězstvím v Boleslavi a následně doma povedlo dotáhnout do sedmého duelu, který však prohráli poměrem 1:4, a proto se extraligy ve městě Ústí nad Labem ani v sezoně 2011/2012 nedočkali.  Po skončení sezóny 2013/2014 se po odstoupení manažera Evana dostalo na veřejnost, že klub po letech špatného hospodaření dluží přes 30 milionů korun. Slovan dlužil výplaty nejen současným, ale i bývalým hráčům klubu. O osudu klubu měla rozhodnout až valná hromada 29. dubna. 19. června 2014 změnil klub název na HC Slovan Ústí nad Labem, taktéž představil nové logo klubu.

Historické názvy.

Zdroj:

Statistiky.

Přehled ligové účasti.

Zdroj:  Zdroj:

HC Slovan Ústí nad Labem (celým názvem: Hockey Club Slovan Ústí nad Labem) je český klub ledního hokeje, který sídlí v Ústí nad Labem ve stejnojmenném kraji. Založen byl v roce 1963 po zániku původního městského klubu TJ Chemička. Svůj současný název nese od roku 2014. Od sezóny 2008/09 působí v 1. lize, druhé české nejvyšší soutěži ledního hokeje. Klubové barvy jsou žlutá, modrá a bílá.

HC Slovan Ústečtí Lvi is an ice hockey team in the Czech First League ("1. národní hokejová liga") (the second division). Their home arena is Zlatopramen Arena in Ústí nad Labem. Prior to 2007, the team was known as HC Slovan Ústí nad Labem.


Operní kariéra.

Narodil se ve Filadelfii, ve státě Pensylvánie. Už jako malý se seznámil s operou, jeho talent začal být zřejmý, když mu bylo 16 let. Jeho otec, Antonio Cocozza, se narodil ve Filignanu v Itálii a přišel do Spojených států, když mu bylo 16. Mladý Cocozza začínal v místních operních představeních ve Filadelfii a později si ho všiml dirigent Sergej Alexandrovič Kusevickij, který mu poskytl plné stipendium na Berkshireském hudebním festivalu v Tanglewoodu v Massachusetts. Kusevickij později Lanzovi řekl, že „takový hlas, jaký máš ty, se slyší jednou za sto let“.  Jeho operní debut, Fenton v opeře Otta Nicolaie "Die lustigen Weiber von Windsor", byl v Tanglewoodu 7. srpna, 1942, po studiích s dirigenty Borisem Goldovskim a Leonardem Bernsteinem. Právě tady si Cocozza osvojil umělecké jméno Mario Lanza, což je mužská verze jména jeho matky. Představení mu získala kritický ohlas, například Noel Straus z "The New York Times" vychvaloval 21letého tenora, že se mu „málo dnešních tenorů vyrovná, co se týče kvality, vřelosti a mohutnosti hlasu“.  Jeho operní kariéra byla přerušena druhou světovou válkou, kdy byl povolán ke Zvláštní službě ve Vojenském letectvu USA. V té době se objevil ve válečných show "On the Beam" a "Okřídlené vítězství". Také účinkoval ve filmové verzi "Okřídleného vítězství" (i když jen jako člen sboru). Ke své kariéře se vrátil v říjnu 1945 v rádiovém programu CBS "Great Moments in Music", kde zpíval celkem šestkrát vybrané ukázky z oper. Později studoval patnáct měsíců u Enrica Rosatiho a pak začal svoje turné 86 koncertů po Spojených státech, Kanadě a Mexiku mezi červencem 1947 a květnem 1948, spolu s Georgem Londonem a Frances Yeendovou. V dubnu 1948 zpíval s velkým diváckým úspěchem Pinkertona v Neworleanské opeře ve dvou představeních "Madam Butterfly" (dirigent Walter Herbert). Koncert v Hollywood Bowlu přilákal k Lanzovi pozornost Louise B. Mayera z MGM, který ho získal pro sedmiletou spolupráci s touto společností. To byl zlomový okamžik v pěvcově kariéře.

Filmová keriéra.

Smlouva s MGM vyžadovala, aby se Lanza věnoval studiu půl roku, a zpočátku byl Lanza schopný zkombinovat svou filmovou kariéru s tou operní. V dubnu 1948 dvakrát s úspěchem zpíval Pinkertona v "Madam Butterfly" pro Neworleanskou operní společnost. Také pokračoval v koncertování, jak sólo, tak jako součást Tria Bel Canto s George Londonem a Frances Yeend. V květnu 1949 natočil své první komerční nahrávky s RCA Victor. Avšak jeho první dva filmy, ve kterých hrál hlavní roli, "Půlnoční polibek" a "Přípitek na New Orleans", byly velmi úspěšné, stejně jako jeho nahrávky, a Lanzova sláva dramaticky rostla.  V roce 1951 Lanza ztělesnil Enrica Carusa ve filmu "Velký Caruso", který byl neuvěřitelně úspěšný. Zároveň, díky své popularitě, se stal Lanza terčem ostré kritiky od některých hudebních kritiků, včetně těch, kteří několik let předtím jeho výkony chválili.  V roce 1952 MGM Lanzu propustilo poté, co nahrál písně pro film "Princ student". Důvod propuštění nejčastěji uváděný soudobým bulvárním tiskem byl, že kvůli svým často se vracejícím problémům s váhou se Lanza nevešel do kostýmů prince. Avšak Lanzovi životopisci Cesari a Mannering zjistili, že Lanza neměl v době začátku produkce filmu nadváhu a že to byly ve skutečnosti rozpory s režisérem Curtisem Bernhardtem ohledně Lanzova nazpívání jedné z písní, kvůli kterým Lanza odešel z placu. MGM odmítlo nahradit Bernhardta a následně byl film natočen s hercem Edmundem Purdomem, zpívajícím na Lanzův playback. Ironií je, že nakonec byl režisérem filmu Richard Thorpe, stejný muž, kterého Lanza žádal po MGM místo Bernhardta, a se kterým tenorista skvěle spolupracoval na "Velkém Carusovi".  V depresi z propuštění a se značně podlomeným sebevědomím se Lanza na více než rok stáhl do ústraní, často hledaje útočiště v nezřízeném pití. V tomto období navíc Lanza málem zkrachoval. V důsledku špatných investic svého bývalého manažera a svého stylu utrácení nakonec dlužil bernímu úřadu okolo 250 000 dolarů na daních.  K aktivní filmové kariéře se vrátil v roce 1955 filmem "Serenáda." Avšak i přes silný hudební obsah film nebyl tak úspěšný, jako filmy předchozí. Lanza se poté v květnu 1957 přestěhoval do Říma v Itálii, kde pracoval na filmu "Sedm pahorků římských", a vrátil se k živému vystupování sérií koncertů po Británii, Irsku a Evropském kontinentu. I přesto, že ho opouštělo zdraví, což bylo důvodem rušení mnoha koncertů v tomto období, Lanza dál dostával nabídky na vystupování v opeře, koncerty a filmy.  Na konci srpna 1958 Lanza nahrával několik árií v Římské opeře pro soundtrack filmu "Poprvé", který se nakonec ukázal být jeho posledním. Tady se setkal s uměleckým ředitelem Římské opery, Riccardem Vitalem, který mu prý nabídl roli Cania v "Komediantech" v sezóně 1960/61. Ve stejné době se však Lanzovo zdraví dál zhoršovalo. Tenor trpěl nejrůznějšími chorobami, včetně flebitidy a akutního vysokého krevního tlaku. Starý zvyk přejídání se a následného nárazového hubnutí, spolu s nezřízeným pitím, potíže ještě zhoršil. Následujícího roku, v dubnu 1959, Lanza prodělal menší infarkt, po kterém v srpnu následoval oboustranný zápal plic. Mario Lanza zemřel v říjnu téhož roku v Římě, ve věku 38 let, na plicní embolii. Jeho žena Betty se spolu s jejich čtyřmi děti přestěhovala zpět do Hollywoodu, ale pět měsíců na to pomocí barbiturátů spáchala sebevraždu. Marc, mladší z jejich dvou synů, zemřel v roce 1993 na infarkt ve věku 37 let.  Lanzova krátká kariéra zahrnovala operu, rádio, koncerty, nahrávky a filmy. Lanza byl první umělec u RCA Victor Red Seal, který obdržel zlatou desku. Byl také prvním umělcem, který prodal dva a půl miliónu alb. Inspiroval kariéry následující generace operních pěvců, včetně Plácida Dominga, Luciana Pavarottiho, Lea Nucciho a José Carrerase, stejně jako pěvců jiných žánrů, jako například Elvise Presleyho. V roce 1994 tenor José Carreras vzdal Lanzovi hold („Jestli jsem operní pěvec, je to díky Mariu Lanzovi“) celosvětovým turné.

Mario Lanza, rodným jménem Alfredo Arnold Cocozza (31. ledna 1921 Filadelfie, Pensylvánie – 7. října 1959 Řím, Itálie) byl americký tenor a hollywoodská filmová hvězda. Užíval si slávy na konci čtyřicátých let a v letech padesátých. Jeho hlas mnozí považují za konkurenci hlasu Enrica Carusa, kterého Lanza hrál ve filmu z roku 1951 "Velký Caruso". Lanza byl schopný zpívat všechny hudební styly. Přestože kritici ne vždy chválili jeho velice emotivní styl, Lanza byl nesmírně populární a mnoho jeho nahrávek je oceňováno ještě dnes.

Mario Lanza (, ; born Alfredo Arnold Cocozza ; January 31, 1921 – October 7, 1959) was an American tenor of Italian ancestry, and an actor and Hollywood film star of the late 1940s and the 1950s.


Historie.

Začátky.

Roku 1982 založili Morrissey a Johnny Marr v Manchesteru The Smiths. Šli však jinou cestou, než která byla tehdy vedena firmou Factory, pod kterou vydávali např. Joy Division, New Order a svou tvorbou se vrátili do první poloviny 60. let – k jednoduchosti a srozumitelnosti. Proto byl první singl se skladbami „Hand In Glove“ a „Handsome Devil“ tak úspěšný. The Smiths se na nich spolehli jen na zvuk kytar a bicích, místy na varhany nebo klavíru.  Rozhodujícím momentem je vydání druhého singlu „This Charming Man“, který pojednává o intimním přátelství Jeana Maraise a Jeana Cocteaua. Morrissey je ovlivněn a okouzlen velkými estéty jako Oscar Wilde či právě Cocteau, ale na druhé straně je také fascinován odvrácenou tváří života. Též mu je blízká poetika filmů anglických režisérů z 50. a 60.let.

Úspěšný debut.

První album "The Smiths", které vyšlo v roce 1984, bylo označováno za jedno z nejdůležitějších alb roku. Odpor k náhodnému fyzickému sexu, násilí a beznaději se zde střídá s čistým, zidealizovaným citem a tématy těžkého života v okrajových čtvrtí Manchesteru. Morrissey vystupuje s velkým sebevědomím a stále častěji se v tisku vyjadřuje i k otázkám, jež nemají s hudbou nic společného a týkají se jeho osobního života a názorů na svět.

Meat Is Murder.

Rok 1985 je rokem expanze – zájem o The Smiths velmi roste a nezávislá firma Rough Trade je všude propaguje jako kapelu, která se straní elektroniky a nemá nic společného s dekadentní novou vlnou. Druhé studiové album "Meat Is Murder" je jednou z prvních desek vydaných nezávislou firmou na CD. Morrissey, který často mluví o celibátu a asketickém způsobu života, zde vyzývá k vegetariánství a také protestuje proti školskému systému ve Velké Británii. Meat is Murder je jediným albem The Smiths, které se vyšplhalo na špici UK charts a v žebříčku se udrželo i následujících 13 týdnů, avšak v USA se album umístilo až na 110 místě. V roce 2003 bylo album umístěno na 295 místo v žebříčku 500 nejlepších alb všech dob renomovaného hudebního časopisu Rolling Stone.

The Queen Is Dead.

V roce 1986 vydávají The Smiths své třetí studiové album s provokativním názvem "The Queen Is Dead" (Královna je mrtvá). Album se vyšplhalo na 2 místo ve Velké Británii, v USA na místo 70, což bylo dosavadní nejlepší umístění jejich alba. Deska se setkala s velmi kladným přijetím jak od kritiků, tak i od fanoušků a mnohými je považována za nejlepší počin kapely. V roce 2013 ji britský hudební časopis NME vyhlásil nejlepším britským albem všech dob. Samotné písně se zaobírají osamělostí člověka (Never Had No One Ever), kritikou britské královské rodiny (The Queen Is Dead), hudebního průmyslu (The Boy with the Thorn In His Side), nebo mezilidskými vztahy (I Know It's Over, There Is a Light That Never Goes Out). Nahrávaní alba probíhalo s producentem Stephenem Streetem, který skupině pomáhal už při desce Meat Is Murder. Jak už také bývalo zvykem, všechny texty napsal Morrissey a hudbu složil kytarista Johny Marr.

Strangeways, Here We Come a rozpad.

V letech 1986 - 1987 byli The Smiths na vrcholu, ale i přes vzrůstající úspěch se činnost kapely chýlila ke konci. V červnu 1987 si dal on kapely volno kytarista Johny Marr, s odůvodněním, že je špatně vnímán svými spoluhráči v kapele. O měsíc později kapelu opouští definitivně. Mezi hlavní důvody rozpadu skupiny patří také to, že Morrisseymu se nelíbilo, že Marr spolupracuje s dalšími umělci. Ten si zase stěžoval, že Morrissey chce až příliš často hrát covery písní umělců z 50. a 60. let. Marr to později okomentoval takto: ""Byla to poslední kapka, nezakládal jsem kapelu, abych hrál písničky od Cillai Black."" Kapela ještě chvíli zkoušela nahrát nový materiál, ten ale pod hlavičkou The Smiths nikdy nevyšel. Většina z těchto demo verzí byla později dodělána a finální verze písní figurovaly na Morrisseyho debutovém solovém albu Viva Hate. Poslední album kapely Strangeways, Here We Come, bylo vydáno po rozpadu kapely, 28. září 1987. Umístilo se na druhém místě v UK charts. V USA se umístilo na 55 místě, jedná se tedy o nejlépe umístěné album kapely ve Spojených státech. Hlavní singl alba, "Girlfriend In The Coma" se umístil na 13. místě v britském žebříčku hitů. Singl také obsahuje cover od britské zpěvačky Cillai Black "Work Is A Four Letter Word".

The Smiths byla anglická rocková hudební skupina, jež působila v letech 1982 - 1987. Jádro skupiny tvořil textař Steven Morrissey a kytarista Johnny Marr, dalšími členy byli baskytarista Andy Rourke a bubeník Mike Joyce. Za své nedlouhé působení vydali 7 desek a téměř 20 singlů. Kritikou byli označeni za jednu z nejvýznamnějších a nejvlivnějších kapel 80. let. V žebříčku 500 nejlepších alb všech dob hudebního časopisu Rolling Stone mají The Smiths čtyři alba.

The Smiths were an English rock band formed in Manchester in 1982. Consisting of vocalist Morrissey, guitarist Johnny Marr, bassist Andy Rourke, and drummer Mike Joyce, critics consider the band one of the most important to emerge from the British independent music scene of the 1980s. Internal tensions led to their break up in 1987 and subsequent offers to reunite have been refused. In 2012, all four Smiths' studio albums (and a compilation) appeared on "Rolling Stone"s list of the "500 Greatest Albums of All Time", while "William, It Was Really Nothing" and "How Soon Is Now?" were included in the "500 Greatest Songs of All Time" list.


Fyzická podoba.

Krusty je střední postavy, má zelené (někdy i modré) střapaté vlasy. Nosívá tričko fialové barvy s modrým motýlkem, bílé rukavice, bledě zelené kalhoty a velké červené klaunské boty. V naprosté většině případů je jeho tvář díky značné vrstvě make-upu bílá, namísto žluté, tedy typické pro většinu ostatních postav ze seriálu.

Osobnost.

Jeho zaměstnáním je dráha profesionálního klauna, respektive baviče občanů Springfieldu. (Občas se také objevuje v různých politických funkcích.) Již dlouhá léta rozesmívá diváky prostřednictvím svojí TV show, oblíbenou zejména u Barta a Lízy Simpsonových, ale i u bezpočtu dalších dětí. Prostřednictvím této postavy však také tvůrci Simpsonových parodují americký zábavní průmysl. Klaun často servíruje nepovedené vtipy o celebritách a vrcholem jeho představení pro děti bývají scénky parodicko akrobatického rázu či díly brutálního animovaného seriálu Itchy a Scratchy show, který děti až fanaticky milují. Krusty se chová rozdílně na jevišti a mimo něj. Mimo jeviště je často protivný či povýšený i když čas od času se projeví i velmi lidsky. Jakožto maskot nějakého produktu je lehce úplatný a proto figuruje v mnoha reklamách a mimo to je i maskotem či vlastníkem prodejny rychlého občerstvení s názvem Šaša burger (či Krusty Burger), který jakožto parodie na americké fastfoody podává často nezdravé, nevalně chutné avšak velice zpopularizované pokrmy. Šáša sám na tom není zdravotně nejlépe, nosí kardiostimulátor a kouří. V jednom z dílů se unaven svým dosavadním životem pokusil simulovat vlastní sebevraždu, údajnou smrt v letadle nabouraném do skály, byl však brzy odhalen Bartem a Lízou.

Rodina.

Otec.

Krusty je synem svého židovského otce, rabína Krustofského který do mladého Herschela kladl naděje co by do budoucího rabína a pokračovatele jeho „řemesla“ avšak Herschel se proti vůli svého otce vydal na komediální cestu. Otec s šášou proto dlouho nemluvil až se Bartovi a jeho sestře Líze podařilo Krustyho otce s Krustym usmířit, což vyvrcholilo objetím v Krustyho show pro děti.

Dcera.

Krusty zplodil dceru Sophii, kteroužto mu porodila vojenská důstojnice,která ovšem Krustyho nenávidí od té doby,co Sophii počali. Dcera vyrůstala se svou matkou a otce skoro celý život (krom jedné epizody v seriálu) neviděla.

Vztah s Levákem Bobem.

Ve starších dílech seriálu můžete vidět kolegu Šáši Krustyho Leváka Boba. Ten byl často terčem Krustyho ponižujících a z jistého úhlu pohledu také stupidních žertů. Toto Levák Bob těžce nesl, jelikož se sám považoval za intelektuála s vytříbeným vkusem pro humor. (Na dráhu komedianta se dal omylem, původně to byl cíl jeho bratra Cecila.) Zároveň také pocházel z rodiny, v které byla kriminalita i genialita svým způsobem tradicí. Z této zloby vůči Krustymu pak vyplynul jeho asi první zločin, loupež. Ta se stala v šestém díle první série Simpsonových. Přesněji v díle Je šáša vinen? kde převlečený za Krustyho vyloupil smíšený obchod Kwik-E-Mart. Krusty byl stíhán pro zločin, avšak Bartovi a Líze se podařilo dokázat jeho nevinu na základě rozdílu délky nohou Leváka a Krustyho a díky tomu, že se Bob přiblížil k mikrovlnné troubě, ke které se Krusty kvůli svému kardiostimulátoru přiblížit nesmí. Levák Bob si následně odseděl svůj trest ve vězení a už se nikdy do zábavního průmyslu nevrátil. (s výjimkou jedné epizody, kdy se sám nelegálně vysílal do televizních obrazovek přes Krustyho vysílací čas a snažil se zde o „kultivovanou“ zábavu) Pomsta ale převládá nad smutkem a chce se pomstít mladému Bartu Simpsonovi smrtí, což můžete vidět v několika dalších dílech. Nakonec Bart vždy o chlup vyvázne smrti a Levákův geniální plán zkrachuje na nějaké drobné chybce pročež se znovu a znovu dostává do vězení. Přirozeně také u Leváka přetrvává nenávist vůči Krustymu.

Herschel Shmoikel Pinchas Yerucham Krustofsky () známý také jako Šáša Krusty ( ') nebo jen Krusty"', je fiktivní postava z amerického animovaného seriálu "Simpsonovi". Hlas mu propůjčil Dan Castellaneta (v českém znění Jiří Bruder a Stanislav Lehký).

Herschel Shmoikel Pinchas Yerucham Krustofsky, better known as Krusty the Clown (sometimes spelled as Krusty the Klown), is a cartoon character in the animated television series "The Simpsons". He is voiced by Dan Castellaneta. He is the long-time clown host of Bart and Lisa's favorite TV show, a combination of kiddie variety television hijinks and cartoons including "The Itchy & Scratchy Show". Krusty is often portrayed as a cynical, burnt-out, addiction-riddled smoker who is made miserable by show business but continues on anyway. He has become one of the most common characters outside the main Simpson family and has been the focus of several episodes, most of which also spotlight Bart.


Život.

Ridley se narodil v South Shields v Tyne and Wear. Vyrůstal ve vojenské rodině; jeho otec, královský armádní důstojník, byl často v zámoří a se svým synem nebyl v kontaktu, stejně tak Ridleyho starší bratr Frank se v mládí připojil k obchodnímu loďstvu. I kvůli otcově práci se Scottovi často stěhovali; bydleli v Cumbrii, Walesu i Německu.  Po konci druhé světové války se ale vrátili do rodné severovýchodní Anglie a usadili se v Teesside, jejíž okolí se později stalo Ridleyho inspirací pro mnoho scén v "Blade Runner". Sám Ridley našel velkou zálibu ve sledování filmů, mezi jeho oblíbené patří například "Lawrence z Arábie" (1962), "Občan Kane" (1941) nebo "Sedmi samurajů" (1954). Studoval na Grangefieldském gymnnáziu v Teesside v letech 1954 a 1958 a později na Hartlepool College of Art, kde získal titul. Získal i magisterský studijní program na Royal College of Art, kde studoval od roku 1960 až do roku 1962.  Stal se spoluzakladatelem časopisu RCA ARK a na konci studijného programu vytvořil i černobílý krátkometrážní film "Ten kluk s kolem", kde hrál i jeho otec a mladší bratr Tony. Tento film se později stal charakteristickým znakem jeho stylu. Po absolobování školy v roce 1963 začal pracovat v BBC. V té době obdivoval Stanleyho Kubricka, amerického režiséra a scenáristu. V BBC se také zúčastnil programu pro začínající režiséry.  V roce 1968 Ridley odešel z BBC a společně s bratrem Tonym založili Ridley Scott Associates; produkční společnost vytvářející filmy a reklamy. Pět členů ze Scottovi rodiny pracuje právě v této společnosti, bratr Tony se stal úspěšným režisérem a Ridleyho synové Jake a Luke a dcera Jordan jsou tvůrci reklam. V roce 2012 ale Tony Scott spáchal sebevraždu skokem z mostu.  Oženil se s herečkou Gianninou Faciovou, který hrála téměř ve všech jeho filmech s výjimkou "Amerického gangstera" (2007). Jeho mladší bratr Tony (1944-2012) byl také režisérem ("Top Gun", "Policajt v Beverly Hills II").

Sir Ridley Scott (* 30. listopad 1937, South Shields, Tyne and Wear, Velká Británie) je britský režisér, producent, a scenárista. Proslavil se především režírováním filmů "Vetřelec" (1979), "Gladiátor" (2000) nebo "Černý jestřáb sestřelen" (2001).

Sir Ridley Scott (born 30 November 1937) is an English filmmaker. Following his commercial breakthrough in 1979 with the science fiction horror film "Alien", further works include the neo-noir dystopian film "Blade Runner", the road adventure film "Thelma & Louise", the historical drama "Gladiator" (which won the Academy Award for Best Picture) and the science fiction film "The Martian".


Vývoj a varianty.

Vývoj.

Sea Hawk byl vyvinut z projektu P.1040, pozemního stíhacího letounu, vyvíjeného pro Royal Air Force. RAF však o typ nejevilo velký zájem a dávalo přednost typům Gloster Meteor a de Havilland Vampire. Na konstrukci Hawku bylo neobvyklé to, že jeho jediný motor měl dvě výtokové trysky na bocích křídel za trupem. Neobvyklé řešení umožnilo využít ocasní část trupu pro palivovou nádrž, což dávalo letounu mnohem větší dolet, než bylo v té době u proudových letadel obvyklé.  Po neúspěchu u RAF vyvinul Hawker navalizovanou verzi P.1040 a nabídl ji britskému námořnictvu, které jeho projekt opravdu zaujal. První prototyp, označený "VP401" a pilotovaný Billem Humblem, poprvé vzlétl 2. září 1947. Další prototyp, už plně upravený pro palubní provoz, létal až následující rok. Třetí prototyp, který létal od roku 1949, obsahoval řadu zlepšení, založených na zkouškách prvních dvou prototypů.  První palubní zkoušky proběhly v roce 1949 na palubě letadlové lodi HMS Illustrious. Fleet Air Arm následovně objednalo okolo stovky sériových kusů. Prvním sériovým Sea Hawkem byl stroj verze F.1 s označením WF 143, který poprvé vzlétl v listopadu 1951.  Na rozdíl od svého tehdejšího konkurenta a prvního proudového letounu na palubách lodí Royal Navy, typu Supermarine Attacker, již měl Sea Hawk příďový podvozek. Ten znamenal lepší vlastnosti letounu při jeho provozu. Jakkoliv byl Sea Hawk poměrně spolehlivý a užitečný letoun, jeho konstrukce byla velice konvenční. Letoun měl například přímá křídla, což snižovalo jeho výkony. Jeho operační kariéra proto byla poměrně krátká a byl rychle nahrazován pokročilejšími typy.

Varianty.

První sériovou variantou byl Sea Hawk F.1, který poprvé vzlétl v roce 1951, ale do služby vstoupil až v roce 1953. Hawker vyrobil okolo 30 kusů, ale protože v té době už pro RAF vyráběl legendární stroje Hawker Hunter, byla výroba Sea Hawků převedena do pobočky Hawkeru, firmy Armstrong Whitworth. Model F.1 poháněl proudový motor Rolls-Royce Nene Mk 101 o tahu 22 kN a byl vyzbrojen čtyřmi 20 mm kanóny Hispano.  Po verzi F.1 následoval mírně vylepšení Sea Hawk F.2. Následující verze Sea Hawk FB.3, kterých bylo vyrobeno více než 100 kusů, byly upraveny tak, aby mohly působit i v roli stíhacích bombardérů. Letoun měl zesílenou konstrukci a unesl 440 kg pum či 16 neřízených střel. Po něm následoval Sea Hawk FGA.4 s vyšší nosností výzbroje a motorem Nene Mk 103, který mohl působit jako stíhací a protizemní útočný letoun. Varianta Sea Hawk FB.5 odpovídala modelu FB.3, jen s použitím vylepšeného motoru Roll-Royce Nene Mk 103. Poslední variantou byl opět stíhací a útočný letoun Sea Hawk FGA.6 a od předchozího modelu se nijak významně nelišil. Této varianty bylo vyrobeno přibližně 90 kusů. Celkem bylo postaveno 542 letounů Sea Hawk.  Existovaly také tři exportní varianty Sea Hawku. První byl jednomístný útočný Sea Hawk Mk.50. Nizozemské námořnictvo jich v letech 1957–1964 provozovalo celkem 22 kusů a Holandsko se tak stalo jejich prvním zahraničním uživatelem. Druhým zahraničním uživatelem letounu bylo Německo, jehož Bundesmarine používalo stíhací variantu Sea Hawk Mk.100 a noční stíhací a průzkumnou variantu Sea Hawk Mk.101.

Operační nasazení.

Fleet Air Arm.

Hlavním místem bojového nasazení Sea Hawků byl Egypt. Suezská krize, která vypukla po znárodnění Suezského průplavu, vyvrcholila Operací Musketeer, tedy anglo-francouzskou invazí s podporou Izraele do Egypta, která začala 31. října 1956. Operace se účastnilo šest squadron s letouny Sea Hawk. Po dvou squadronách nesly letadlové lodě HMS Eagle, HMS Albion (R07) a HMS Bulwark (R08). Letouny byly používány především pro bitevní útoky, ve kterých se velice osvědčily. Z vojenského hlediska úspěšná operace byla jasnou prohrou v rovině politické a invazní jednotky se z Egypta stáhly už v následujícím roce.  Britské Sea Hawky začaly být stahovány ze služby v roce 1958, tedy v době, kdy do služby vstupovaly nové stíhací typy Supermarine Scimitar a de Havilland Sea Vixen. Poslední operační squadrona Sea Hawků, která ukončila činnost v prosinci 1960, byla tečkou za krátkou bojovou kariérou tohoto typu. Letouny, které létaly v druholiniových útvarech, byly vyřazeny v polovině 60. let.

Nizozemské námořnictvo.

Sea Hawk byl úspěšným exportním letounem. V holandském námořnictvu letoun sloužil na palubě letadlové lodi HNLMS Karel Doorman (R81), dřívější britské letadlové lodi HMS Venerable (R63). Když byl Karel Doorman prodán Argentině, byly jeho palubní letouny dále provozovány z pozemních základen. Ze služby byly vyřazeny na konci 60. let.

Indické námořnictvo.

Indické námořnictvo používalo Sea Hawky od roku 1960 z paluby letadlové lodě INS Vikrant. Letouny se účastnily Indo-pákistánské války v roce 1965 i Indo-pákistánské války v roce 1971. Sea Hawky se v těchto válkách velice osvědčily. Sloužily především k bitevním útokům, při kterých potopily řadu dělových člunů pákistánského námořnictva i civilních obchodních lodí, především v oblasti Východního Pákistánu (dnešní Bangladéš). V bojích nebyl ztracen ani jeden stroj. Indické Sea Hawky byly vyřazeny v roce 1983 a nahrazeny letouny BAE Sea Harrier.

Německé námořnictvo.

Německé námořní letectvo používalo Sea Hawky až do poloviny 60. let, kdy byly nahrazeny stroji Lockheed F-104 Starfighter.

Hawker Sea Hawk byl britský jednomístný palubní stíhací letoun s proudovým pohonem. V jednotkách Fleet Air Arm sloužil jen několik let, ovšem byl i úspěšně exportován do Holandska, Německa a Indie. Sea Hawk se osvědčil jako bitevní letoun v Suezské krizi a Indo-pákistánských válkách v letech 1965 a 1971.

The Hawker Sea Hawk is a British single-seat jet day fighter formerly of the Fleet Air Arm (FAA), the air branch of the Royal Navy (RN), built by Hawker Aircraft and its sister company, Armstrong Whitworth Aircraft. Although its design originated from earlier Hawker piston-engined fighters, the Sea Hawk became the company's first jet aircraft.


Životní strategie a adaptace.

Efeméry jsou v zásadě mezofilní druhy, které potenciální nedostatek životně důležitých podmínek (vláha, světlo, živiny) na stanovišti řeší extrémním zrychlením svého životního cyklu. Někdy klíčí v příznivých podmínkách už během zimy, kterou přečkávají ve stadiu semenáčků; v období časného jara prodělávají hlavní etapu růstu. Jejich tělesná stavba je zcela podřízena nutnosti rychle vytvořit květy a semena, na nichž závisí přežití druhu a rostliny tedy do nich investují největší část energie; stonek, vzrůst, listová plocha i kořenová soustava jsou oproti tomu značně malé a slabé (projev neotenie). Rozmnožují se pouze generativně, vegetativní množení není vyvinuto, neboť jedinci záhy po odplození hynou; semena jsou naopak vzhledem k celkové velikosti rostliny poměrně veliká.

Typická stanoviště.

Rostlinné efeméry se často vyskytují v řídce zapojených suchých trávnících, jako pionýrská vegetace na písčinách, na skalních hranách a ploškách s mělkou půdou narušovanou jehlovým ledem nebo na mechanicky narušovaných plochách a ruderalizovaných stanovištích. Jde obvykle o místa s rychlým střídáním teplotních extrémů, silnou větrnou a teplotní erozí a hrozícím stresem ze sucha. Živinami jsou obvykle chudá nebo jen jednostranně zásobená. Existují též pouštní efeméry využívající ke svému růstu krátká období vláhy v jinak vyprahlém prostředí; efemérní strategii využívají i některé jednoleté plevele.

Zástupci v české květeně.

Mezi pravé efeméry zastoupené v české flóře patří například osívka jarní ("Erophila verna"), plevel okoličnatý ("Holosteum umbellatum"), chudina zední ("Draba muralis"), huseník ouškatý ("Arabis auriculata"), huseníček rolní ("Arabidopsis thalliana"), rožec nízký ("Cerastium pumilium"), lomikámen trojprstý ("Saxifraga tridactylites"), pochybek prodloužený ("Androsace elongata"), písečnice douškolistá ("Arenaria serpyllifolia"), bělolist nejmenší ("Filago minima"), myší ocásek nejmenší ("Myosurus minimus") a rozrazily časný ("Veronica praecox"), jarní ("Veronica verna"), Dilleniův ("Veronica dillenii") či břečťanolistý ("Veronica hederifolia").

Efeméry (též efemery) jsou jednoleté rostliny s velmi rychlým životním cyklem, které žijí jen několik týdnů. Jejich typickými adaptačními rysy jsou vysoká rychlost vývinu a rychlý nástup kvetení a zpravidla velmi malý vzrůst s krátkými slabými kořínky. Zrychlený životní cyklus umožňuje efemérním rostlinám využít krátké období optimálních životních podmínek, například časně zjara, kdy je dostatek vláhy a světla a ještě nejsou zastíněny konkurenčně zdatnějšími druhy. Nadzemní část po odkvetení a dozrání semen rychle hyne, zbytek vegetační doby přežívá pouze v podobě semen.

An ephemeral plant is one marked by short life cycles. The word ephemeral means transitory or quickly fading. In regard to plants, it refers to several distinct growth strategies. The first, spring ephemeral, refers to perennial plants that emerge quickly in the spring and die back to their underground parts after a short growth and reproduction phase. Desert ephemerals are plants which are adapted to take advantage of the short wet periods in arid climates. Mud-flat ephemerals take advantage of short periods of low water. In areas subjected to recurring human disturbance, such as plowing, weedy ephemerals are very short-lived plants whose entire life cycle takes less than a growing season. In each case, the species has a life cycle timed to exploit a short period when resources are freely available.