Celková oteplování a trendy.

Celosvětový průměr kombinované povrchové teploty půdy a oceánů ukazuje oteplování 0,85 [0,65 - 1,06] °C v období 1880 až 2012, což je založeno na několika samostatně vyrobených datových sadách. To dává trend 0,064 ± 0,015 °C za desetiletí v průběhu tohoto období. Tento trend je rychlejší na souši než na oceánu, rychlejší v arktických oblastech a rychleji od roku 70. let dvacátého století než přes celé časové období.

Oteplování v záznamu instrumentálních teplot.

K většině pozorovaného oteplování došlo ve dvou obdobích: mezi lety přibližně 1900 a 1940 a po roce 1970. Ochlazení/ustálená úroveň mezi přibližně roky 1940 a 1970 bylo většinou přičítáno aerosolům síranů. Některé z teplotních změn v tomto časovém období mohou být také důsledkem oceánské cirkulace.  Přičtení změn teploty přírodnímu nebo antropogennímu (tj. lidmi způsobenému) faktorů je důležitá otázka: viz globální oteplování.  Teploty vzduchu na souši rostou rychleji než povrchové teploty mořského povrchu. Mezi roky 1979 a 2012 byl trend pro souš asi 0,254 ± 0,050 °C za desetiletí podle datových sad CruTemp4 nebo 0,273 ± 0,047 °C dle GHCN, zatímco trend u mořské povrchové teploty je asi 0,072 ± 0,024 °C za desetiletí dle HadISST či 0,124 ± 0,030 °C za dekádu dle HadSST3. Od 1979 do 2012 lineární trend oteplování pro kombinované pozemních a mořské teploty je 0,155 °C [0,122 až 0,188 °C] za desetiletí podle zprávy Páté hodnotící zprávy IPCC.  Čtvrtá hodnotící zpráva IPCC zjistila, že instrumentální záznamy teplot ve 20. století zahrnují účinky městské tepelných ostrovů, ale že šlo v první řadě o místní jev, který má zanedbatelný vliv na globální trendy teplot (méně než 0,006 °C za desetiletí nad pevninou a nula nad oceány).

Trendy.

Měření teplot bylo prováděno historicky pozemními stanicemi, postupně i loděmi. Od roku 1979 jsou k dispozici také data z vesmírných družic. Výpočet průměrné globální teploty je velmi složitý, protože měřicí stanice nejsou rovnoměrně rozmístěny, měřicí přístroje se v minulosti měnily a v okolí některých stanic docházelo k rozsáhlým změnám využití půdy (např. k urbanizaci). Historický vývoj klimatu je zjišťován metodami paleoklimatologie – především rekonstrukcemi z proxy dat získaných z historických vrstev ledovců, zkoumáním letokruhů stromů a sedimentů a také zkoumáním korálů.  Oteplování ve 20. století nebylo rovnoměrné. Více se oteplovaly pevninské oblasti než oceány, a to kvůli větší tepelné kapacitě vody a také proto, že moře ztrácí více tepla vypařováním. Více se oteplila severní polokoule než jižní, neboť má více pevniny a větší rozlohu území pokrytých sezónním sněhem a mořským ledem, která při vyšších teplotách podléhají pozitivní zpětné vazbě. Více rostly teploty v zimě (míněno na severní polokouli, tj. prosinec–únor) a na jaře než v létě. Více se oteplovalo v polárních oblastech než u rovníku. Pozorování ukazují, že ubylo mrazivých dní ve středních zeměpisných šířkách. Ve 2. polovině 20. století na většině pevniny ubylo chladných nocí a přibylo vln veder. Více se také oteplovala města než okolní volná krajina. Je to způsobeno tzv. efektem městského tepelného ostrova. Tento efekt má však na celkové oteplování planety pouze zanedbatelný dopad (0,02 °C za celé 20. století.)  Trendy satelitních měření byly také postupně korigovány na instrumentální a vyhodnocovací chyby. Například trendy teplotní řady vyhodnocené v University of Alabama in Huntsville byly roku 1998 zkorigovány o +0,1 °C za desetiletí (díky změně orbitu satelitu) a celkem korekce do roku 1992 činí přibližně 0,07 °C za desetiletí.

Nejteplejší roky.

Podle Národního úřadu pro oceán a atmosféru (NOAA) a NASA byla globální průměrná teplota v roce 2016 nejteplejší od počátku měření v roce 1880 (podobně jako byl nejteplejší předchozí rok 2015). Celkem 16 z 17 nejteplejších let se objevilo od roku 2001. Aktuální Pátá hodnotící zpráva IPCC, která shrnuje vědecké poznatky posledních let, konstatuje, že „každá z posledních tří dekád byla postupně teplejší na povrchu Země než jakákoliv předchozí dekáda od roku 1850. Na severní polokouli bylo období 1983–2012 pravděpodobně nejteplejší 30leté období za posledních 1400 let.“  Rok 2015 byl do té doby nejen rekordně nejteplejším rokem, ale také překonal rekord o největší rozpětí, o které byl kdy rekord překonán. Rok 2015 byl 39. rokem v řadě s nadprůměrnými teplotami. Oscilace oceánů jako El Niño jižní oscilace (ENJO) mohou mít vliv na globální průměrné teploty, například v roce 1998 byly teploty významně zvýšeny díky silným El Niño podmínkám. Rok 1998 zůstal nejteplejším rokem až do let 2005 a 2010 a teplota v obou těchto letech byla zvýšena díky období El Niño. Velké rozpětí, o které byl 2015 nejteplejším rokem, je také přičítáno jinému silnému El Niño. Nicméně např. rok 2014 byl ENJO neutrální. Podle organizací NOAA a NASA rok 2015 měl na záznamech nejteplejší jednotlivé měsíce pro 10 z 12 měsíců. Průměrná teplota na celém světě byla 0,90 °C nebo také 20 % nad průměrem dvacátého století. Prosinec 2015 byl také první měsíc, kdy se na celé planetě dosáhlo teploty o 1,2 stupňů Celsia nad normálem. K červenci 2016 bylo již 15. měsíců po sobě, kdy odchylka od průměru globální teploty půdy a oceánů byla vždy nejvyšší od počátku globálního zaznamenávání teploty v roce 1880. To u NOAA představuje nejdelší takovou šňůru za 137 let vedení záznamů. Kromě toho úřad NOAA oznámil, že červenec 2016 byl nejteplejším měsícem v historii (a dělí se o první místo s měsícem v roce 1998). Podle satelitních dat RSS je však nejteplejším měsícem historie únor 2016. Také University of Alabama in Huntsville udává, že podle satelitních měření byl únor 2016 nejteplejším měsícem historie a byl teplejší než červenec 2016.

Instrumentální záznamy teplot poskytují teploty klimatického systému Země z historické sítě měření in situ povrchových teplot vzduchu a povrchových teplot oceánů. Data jsou sbírána po celém světě na tisících meteorologických stanicích, bójích a lodích. Nejdéle trvající záznam teplot je teplotní datová série ze střední Anglii, která začíná v roce 1659 (měsíční průměry s rozlišením 0,5 °C). Nejdelší kvazi-globální záznam začíná v roce 1850, přičemž nejistota (s pravděpodobností 95 %) rozdílu globální teploty mezi soušemi a moři je pro tento rok přibližně rovna 0,6 °C. V posledních desetiletích začaly umožňovat nástroje rozsáhlejšího odběru vzorků teplot oceánů v různých hloubkách odhady tepelného obsahu oceánu, ty ale nejsou součástí globálních datových sad povrchové teploty.

The instrumental temperature record provides the temperature of Earth's climate system from the historical network of in situ measurements of surface air temperatures and ocean surface temperatures.


O skupině.

Členové.

Alex Pall.

Alexander "Alex" Pall se narodil 16. května 1985. Vyrůstal ve Westchester County, New York. Alexova matka je žena v domácnosti a jeho otec je obchodník s uměním.

Andrew Taggart.

Andrew Taggart se narodil 31. prosince 1989. Své dětství trávil ve Freeport, Maine. Jeho matka je učitelka. Do elektro hudby se zamiloval ve svých patnácti letech. Obdivoval umělce jako je David Guetta nebo Daft Punk.

Matt McGuire.

V roce 2017 se k Chainsmokers přidal také australský bubeník Matt McGuire, který se po turné Memories, do not open stal členem kapely.

Hudební styl.

Andrew popsal styl vlastní hudby jako "rozmazání hranic mezi indie, popem, taneční hudbou a hip-hopem". Jejich první singl "Roses" tuto myšlenku potvrdil.

Kariéra.

Začátky.

Skupinu The Chainsmokers zpočátku tvořili DJové Alex Pall a Rhett Bixler, který skupinu po čase opustil. Andrew byl Alexovi představen Adamem Alpertem v roce 2012. Duo DJů, které známe dnes, bylo zformováno téhož roku za pomoci Adama Alperta v New York City. V tu dobu Alex navštěvoval univerzitu New York University obor umělecká historie a hudební byznys. Andrew chodil na univerzitu Syracuse University. Jako první tito umělci tvořili remixy na již existující indie skladby.  V nedávném rozhovoru Alex odtajnil něco málo o vzniku názvu skupiny. Vznik názvu souvisel s Alexovým životem na střední škole, kde užíval návykové látky jako je marihuana.

2013-2014: První vystupování a průlom.

První live show tohoto dua byla v Terminal 5, kde vystupovali před skupinou Timeflies. Jeden z jejich nejslavnější singlů "Selfie" byl vydán v prosinci 2013. Alex Pall popisuje tuto píseň jako "život měnící", protože se stala opravdu populární. Po čase podepsali smlouvu s nahrávacím studiem Sony Music Entertainment.

2015–2016: Bouquet a Collage.

První vydané album skupiny se jmenuje Bouquet. Na albu můžeme najít písně jako ""New York City"", ""Until You Were Gone"", ""Waterbed"", ""Good Intentions"" a ""Roses"". Následně byl vydán singl "Don't Let me Down", na jehož vzniku se podílela i zpěvačka Daya. Na internetu byl poprvé zveřejněn 5. února 2016.  19. března 2016 vystupovala skupina na festivalu Ultra Music Festival.

The Chainsmokers je duo amerických diskžokejů Alexe Palla a Andrewa Taggarta. Skladby spolu začali skládat v roce 2012 v New Yorku. Duo dosáhlo mezinárodního úspěchu se svým singlem z roku 2014 s názvem „#Selfie“, který obsadil 16. příčku na americké Billboard Hot 100 a 11. příčku na britském žebříčku singlů. Své jméno si také proslavili na singlu „Roses„ který obsadil 6. příčku v US "Billboard" Hot 100 a "Don't Let Me Down". Pak přišel hit „Closer„ který obsadil 1. příčku v US "Billboard" Hot 100. Posledními významnými hity jsou "Paris" a "Something Just Like This".

The Chainsmokers are an American electronic DJ and production duo consisting of Alexander "Alex" Pall and Andrew "Drew" Taggart. They started out by releasing remixes of songs by indie artists. The EDM-pop duo achieved a breakthrough with their 2014 song "#Selfie", which became a top twenty single in several countries. They have won a Grammy award, two American Music Awards, seven Billboard Music Awards and nine iHeartRadio Music Awards. According to "Forbes" 2019 list of highest paid celebrities, the Chainsmokers were the highest paid DJs, dethroning Calvin Harris after six years.


Zeměpis.

Vodstvo.

Město leží na severovýchodním pobřeží jezera Biwa (琵琶湖), při jehož severním okraji je v něm ostrov Čikubu (竹生島). Na severním okraji města je další jezero Jogo (余呉湖) a na severovýchodním pobřeží jezera Biwa malé jezero Notanuma (野田沼). Městem protékají řeky Anegawa (姉川, vlévá se do jezera Biwa, na řece je přehradní nádrž Anegawa damu; název znamená řeka - starší sestra), její přítok Takatokigawa (高時川), jinak nazývaná Imótogawa (妹川; název znamená řeka - mladší sestra), Jogogawa (余呉川, přítok jezera Biwa), Suginogawa, Óuragawa, Tagawa, Kusanogawa.

Hory.

Na severovýchodě od města jsou hory Kanakusodake (金糞岳), Mitakajama, Šizugatake (賤ヶ岳), na severu Jokojamadake (横山岳).

Pojmenování.

Nagahama byla dříve známá jako "Imahama" (今濱), ale Hidejoši Tojotomi ji přejmenoval na Nagahamu po Odu Nobunagovi (織田 信長) "naga - "長. To se netýká oblasti stejného jména ve čtvrti Čúó města Fukuoka a stejně pojmenované čtvrti města Ózu v prefektuře Ehime ani mnoha dalších míst stejného názvu v Japonsku.

Historie.

Ke dni 1. září 1943 se město Nagahama z okresu Sakata spojilo se šesti dalšími městy, aby získalo status města. Poslední sčítání obyvatel bylo provedeno dne 1. října 2018, kdy město mělo populaci 115 618 obyvatel. Celková plocha byla 681,02 km2. Ke dni 13. února 2006, byla města Azai (浅井町) a Biwa (びわ町/琵琶町) (obě byla z okresu Higašiazai) spojena v město Nagahama, která nahradila všechny městské a obecní organizace, například ze samotného starého města Nagahama. Jako výsledek anexe měst Azai a Biwa v roce 2006, činil celkový počet 84 410 obyvatel. Ke dni 1. ledna 2010 byla města Kohoku (湖北町) a Torahime (虎姫町) (obě byla z okresu Higašiazai (東浅井郡)), a města Kinomoto (木之本町), Nišiazai (西浅井町), Takacuki (高月町) a Jogo (余呉町) (všechna z okresu Ika (伊香郡)) spojena v město Nagahama. Oba okresy byly proto zrušeny v důsledku tohoto sloučení.

Památky města.

Nagahama je jednou z mnoha známých turistických měst v prefektuře Šiga. Atrakce nacházející se ve městě jsou:

Nagahama (長浜市 "Nagahama-shi") je japonské město nacházející se v prefektuře Šiga, na severovýchodním pobřeží jezera Biwa. Centrum města bylo založeno a přejmenováno Hidejošim Tojotomim, když se Hidejoši přestěhoval z centra administrace z paláce Odani. Kunitomo (国友), nejsevernější městské centrum bylo známé produkci pistolí Arquebus již od roku 1544. Ke dni 1. srpna 2011 mělo město odhadem 122.280 obyvatel a hustota zalidnění byla 180 osob/km2. Celková rozloha činila asi 680 km2. Město se nyní historicky nachází ve formaci tří bývalých okresů, okresu Sakata, okresu Higašiazai a okresu Ika. Starostou města je od roku 2010 (znovu zvolen roku 2014 a potřetí roku 2018) Júdži Fudžii (藤井 勇治, * 1950)

As of October 1, 2016, the city has an estimated population of 119,043 and a population density of 170 persons per km2. The total area is 680.79 km2.


Sportovní kariéra.

S judem začala v 6 letech v Tacomě. Později kombinoval judo s zápasem ve volném stylu na základní a střední škole v Auburn Riverside. V roce 2005 byl zapsán na San Jose State University, ale po roce studií univerzitu opustil a začal s tréninkem juda na východě Spojených státu v Glenville ve státě New York v tréninkovém centru vedeném Jasonem Morrisem. V roce 2007 uspěl při americké kvalifikaci na panamerické hry a při své premiéře na velké akci zvítězil. V roce 2008 se kvalfikoval na olympijské hry v Pekingu, kde ve třetím kole po vyrovnaném zápase s Němcem Ole Bischofem vypadl na šido. Od roku 2009 přešel od trenéra Morrise k Jimmy Pedrovi do Wakefieldu, kde se změnami pravidel od roku 2010 začal specializovat na boj na zemi. Jeho učitelem v grapplingu je Renzo Gracie.  V roce 2012 se kvalifikoval na své druhé olympijské hry v Londýně. V závěru úvodního kola upáčil Slovince Aljaže Sedeje a v dalším kole nasadil v prodloužení škrcení vycházející hvězde polostřední váhy Gruzínci Avtandilu Črikišvilimu. Ve čtvrtfinále se utkal s nasazenou jedničkou Brazilcem Leandrem Guilheirem a poprvé v turnaji předvedl bodovanou techniku seoi-nage, kterou nakonec i zvítězil na wazari. V semifinále ho čekal jeho přemožitel z Pekingu Ole Bischof. V zápasu který trval čistého času necelých sedmnáct minut se oba po celou dobu přetlačovali v úchopu. Nejblíže k bodované technice byl jeho soupeř ve třetí minutě, kdy s problémy ustál jeho výpad ko-soto-gari. Tato mírná technická převaha Němce nakonec hrála důležitou roli při hantei (praporky) v jeho neprospěch. V boji o třetí místo nastoupil proti Kanaďanu Antoinu Valois-Fortierovi a hned v první minutě neuhlídal Kanaďanův kontrachvat své uči-maty na juko a po vyčerpávajícím semifinále v sobě nenašel dost sil na zvrat. Obsadil 5. místo.  V roce 2016 se kvalifikoval na své třetí olympijské hry v Londýně. V úvodním kole si poradil na juko se Švédem Robinem Packem a v dalším kole dostal koncem třetí minuty do submise Uzbeka Shahzodbeka Sobirova. Ve čtvrtfinále proti Bulharu Ivajlo Ivanovovi předvedl ve druhé minutě zápasu nádherný přechod do držení a zvítězil na ippon. V semifinále se utkal s nasazenou jedničkou Gruzíncem Avtandilem Črikišvilim. Ve druhé minutě mu rozhodčí odpustili ippon, když Črikišvili okontroval jeho ko-soto-gake. Na konci třetí minuty se dostal do nevýhody na šido za pasivitu. Zbývala minuta do konce hrací doby, když se mu Gruzínec po nepovedém nástupu do sode-curikomi-goši nabídl na zemi. Následoval jeho okamžitý přechod do škrcení a vítězství na submisi. Ve finále se utkal s Chasanem Chalmurzajevem z Ruska. Po minutě zápasu strhnul Chalmurzajeva na zem do pozice kterou potřeboval, ale ruský reprezentant se mu šikovně vysmekl z držení bez ztráty bodu. Začátkem třetí minuty s problémy ustál Chalmurzajevovu levou uči-matu, ale po následující uči-matě již kapituloval na ippon. Získal stříbrnou olympijskou medaili.  Travis Stevens je pravoruký judista a především vynikající grappler. Jeho judo charakterizuje agresivní boj o úchop. Z technik v postoji má krásné vysoké seoi-nage, ale tím jeho výčet technik v postoji končí. Jeho uči-mata bývá z klasického úchopu nedotažená. Kategorií samu pro sebe jsou jeho strhy, kterýma dostává soupeře do boje na zemi. Velmi ceněný je u něho jako sportovce způsob motivace na důležitý (olympijský) turnaj. Umí se správně nahecovat a jít za svým cílem. Mimo olympijské sezony jsou však jeho výkony poloviční, na mistrovství světa se zatím v žádné ze sedmi účastí nedostal do čtvrtfinále.

Travis Stevens, (* 28. února 1986 v Bellevue, Washington, Spojené státy americké) je americký zápasník-judista a grappler, stříbrný olympijský medailista z roku 2016.

Travis Stevens (born February 28, 1986) is a judoka and Brazilian jiu-jitsu practitioner from the United States who competed in the 2008, 2012, and 2016 Summer Olympics. He competes in the men's half-middleweight (-81 kg) division. On August 9, 2016, Stevens became the third American male judoka to win a silver medal in the Olympics.


Argumenty.

Shapley argumentovat ve prospěch tvrzení, že Mléčná dráha představuje celý vesmír. Věřil, že „spirální mlhoviny“, jako je například Andromeda jsou prostě součástí Mléčné dráhy. Toto tvrzení dokládal tím, že pokud by Andromeda nebyla součástí Mléčné dráhy, její vzdálenost by s ohledem na relativní velikost musela být v řádu 10 světelných let, což většina astronomů neuznávala. Adriaan van Maanen také poskytl důkazy pro Shapleyho argumentaci. Van Maanen byl uznávaný astronom zabývající se časem, který tvrdil, že pozoroval rotaci galaxie Větrník. Pokud by tento objekt byl skutečně odlišnou galaxií a jeho rotace by byla pozorovatelná v řádu let, orbitální rychlost objektu by byla obrovská a šlo by o porušení všeobecného omezení rychlosti, rychlosti světla. Také byl použit argument, že byly pozorovány novy v „mlhovině v Andromedě“, které měly být krátce jasnější než celá mlhovina, což představuje zdánlivě nemožnou výstupní energii objektu pokud by Andromeda ve skutečnosti byla samostatná galaxie.  Curtis na druhé straně tvrdil, že Andromeda a další „mlhoviny“ jsou samostatnými galaxiemi neboli „ostrovními vesmíry“ (termín vymyslel v 18. století filozof Immanuel Kant, který rovněž věřil, že „spirální mlhoviny“ se nacházejí mimo naši galaxii). Curtis ukázal, že v Andromedě bylo více nov než v Mléčné dráze. Ptal se, proč bylo více nov v jedné malé části galaxie, než v jiných částech galaxie, pokud by Andromeda nebyl samostatnou galaxií, ale mlhovinou v rámci naší Galaxie. To vedlo k jeho tvrzení, že Andromeda je samostatná galaxie s vlastní historií a mírou událostí nov. Také zmiňoval tmavé pruhy přítomné v jiných galaxiích podobné mračnům prachu nacházejícím se v naší Galaxii a masivní dopplerovské posuny v jiných galaxiích.  Curtis prohlásil, že pokud by van Maanenova pozorování rotace galaxie Větrník byla správná, on sám by se mýlil v tvrzení o velikosti vesmíru a tedy že Mléčná dráha by byla jednou galaxií ve vesmíru.

Po debatě.

Později vyšlo najevo, že van Maanenova pozorování byla nesprávná, není možné pozorovat rotaci galaxie Větrník v průběhu lidského života.  Díky práci Edwina Hubblea je nyní známo, že Mléčná dráha je jen jedna z asi 200 miliard galaxií v pozorovatelném vesmíru, což dokládá, že Curtisova strana byla v debatě blíže pravdě. Dále je dnes mezi astronomy obecně přijímáno, že Shapleyovy novy byla ve skutečnosti supernovy, které skutečně dočasně mohou přesvítit celou galaxii. V jiných otázkách debaty byly výsledky smíšené (skutečná velikost Mléčné dráhy je mezi velikostmi navrženými Shapleyem a Curtisem), nebo ve prospěch Shapleyho (Curtis tvrdil, že se Slunce nalézá poblíž středu nebo ve středu Galaxie, zatímco Shapley správně umístil Slunce do vnějších oblastí galaxie).

Další Velké debaty.

Formát diskuse byl následně použit při polemikách o povaze základních otázek v astronomii. Na počest první „Velké debaty“ uskutečnilo Smithsonian Museum další 4 podobné události.

V astronomii byla Velká debata, také zvaná Shapleyho–Curtisova debata, byla vlivná debata mezi astronomy Harlowem Shapleyem a Heberem Curtisem, která se týkala povahy tzv. spirálních mlhovin a velikosti vesmíru. Základní otázkou v rámci debaty bylo to, zda jsou vzdálené mlhoviny relativně malé a leží v okrajové části domovské galaxie Země, nebo zda jde ve skutečnosti o nezávislé galaxie, což znamená, že jsou nesmírně velké a vzdálené. Debata se konala 26. dubna 1920 v Bairdově auditoriu Smithsonian Museum of Natural History. Oba vědci představili během dne nezávislé technické dokumenty o „měřítku vesmíru“ a poté se zúčastnili společné diskuse, která proběhla večer. Hodně z proslulosti Velké debaty vzniklo díky dvěma dokumentům zveřejněným Shapleym a Curtisem v květnu 1921 ve vydání "Bulletin of the National Research Council".

The Great Debate, also called the Shapley–Curtis Debate, was held on 26 April 1920 at the Smithsonian Museum of Natural History, between the astronomers Harlow Shapley and Heber Curtis. It concerned the nature of so-called spiral nebulae and the size of the universe; Shapley believed that distant nebulae were relatively small and lay within the outskirts of Earth's home galaxy, while Curtis held that they were in fact independent galaxies, implying that they were exceedingly large and distant.


Stavba.

Výsadkovou loď "Tanjung Dalpele" postavila jihokorejská loděnice Daesun v Pusanu. Objednána byla roku 2000, přičemž kontrakt dosáhl výše 35 milionů amerických dolarů. Plavidlo bylo na vodu spuštěno 17. května 2003 a do služby bylo přijato 21. září 2003. Později byla loď upravena na nemocniční a dne 1. srpna 2007 vrácena do služby pod novým jménem "Dr. Soeharso".

Konstrukce.

Plavidlo pojme 400 vojáků, nebo v případě nouze (např. evakuaci) krátkodobě až 3000 pasažérů. Dále unese 14 tanků, nebo nákladních vozidel. K vylodění výsadku slouží dva 23metrové vyloďovací čluny kategorie LCU ("Landing Craft Utility") a tři vrtulníky Super Puma, operující z přistávací plochy na zádi. Z přistávací plochy mohou současně operovat dva stroje a všechny tři lze uskladnit v palubním hangáru. Výzbroj tvoří jeden 40mm kanón Bofors, dva 20mm kanóny Rheinmetall a dva 12,7mm kulomety. Plavidlo pohání dieselový motor. Nejvyšší rychlost dosahuje 15 uzlů.  Roku 2007 byla na palubě zřízena malá nemocnice – plavidlo je vybaveno oddílem intenzivní péče, šesti oddíly polikliniky a dvěma oddíly ošetřoven ze 40 lůžky. Posádku tvoří 75 osob a 65 členů zdravotnického personálu. Výzbroj a možnost přepravovat vojáky a techniku zůstaly zachovány.

Operační služba.

Od roku 2004 se "Tanjung Dalpele" zapojila do protipirátských operací. Dne 19. září 2005 "Tanjung Dalpele" v Arafurském moři pronásledovala čínskou rybářskou loď MV "Fu Yuan Yu" (Fuyuan 123), která měla propadlá povolení k rybolovu v indonéských vodách a snažila se uniknout zadržení. Když loď neuposlechla výzvy k zastavení a tři varovné výstřely, indonéské plavidlo na ni vypálilo 10 ran z 20mm kanónu. Na rybářské lodi byla jedna osoba zabita a dvě zraněny.  V lednu 2016 byla nemocniční loď "Dr. Soeharso" poprvé vyslána na týdenní operační misi na Východní Timor.

KRI Dr. Soeharso (990) je pomocná transportní a nemocniční loď indonéského námořnictva. Jedná se o přestavěnou výsadkovou dokovou loď přijatou do služby v září 2003 jako KRI Tanjung Dalpele (972) a roku 2007 modifikovanou na nemocniční plavidlo sloužící pod novým jménem "Dr. Soeharso". Jedná se o jedinou nemocniční loď indonéského námořnictva. Primárně slouží jako nemocniční plavidlo, sekundárně může přepravovat vojáky, nebo další osoby (např. při evakuaci). Ponechává si navíc základní schopnosti výsadkové lodě, včetně výzbroje a kamufláže (pouze s menšími červenými kříži na bílém pozadí), což jinak klasická nemocniční loď (viz americká třída "Mercy") nesmí.

KRI "Tanjung Dalpele" is an Indonesian warship of the "Tanjung Dalpele" class. The vessel was constructed as a landing platform dock for the Indonesian Navy in 2003 in South Korea. However, after launch, the ship was renamed KRI "Dr Soeharso" (990) and re-designated a multi-purpose hospital ship. In 2020, "Dr Soeharso" was used to transport Indonesian crew from cruise ships during the COVID-19 pandemic.


Historie.

Iniciátorkou založení kláštera s ústavem pro výchovu dívek ze šlechtických a zámožných rodin byla hraběnka Gabriela Swéerts-Sporck, která na výstavbu poskytla finanční prostředky. Byl vystavěn v letech 1888–1891 podle návrhu benediktinských mnichů Hildebranta de Heptinna a Ghislaina Béthuna. Hraběnka se stavby nedožila a klášter byl na její památku dedikován jejímu patronu, archandělovi Gabrielovi. Klášterní kostel byl zasvěcen události Zvěstování Páně (starší terminologií též Zvěstování Panně Marii). Projekt stavby byl vypracován benediktinskými mnichy ve specifickém beuronském stylu.  Mezi beuronské památky v Praze patří také kláštery Sacre Couer, Emauzský klášter či řepský klášter, klášter sv. Gabriela je však z nich považován za nejcennější. Výzdoba kláštera je dílem malíře Petra Desideria Lenze, zakladatele beuronské umělecké školy, a je inspirována starořeckým, egyptským, starokřesťanským a byzantským uměním.  V roce 1891 vysvětil dokončený klášter s kostelem pražský arcibiskup František Schönborn. Duchovní správou byli pověřeni benediktini z Emauzského kláštera na druhém břehu Vltavy. Klášter však sloužil svému účelu pouze do roku 1919 kdy německé benediktinky, kterých byla v konventu většina, v důsledku protiněmeckých nálad v Československu odešly ze země. České sestry šly s nimi.  Prázdný klášterní areál v roce 1919 prodali Karel a Aloys Löwenstein-Wertheim-Rosenbergerovi československému státu, zastoupenému ministerstvem pošt a telegrafů, s podmínkou, že klášterní kostel zůstane zachován pro bohoslužby.  Stát v areálu zřídil Poštovní úřad šekový, v roce 1930 přejmenovaný na Poštovní spořitelnu, ta zde sídlila do roku 1931, kdy se přestěhovala na Václavské náměstí. Prostory poté připadly Poštovnímu muzeu, které zde v únoru 1932 otevřelo rozsáhlou expozici; v areálu vznikl též archiv, knihovna, depozitáře a kanceláře muzea. Po druhé světové válce se hlavním uživatelem areálu stala Poštovní poukázková ústředna, roku 1963 přejmenovaná na Výpočetní a kontrolní ústřednu spojů – VAKUS), ústřední pracoviště pro zpracování platebních složenek. VAKUS budovu opustil v roce 1998, kdy se jeho pražská část sloučila s VAKUS Vítkov. V roce 1998 se do objektu nastěhovalo Ředitelství pošt Praha, které odešlo krátce po roce 2010. V budově pak zůstala jen část Poštovního muzea, která ji z důvodu plánovaného prodeje opustila do konce roku 2016, kdy byl depozitář muzea stěhován do prostor České pošty na Ortenově náměstí.  Podle webu Poštovního muzea měla Česká pošta v klášteře muzeum od roku 1933 a ten byl údajně odstěhován v 80. letech 20. století.  Již od roku 2016 Česká pošta informovala, že pro klášter nemá využití, přičemž o prodeji uvažovala již dlouho předtím. Uskutečnění záměru zdržel záměr transformace České pošty ze státního podniku na akciovou společnost, který se nakonec neuskutečnil. V listopadu roku 2016 byl klášter v elektronické aukci nabídnut k prodeji za vyvolávací 420 milionů Kč, stanovenou na základě dvou na sobě nezávislsých znaleckých posudků. Přihlásil se jen jediný zájemce, který však svou nabídku podal s chybami, a proto prodej nebyl uskutečněn. Na nabídku z března 2017, rovněž za cenu 420 milionů Kč, se žádný zájemce nepřihlásil. Nezbytné provozní náklady odhadovala pošta v roce 2018 okolo 1 milionu Kč ročně. Záložní plán pošta nemá, cenu snižovat nehodlá. Oceňující posudek konstatuje, že za daného stavu je možné stávající využití hodnotit jako nejvyšší a nejlepší, kterého je možné dosáhnout bez zásadní rekonstrukce objektu a změny charakteru užívání.  Koncem listopadu 2019 Česká pošta prodala klášter za 353,35 milionů korun realitní společnosti Cimex Invest, která se zaměřuje především na investice do hotelových projektů a administrativních budov. Kupní cena byla v dražbě minimální nabídkovou cenou, která odpovídala hodnotě vycházející ze znaleckého posudku a ceně, za kterou byl objekt nabízen k odkupu při minulé aukci. Generální ředitel Cimexu uvedl, že začne připravovat rekonstrukci, protože budova je ve velmi špatném technickém stavu. Uvedl, že jeho firma má s objektem určitý dlouhodobý plán, který nejprve musí detailně zpracovat a předložit památkářům k diskusi a projednání. Prozatím chce naplánovat dočasné krátkodobé využití objektu tak, aby se zamezilo jeho současnému chátrání. Rekonstrukce má být podle tiskové zprávy provedena s maximálním respektem k památkové ochraně objektu a ten má být citlivě komerčně využit se zachováním statutu budovy jako kulturní památky.  Kostel Zvěstování Páně nadále slouží liturgickým účelům, je filiálním kostelem farnosti Praha-Smíchov. V 90. letech 20. století zde nějakou dobu vykonával duchovní správu opět emauzský benediktinský mnich, P. Bernard Klener, OSB. V letech 2005–2016 byl rektorem kostela církevní právník, doc. Stanislav Přibyl. V letech 2012–2016 se v tomto kostele pravidelně sloužily v pátek a v neděli mše svaté dle misálu z roku 1962 – tzv. tridentská mše.

Klášter svatého Gabriela je bývalý řeholní dům benediktinek beuronské kongregace v Praze na Smíchově v sousedství zahrady Kinských v Holečkově ulici. Součástí areálu bývalého kláštera je původně konventní kostel Zvěstování Páně, lidově zvaný "svatého Gabriela". Od 22. prosince 1964 je klášter spolu s kostelem Zvěstování Panny Marie zapsán jako kulturní památka. V letech 1919–2019 patřil státu a byl využíván státními poštovními organizacemi.

Bertholdstein Abbey, or St. Gabriel's Abbey, is a Benedictine nunnery at Bertholdstein in Styria, Austria. The nunnery was founded in 1889 in Prague and was raised to the rank of an abbey in 1893. St. Gabriel's was the first women's community to join the Beuronese Congregation within the Benedictine Confederation. After World War I, the predominantly German-speaking community relocated to the castle at Bertholdstein in Styria.


Taxonomie.

V současnosti je kahau mentavejský klasifikován jako jediný zástupce rodu "Simias". Starší taxonomické příručky jej však často řadily společně s kahauem nosatým ("Nasalis larvartus") do společného rodu "Nasalis", pod názvem "Nasalis concolor".  Jsou uznávány dva poddruhy:

Popis.

Kahau mentavejský je větší opice podsaditého vzhledu s dlouhýma rukama uzpůsobenýma ke šplhání. Srst je černohnědá až černá, holá tvář je rovněž černá. Ocas je velmi krátký, jen asi 15 cm, a téměř bezsrstý, s chudou štětičkou chlupů na konci. Délka dospělého jedince (bez ocasu) je 49 až 55 cm u samic a 46 až 57 cm u samců. Samice váží v průměru 7,1 kg, samci 8,7 kg.

Biologie a ekologie.

Kahau mantavejský se zdržuje téměř výhradně jen na stromech, na zem sestupuje pouze v případě vyrušení. Vytváří dva základní typy skupin. Prvním typem jsou menší rodinné skupinky s jedním samcem a až čtyřmi samicemi. Členové rodinné skupiny se drží blízko při sobě, jejich vokální komunikace je omezená a případné hlasité projevy jsou reakcí na dění mimo skupinu. Druhým typem je čistě samčí skupina. Členové samčí skupiny se projevují hlasitými zvuky, pokřikují na sebe a snaží se předvádět svou sílu.  Potravou jsou listy, ovoce a bobule.  O reprodukčním cyklu není mnoho známo, předpokládá se, že k porodu obvykle jediného mláděte dochází v červnu či červenci.

Populace.

Zpráva IUCN z roku 2008 odhaduje počty severního poddruhu z ostrova Siberut ("Simias concolor siberu") na 6000 až 15 000 jedinců, u jižního poddruhu ("Simias concolor concolor") pak na 700 až 1800 jedinců. Celkový počet činí 6700 až 17 300 jedinců, což je pokles o 33 % proti odhadu z roku 1980 (26 000 jedinců). Ovšem odhady populační hustoty nasvědčují daleko rapidnějšímu poklesu: zatímco v roce 1994 byla odhadovaná hustota populace 21 jedinců na km2, o 10 až 12 let později prováděné odhady vykazovaly pouze 5 jedinců na km2 v případě primárního lesa a 2,5 jedince na km2 v oblastech, kde se těžilo před 20 a více lety. To by odpovídalo poklesu populace o 73 až 90 % během pouhých 10 až 12 let.

Ohrožení a ochrana.

Druh je Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) od roku 2008 klasifikován jako kriticky ohrožený.. Je též uveden v příloze I CITES, mezi druhy, se kterými je veškerý mezinárodní obchod zakázán. Druh je chráněn i indonéskými zákony. Kvůli prudce klesajícím počtům je kahau mentavejský opakovaně uváděn v seznamu "25 nejohroženějších primátů světa" ("The World's 25 Most Endangered Primates"), listině sestavované společně IUCN a organizacemi "International Primatological Society" a "Conservation International".  Za ohrožení kahaua mentavejského je zodpovědno více faktorů. V první řadě jde o nekontrolovaný lov. Přestože je druh formálně chráněn indonéskými zákony, ochrana je uplatňována pouze na území národních parků, a navíc často nedostatečně. Místní obyvatelé považují maso kahaua mentavejského za delikatesu. Dalším významným faktorem je ztráta přirozeného prostředí v důsledku civilizačního tlaku, kahauy ohrožuje především těžba dřeva a s tím související odlesňování.

Kahau mentavejský ("Simias concolor"), nazývaný též opice pagehská či simakobu, je úzkonosá opice z čeledi kočkodanovitých. Žije pouze na Mentavejských ostrovech západně od Sumatry. Kvůli nekontrolovanému lovu a rychlému ubývání přirozeného prostředí stavy divokých populací prudce klesají. Mezinárodní svaz ochrany přírody proto druh klasifikuje jako kriticky ohrožený.

The pig-tailed langur ("Simias concolor"), monotypic in genus Simias, is a large Old World monkey, endemic to several small islands off the coast of Sumatra in Indonesia. Its face is black, its fur is blackish-brown and it has a relatively short tail. It is a diurnal species, feeding in small groups in the rainforest canopy on leaves, and to a lesser extent, fruit and berries. Little is known of its natural history, but it is heavily hunted, its populations have been declining rapidly and the International Union for Conservation of Nature has assessed its conservation status as being "critically endangered". It has been included on a list of the World's 25 Most Endangered Primates.


Kostel Nejsvětějšího srdce Páně (Vinohrady)

Popis kostela.

Monumentální moderní stavba známého slovinského architekta Jože Plečnika byla realizována v letech 1928 až 1932 formou režného zdiva. Stavba je inspirována Noemovou archou a královskou symbolikou (např. fasáda s vystupujícími kameny symbolizuje královský hermelín, báň na vrcholu věže královské jablko). V široké hlavní věži kostela (výška 42 metrů) jsou umístěny kulaté hodiny o průměru 7,5 metru, největší v Česku. Během druhé světové války bylo šest zvonů z věže roztaveno pro výrobu zbraní. V roce 1992 byly vráceny dvě kopie.  Kostel stojí v Městské památkové zóně Vinohrady, Žižkov, Vršovice. V roce 2010 byl zařazen mezi národní kulturní památky a v roce 2014 byl radnicí Prahy 3, Ministerstvem kultury České republiky a Slovinskou republikou navržen na zápis na seznam Světového dědictví.

Interiér kostela.

Interiér kostela z neomítnutých ušlechtilých cihel (13 metrů vysoký) má kazetový strop. Nad oltářem je umístěna zlacená socha Ježíše Krista z lipového dřeva (výška 3,15 m. Po bocích stojí šest patronů české země (sv. Jan Nepomucký, sv. Anežka, sv. Vojtěch, sv. Václav, sv. Ludmila a sv. Prokop) od Damiana Pešana. Varhany byly postaveny v roce 1936 Josefem Melzerem. Obrazy křížové cesty namaloval František Doubek a barevnou výzdobu oken s motivem Srdce Páně navrhl Karel Svolinský. Šikmé chodníky vedou okolo hodin až na vrchol věže, ta není běžně přístupná veřejnosti. V podzemí kostela je kaple s valenou klenbou.

Nový oltář.

V roce 2018 byl v kostele instalován nový oltář, umístěný čelem k lidu, který nahradil provizorní oltář z roku 1992. Na návrh architektů Josefa Pleskota a Norberta Schmidta byl zhotoven z jednoho kusu bílého Carrarského mramoru, který sochař Petr Váňa umístil do geometrického středu stavby. Obsahuje ostatek svaté Markéty Marie Alacoque, která patří mezi iniciátory úcty k Nejsvětějšímu srdci Páně. Byl posvěcen 24. listopadu 2018 a uhrazen ze sbírky mezi farníky. Oba architekti jej navrhli bez nároku na honorář. Od Plečnikova interiéru s pravoúhlými tvary se liší svým oválným tvarem.

Kostel Nejsvětějšího srdce Páně v pražské čtvrti Vinohrady je římskokatolický modernistický farní kostel z let 1928 až 1932. Nachází se na náměstí Jiřího z Poděbrad v Praze.

The Church of the Most Sacred Heart of Our Lord () is a Roman Catholic church at Jiřího z Poděbrad Square in Prague's Vinohrady district. It was built between 1929 and 1932 and designed by the Slovene architect Jože Plečnik. Plečnik found the inspiration for this construction in old Christian and ancient patterns.


Život.

Vincenzo Florio se narodil v Palermu, jeho otcem byl Vincenzo Florio starší (1799–1886), zakladatel vinařské firmy Florio. V roce 1909 se mladý Vincenzo oženil s Anninou Alliatou di Montereale. Poté, co v roce 1911 zemřela na choleru, oženil se s Lucií Henry z francouzského Épernay.  Vincenzo, jako syn bohatého otce, byl automobilovým nadšencem. Jako první přivezl na Sicílii automobil a také uspořádal první sicilský „závod“, kterého se účastnil jeho motocykl, automobil a kůň. Zvítězil v něm kůň.  Inicioval a v roce 1905 finančně podpořil závod Coppa Florio, který se pod názvem Coppa Brescio jel poprvé v roce 1900. Florio vypsal odměnu 50 000 italských lir a dal v Paříži zhotovit pohár pro vítěze. V roce 1905 odjel Vincenzo Florio do Francie aby představil projekt závodu Targa Florio organizátorům a účastníkům Poháru Gordona Bennetta. Přítomna byla kromě Gordona Bennetta celá řada dalších významných osobností, jako například René de Knyff, Albert de Dion, bratři André a Édouard Michelin, Pierre de Caters, Felice Nazzaro, Léon Théry, Alessandro Cagno, Vincenzo Lancia, Arthur Duray, Camille Jenatzy, Charles Rolls a další.  Inspirací pro vypsání slavného závodu Targa Florio mu byl tedy jak Pohár Gordona Bennetta, tak i diskuse s úspěšným francouzským cyklistou a sportovním novinářem magazínu L'Auto Henri Desgrangem, který jej přesvědčil, aby na Sicílii mezinárodní automobilový závod uspořádal.  Florio se také automobilových závodů účastnil. Dvakrát zvítězil na trati Palermo–Cerda, vyhrál i v závodě «Targa Rignano» (Padova–Bovolenta) v roce 1903. Ten nesl jméno hraběte "Rignana", což Floria později inspirovalo ke zvolení názvu "Targa Florio". Účastnil se Grand Prix Francie 1906 i německého závodu Kaiserpreis v roce 1907, kde ale pro poruchu nedojel. Jel i závod Petrohrad–Moskva v roce 1908.  Vincenzo Florio zemřel v Épernay.

Odkaz.

Florio byl také malířem. Jeho díla byla představila výstava "Vincenzo Florio – A taste for modernity", konaná v Palermu v roce 2003. Jeho jméno nese "Via Vincenzo Florio" ve městě Marsala, a od roku 1992 i letiště v Trapani ("Aeroporto Vincenzo Florio di Trapani-Birgi").  Od roku 1999 je v provozu trajekt na trase Palermo – Neapol M/T Vincenzo Florio.

Vincenzo Florio (18. března 1883 Palermo – 6. ledna 1959 Épernay) byl italský podnikatel ze Sicílie, automobilový závodník, zakladatel závodu Targa Florio.

Vincenzo Florio Jr. (18 March 1883 – 6 January 1959) was an Italian entrepreneur, heir of the rich Florio economic dynasty, one of the wealthiest Italian families during the late 19th century. An automobile enthusiast, he is best known as the founder of the Targa Florio.


Život.

Narodila se v Praze, v Charvátově ulici č.p. 42, v rodině majitele továrny na klobouky Václava Čekana (1879-??) a jeho ženy Anny, rozené Broftové (1884-??), která vedla pohybové studio. Měla bratra, dvojče, Václava.</ref>  V roce 1916 se její otec z vlastní iniciativy podílel na založení Lesního divadla v Řevnicích podle návrhu ing. Červinky. S manželkou, vlastními dětmi a jejich kamarády zde uspořádali několik divadelních představení a založili Čekanovu dramatickou družinu. Anka Čekanová zde pak v roce 1924 vystoupila s velkým úspěchem v roli Salome ve stejnojmenném představení podle předlohy Oscara Wildea a s původní hudbou Jaroslava Křičky.  Studovala tanec u I. Volkové, V. Vratislavy, A. Dubské (dalcrozeovské školení), H. Vojáčkové, Mme Leben-Vaňkové, E. Kupferové a E. Siblíka. Pro její taneční projev byl typicky důraz na rytmickou a estetickou gymnastiku. V roce 1926 vystoupila poprvé jako sólistka v Červené sedmě. Ve svých tanečně hereckých vystoupeních tančila na hudbu známých světových i českých skladatelů (Franze Schuberta, Bedřicha Smetany, Jaroslava Ježka, Františka Hilmara a dalších). V roce 1926 hostovala též v Národním divadle ve hře A. Arnouxe "Huon z Bordeaux". Byla členkou uměleckého svazu Devětsil. Založila vlastní taneční skupinu a ke spolupráci zvala současné hudební skladatele (Jaroslava Křičku, Otakara Ostrčila). Kromě choreografie se věnovala též výtvarné stránce svých vystoupení; kostýmy a plakáty pro ni navrhoval Jaroslav Horejc nebo Josef Čapek.  Dne 26. května 1930 se provdala za ing. Otakara Kukulu (*1899), syna známého chirurga Otakara Kukuly a zanechala sólové kariéry tanečnice. Tisk ale zaznamenal její vystoupení se souborem Lesního divadla ještě v roce 1932 (již pod jménem A. Čekanová-Kukulová). V manželství se jim narodily dvě děti, syn Otakar (Karyk) a dcera Anka. Věnovala se choreografii a pedagogické práci.

Zajímavost.

Sourozenci Anna a Václav Čekanovi byli dvojčata, ve stejný den se také konala jejich svatba v kostele sv. Mikuláše v Praze.

Anka Čekanová, vlastním jménem Anna Julie Marie Čekanová (26. února 1905 Praha – 22. července 1965 Praha) byla česká tanečnice, choreografka a pedagožka.

Anna Marie Julie Čekanová, known professionally as Anka Čekanová and Anna Čekanová-Kukulová, (26 February 1905 - 22 July 1965) was a Czech dancer and choreographer.


Zprávy před tragédií.

24. července - 30. srpna 1963.

Důlní odborníci se obrátili na společnost National Coal Board, která vlastnila a provozovala doly v celém Spojeném království, se svými obavami o stabilitu důlní výsypky. Ve svých dopisech poukázali na to, že si společnost zřejmě neuvědomuje, v jakém obrovském nebezpečí by se město nacházelo, pokud by do údolí dorazily četné deště, či byla tuhá zima, po které by přišlo prudké oteplení. Na dopisy nebylo nikdy odpovězeno.

1964.

Místní radní Gwyneth Wiliams také vyjádřil své obavy o stav důlní výsypky, která se začala v posledních letech pohybovat směrem k městu. Už tehdy oznámil, že by to mohlo ohrozit právě základní školu Pantglas, která se nacházela hned pod haldou. Proto také sepsal dopis mířící do NCB, ale stejně jako dříve odborníci neuspěl.

Leden 1965.

Dvě matky dětí, jež chodily do místní školy, zorganizovaly petici přímo nad haldou č. 7 a požadovaly přemístění školy. Jako důkazní materiály připojily fotografie ze starších období a z tehdejší současnosti, z nichž bylo jasně patrné, jak moc se halda posunula k městu. Petice byla předána ředitelce školy Anně Jenningsové, která ji neváhala hned předložit místní radě. Petice o přemístění školy však zůstala nevyslyšena, když nebyla nikdy ani projednána místní radou. Pravda byla taková, že společnost měla zásadní slovo i v radách obcí, které vznikaly u velkých dolů, a nikdo nechtěl přijít o práci tím, že by poslal na NCB stížnost.  Ředitelka školy Anna Jenningsová byla mezi oběťmi sesuvu, zemřela ve své pracovně.

Den neštěstí.

Osudné ráno vydatně pršelo a bylo cítit velké vlhko, což dopomohlo k sesuvu. Viditelnost byla podle pamětníků maximálně na 50 stop (cca 15 m).

07:30.

Horníci si, i přes hustou mlhu, všimli posunutého valu, ale nemohli zavolat do údolí, jelikož ten den nefungoval telefon do města.

09:00.

Vrch se posunul o další tři metry a horníci rozhodli sejít zpět do údolí a informovat místní, ale bylo již pozdě.

09:14.

Dochází k sesuvu půdy a 150 tisíc tun zeminy doslova srovná se zemí základní školu a 19 domů. Prvně si obyvatelé mysleli, že na město byla svržena bomba, někteří měli totiž stále v hlavě vzpomínky z bombardování Cardiffu během 2. světové války. Celou vesnici postihlo lehké zemětřesení.

09:15 - 09:25.

Absolutní tma a ticho. Podle vzpomínek pamětníků nebylo vidět na krok a nebylo nic slyšet, ""jakoby svět přestal existovat"". Někteří dokázali racionálně uvažovat ihned po sesuvu, jako jedna z učitelek, kterou zpovídal Jason Whittle, jež zachránila 21 dětí. Jiní takové štěstí neměli. David Beynon, jeden z učitelů, byl nalezen mrtev s pěti dětmi ve svém náručí. Bohužel, z jeho třídy se nepodařilo zachránit ani jednoho žáka.

09:25.

Začalo se rozjasňovat a tak byly přivolány první jednotky pomoci. Brzy se přetížila linka a padlo tak jediné spojení s okolním světem, ale naštěstí už pohotovostní služby stihly zareagovat a vyjely do postižené oblasti na pomoc"." První, kdo do města přijel, byla policistka Yvonne Priceová, která později vypověděla, že při příjezdu byl její vůz zaplaven vlnou vody, ve které plavaly dveře, židle, stoly atd., a nebylo možno pokračovat v cestě; stejné problémy prý měly i ostatní záchranné jednotky.

09:50 - 10:00.

Záchranáři přijíždí do místa sesuvu, panuje všeobecná panika, začíná se s prvními pracemi. Místní vzpomínají, jak rodiče dětí opustili svá pracoviště, přijeli i ze vzdálenějších míst a i když je od toho záchranáři odrazovali, holýma rukama se snažili odklízet sesuv. Na místo dorazí i první reportéři a tisk, kteří překáželi v práci záchranářům. Televize BBC chtěla vysílat přímý přenos z neštěstí, ale kvůli stálým nálezům dětských těl se vysílání uskutečnilo až o několik hodin později, s plačícím reportérem.

11:00.

Odjíždí poslední záchranářské vozy, zachránáři totiž již nevěřili, že by někdo mohl být nalezen živý. Právě v 11:10 byl nalezen poslední přeživší, Jeff Edwards, který se stal známý svou výpovědí o tom, jak to uvnitř sutin vypadalo. Popisoval, jak několik hodin na jeho rameni ležela hlava mrtvé dívky a jak pomalu hlasy a výkřiky v sutinách utichaly. Z jeho třídy čítající 34 dětí byl Jeff Edwards jeden z pouhých čtyř přeživších.

Záchranné práce.

Záchranné práce šly velice pomalu, protože málokdo tušil, co se vlastně stalo. Nad městem se stále držela mlha a prach, viditelnost stále byla velice špatná a brzy v péči zdravotníků skončili i dobrovolníci, na které buď spadl kus sutiny, či se nadýchali těžkého ovzduší. Vypomáhali nejen obyvatelé města, ale i místní horníci.  Během zbytku dopoledne a odpoledne bylo nalezeno 34 žijících dětí. Posledním přeživším, který byl zachráněn, byl již zmíněný Jeff Edwards. Ten den se již žádný živý nenašel, těla se nosila do místní kaple k pozdější identifikaci, kde se i umývala. Rodiče stáli dlouhé fronty, aby mohli identifikovat své dítě, někteří museli vidět i všechna těla.

Reakce tisku a hledání viníků.

Malé město ve Walesu po tragédii začalo být mediálně známé po celém světě a jméno města se stalo symbolem pro strašlivou tragédii. Plátky se zaměřovaly především na počet mrtvých a pohřešované. Zajímavostí je, že ani jedny noviny nepodávaly přesné informace. Zatímco noviny vydávané ve Walesu počet mrtvých zveličovaly, deníky v Anglii počet mrtvých zmenšovaly a podle některých záměrně snižovaly. V konečném výsledku všechny noviny konečný počet mrtvých nadsazovaly, navzdory oficiálním počtům.  Brzy to byl deník The Mirror, který začal poukazovat na možné viníky a označil vrch za 'Prst smrti'. Deník Sunday Mirror byl první, který se začal ptát, proč byli upozornění na stav důlního vrchu č. 7 ignorovány a tento trend brzo převzaly i ostatní deníky, což byl významný posun. Titulky se začaly plnit dalšími otázkami: proč zde hornictví již dávno neukončilo činnost, občas i proč se zde vůbec budoval důl, když o podzemní vodě se vědělo již před výstavbou dolu. Právě díky nátlakům novinářů byla odhalena ignorace NCB k jakékoliv kritice či doporučením zkušených odborníků. Událost se tak stala nejen největší velšskou tragédií, ale i největším skandálem pro National Coal Board, jenž byla v té době národní korporací.  Co bylo dalším bodem, kterým se zabývaly především zahraniční noviny, byla nejznámější velšská pracující třída - horníci a jejich hornická města, vesnice a čtvrtě. Noviny v USA se začaly zaměřovat především na chudobu, která v té době ve Walesu v těchto místech převládala, stejně jako fakt, že takovéto nehody nejsou ve Walesu v okolí dolů výjimečné a také na to, že většinou byly způsobeny neuposlechnutím upozornění odborníků. Problém byl, že v oněch místech poblíž dolů bylo většinou celoživotní hornictví jedinou vidinou slušného výdělku.  Kontroverze začala být hlavním titulem k tématu Aberfan, více než příběhy obětí, jak tomu bylo doposud. Tehdejší předseda NCB, lord Alfred Robens, byl těžce zkritizován za přístup společnosti. Stížnosti na NCB se vršily, ale i přes dokázané pochybení, nebyl nikdo za neštěstí zodpovědný a společnost nepostihla ani žádná pokuta či jiná sankce.  Další zajímavý vývoj následoval - po několika dnech se začal tisk znovu rozdělovat. Regionální noviny v celém Walesu stále odsuzovali NCB za jejich ignoranci, která způsobila smrt tolika lidí, kdežto noviny v Londýně byly jiného názoru a podávali oficiální vysvětlení tragédie od NCB, což byla podle nich tzv. "vodní bomba" z nashromážděné vody pod vrchem, nešlo podle nich o stálý podzemní tok. Toto potvrdil i jeden z odborníků, který byl najatý NCB, takže se o jeho zprávě dá polemizovat. Velšský tisk oficiálně označil ten londýnský za politicky ovlivněný, kvůli tomu, že NCB byla společností přímo pod vládou a do její rady se dosazovali lidé přes tehdejší politiky. Rada také měla přímý zákaz jakýchkoliv rozhovorů, ať do novin či do rádia a televize.  Lord Robens nabídnul rezignaci kvůli neštěstí v Aberfanu, ale o několik desítek let se odhalily materiály, ve kterých byl ujištěn, že jde pouze o mediální zástěrku a jeho pozice mu zůstane za každých okolností. Je až ironické, že později byl zvolen vládním poradcem pro legislativu o zdraví a bezpečnosti.  V říjnu roku 1966 Aberfan navštívila královna Alžběta s vévodou z Edinburgu.

Mezinárodní fond.

Starosta Merthyr Tydfilu několik týdnů po tragédii založil tzv. Disaster Fund, který měl pomoci lidem v Aberfanu, jež do té doby nesli škody sami ze svých úspor a z půjček, dosahujících v souhrnu 250 tisíc £. V lednu 1967 už 90 tisíc donátorů darovalo celkem 1 606 929 £. Když se lidé Aberfanu dozvěděli o částce, začali se obávat, zda peníze nezmizí a budou opravdu použity na pomoc jejich městu. Největší strach měli z toho, že si NCB peníze přivlastní. Každý z obyvatel měl také jinou představu o způsobu jejich využití, někteří je chtěli rozdělit mezi rodiny obětí, jiní je chtěli použít na zaplacení škod či dluhů. Peníze byly nakonec používány ke všem těmto účelům. Největší skandál týkající se fondu ale vypukl, když společnost NCB nejprve odmítla zaplatit pozůstalým jakékoliv náhrady, poté dokonce nabídli pro Velšany urážející částku 50 £ pro každou postiženou rodinu. Dále společnost NCB odmítla zaplatit odstranění ostatních důlních vrchů, takže tyto práce v ceně 150.000 £ nakonec musely být zaplaceny z fondu pozůstalých. Vlastní fond se udržoval až do roku 1997, kdy v něm bylo 17,5 milionu £. Ve stejném roce bylo každé rodině přeživších vyplaceno 500 £.

Rozmach nacionalismu.

Tato událost byla pomyslnou poslední kapkou pro tehdejší tvrdé jádro velšských nacionalistů, tzv. Free Wales Army. Poprvé se tato skupina objevila už při protestech proti zaplavení údolí Llyn Celyn v roce 1965. Kauza se týkala zaplavení vesnice Capel Celyn, která byla vysídlena kvůli vybudování přehrady pro Liverpool. Po neštěstí v Aberfanu začala skupina aktivně vystupovat na veřejnosti a hlásala, že bude hájit zájmy přeživších, protože podle jejich tvrzení byli mezi jejich řadami i renomovaní právníci a jiní soudní činitelé (což se ukázalo jako lež). Skupina byla však spojována i s bombovými útoky, které se ve Walesu objevovaly již od roku 1963 a proto byli její členové v roce 1969 zatčeni a někteří odsouzeni. Avšak útoky byly spáchány jinou nacionalistickou organizací Walesu, Mudiad Amddiffyn Cymru (MAC). Ta na neštěstí v Aberfanu nijak oficiálně nereagovala.

Dnešní Aberfan.

Lidé v dnešním Aberfanu jsou přesvědčeni, že za neštěstí opravdu mohl tehdejší NCB, dnes British Coal Corporation. Proto je v Aberfanu tragédie stále ožehavým tématem, protože za ni nikdy nebyl nikdo potrestán, odsouzen či pokutován a podle rodin došlo navíc k cenzuře velšských novin a úpravě těch, které vycházely v Anglii.  Profesor Iain McLean z University of Oxford se ve svých výzkumech o tuto kauzu hlouběji zajímal, přičemž dospěl k závěru o důvodech absence jakéhokoli potrestání společnosti NCB nebo zainteresovaných osob:"'NCB uniklo vyšetřování, protože vláda potřebovala její pomoc při postupném rušení důlního průmyslu bez vyprovokování celonárodní stávky."'Každý rok se na výročí události konají pamětní akce, schází se pamětníci a na 50. výročí neštěstí dorazil do Aberfanu princ Charles. K 50. výročí také připravil web WalesOnline chronologický sled událostí spolu s emotivními výpověďmi.

K sesuvu půdy došlo ve velšském městě Aberfan (jižní Wales, severně od Cardiffu) 21. října 1966. Směs 40 000 m3 (přibližně 150 tisíc tun) zeminy, bahna a důlního odpadu zavalila základní školu Pantglas, několik farmářských budov a obytných domů. Zahynulo 144 lidí, z toho 116 dětí a pět učitelů. Jedná se o jednu z největších tragédií ve Velké Británii v 20. století a skandál pro britskou národní korporaci National Coal Board.

The Aberfan disaster was the catastrophic collapse of a colliery spoil tip at around 9:15 am on 21 October 1966. The tip had been created on a mountain slope above the Welsh village of Aberfan, near Merthyr Tydfil, and overlaid a natural spring. A period of heavy rain led to a build-up of water within the tip which caused it to suddenly slide downhill as a slurry, killing 116 children and 28 adults as it engulfed the local junior school and other buildings. The tip was the responsibility of the National Coal Board (NCB), and the subsequent inquiry placed the blame for the disaster on the organisation and nine named employees.


Předislámská Arábie.

Oblast Arabského poloostrova před příchodem islámu nebyla politicky, ani nábožensky jednotná. Střed poloostrova s nehostinnou pouští byl osídlen semitskými nomádskými kmeny, vyznáním většinou polyteistickými, některé však přijaly judaismus, či křesťanství. Samotné náboženství kočovníků byl primitivní animismus a náboženství pro ně v životě mnoho neznamenalo. Živobytím nomádů byl chov velbloudů a dobytka, nedílnou součástí jejich života však tvořila také válka a nájezdy proti ostatním kmenům i usedlým obyvatelům oáz. Usedlý život v oázách dal vzniknout i osadám s charakterem městských států, které se však kulturně příliš nelišily od nomádů. V oblasti jižní Arábie již ve starověku vznikaly vyspělé státy s vysokou kulturou.  Na severu od Arábie spolu soupeřily dvě velmoci – Byzantská říše a Persie. Na jejich hranicích tak vyrostly nárazníkové státy: stát Ghasánovců v Sýrii pod vlivem Byzantské říše a stát Lachmovců v Mezopotámii, který ovládali perští Sásánovci; oba státy byly arabské a křesťanské. Měly také za úkol chránit země svých pánů před nájezdy arabských kočovných kmenů. Koncem 6. a počátkem 7. století státy Ghasánovců i Lachmovců zanikly.  Posledním nezávislým státem v jižní Arábii bylo židovské Himjárské království. Himjárský král Júsuf se obrátil proti Byzantské říši, která Židy utlačovala, a zakázal průchod byzantským obchodníkům. Byzanc však potřebovala volný průchod Rudým mořem kvůli obchodu s Indií, nicméně na jihu Arábie nemohla zasáhnout přímo. Himjárskou říši tak na byzantskou žádost napadl křesťanský Aksum, který roku 525 rozdrtil Júsufovu armádu a jeho stát rozvrátil. Etiopané se poté stočili na sever, ale roku 507 u Mekky utrpěli porážku a museli z Arábie ustoupit zpět do Afriky. Jih poloostrova ovládla Persie.

Prorok Mohamed.

Mekkánské období.

Prorok Mohamed se podle tradice narodil roku 570 v Mekce, dva měsíce poté, co od Mekky odtáhla etiopská vojska (rok slona). Pocházel z rodu Hášimovců, klanu kmene Kurajšovců. Mekka byla v době Mohamedova narození prosperujícím obchodním centrem ležícím na karavanní trase mezi Středomořím a Východem, ale i poutním místem, kterému vládli Kurajšovci. Ti v náboženských poutích viděli především obchod a o samotné náboženství se nezajímali. Mohamed se již od mládí hloubavě zajímal o náboženství i sociální otázky, věnoval se náboženským obřadům a měl určité znalosti mezi Araby rozšířeného křesťanství i židovství. Přesto však neuměl číst ani psát, neovládal kromě arabštiny žádný jazyk.  Svá první vidění měl ve věku čtyřiceti let při meditacích v jeskyni hory Hirá, nedaleko Mekky. V nich mu archanděl Gabriel přikázal, aby se stal prorokem. Mohamed přednášel nejprve v soukromí svým nejbližším a po třech letech vystoupil na veřejnosti. Kurajšovci zpočátku přijali Mohameda netečně, později ho ale začali nenávidět. Kurajšovci začali Mohamedovu společnost perzekvovat, avšak Mohamedův strýc Abú Tálibovi, který sice odmítal islám, ale Mohameda i muslimy chránil před násilím ze strany Kurajšovců; část muslimů raději zvolila útěk do křesťanského Aksumu, kde byli králem Armahem vlídně přijati. Ačkoliv Armah odmítl Mohamedovu nabídku, aby přestoupil na islám, králova pohostinnost vůči muslimům na proroka učinila takový dojem, že muslimové měli od té doby zakázáno vést proti Etiopii válku. Kurajšovci v Mekce zatím Hášimovce bojkotovali celé tři roky a po smrti Abú Táliba se situace muslimů rychle stala neudržitelnou.  V roce 620 začal Mohamed vyjednávat s vůdci města Jathrib (pozdější Medína), kteří následujícího roku slíbili přestoupit na islám, pokud se stane soudcem sporů mezi jathribskými kmeny Aus a Chazradž. Mohamed nejprve roku 622 do Jathribu vyslal šedesát rodin a později, když se ho Kurajšovci pokusili zavraždit, uprchl v září s Abú Bakrem do Jathribu i on.

Medínské období.

Přesídlení proroka Muhammada z Mekky do Jathribu z roku 622 se nazývá hidžra (původní význam "přerušení kmenových vztahů a navázání nových"). Město Jathrib pak bylo na počest Muhammada přejmenováno na "Madinát an-Nabí" "Město Prorokovo", krátce Medína. Samotné přesídlení do Medíny znamenalo pro muslimskou moc zásadní obrat; Mohamed se kromě náboženského vůdce stal také vůdcem politickým. Ještě před Mohamedovým příjezdem do Medíny působili ve zdejším městě Mohamedem pověření misionáři a sám prorok předpokládal, že pro islám získá zdejší židy: sváteční den muslimů byl proto podle židovského vzoru určena sobota a směr modlitby k Jeruzalému. Později však poznal, že židé se k islámu přiklonit nemíní a směr modlitby změnil k Mekce a jako sváteční den byl určen pátek. Medínská obec s novým náboženstvím získala i nový společenský řád; obyvatelstvo se rozdělilo do tří skupin: "mudžáhirové", Mohamedovi následovníci původem z Mekky, "al-ansár" – následovníci, muslimové z řad domorodých kmenů Auš a Chazradž a poslední skupinou se stali místní židé. Ti a Kurajšovci z Mekky se stali úhlavními nepřáteli, jež bylo třeba pokořit.  Muslimové začali napadat a okrádat mekkánské karavany, jež pro ně se staly součást obživy. Přepady karavan vyvrcholily v bitvu u Badru (17. března 624), kde se střetly medínské hordy s kurajšovskou armádou; navzdory přesile dokázali muslimové zvítězit a tato bitva se stala jedním z rozhodujících mezníků raného islámu. Mohamed posílil svoji pozici vůči vnitřním i vnějším nepřátelům a mohl tvrdě zakročit proti svým odpůrcům. Dalším velkým střetnutím se stala bitva u Uhudu 23. března 625, jež sice skončila taktickým mekkánským vítězstvím, avšak Kurajšovci vítězství nedokázali využít a muslimy zničit; Mohamed a jeho následovníci tak ve válce pokračovali. Kurajšovci se poté rozhodli muslimy zničit jednou pro vždy a oblehli s 10 000 vojáky Medínu, Mohamed jim však s 3000 obránci dokázal vzdorovat a po třech měsících Kurajšovci boj vzdali.  Vítězství nad Kurajšovci i přímý vojenský nátlak donutil mnohé arabské kmeny připojit se k Mohamedovi, mnohé z nich přijaly islám a Kurajšovci roku 628 uzavřeli s Mohamedem mír. Již následujícího roku však prorok využil záminky a vytáhl na Mekku, která počátkem roku 630 kapitulovala bez boje a její obyvatelé přijali islám.

Boj s židy.

Samostatnou kapitolu tvoří perzekuce židů; první kmen, Banú Kajnuká, byl vyhnán po bitvě u Badru, druhý kmen Banú an-Nadír po bitvě u Uhudu, a třetí kmen Banú Kurajza byl za své spojení s Kurajšovci při obléhání Medíny s Kurajšovci nařčen ze zrady; muži byli popraveni a ženy a děti rozděleny mezi muslimy.

Al-Andalus a reconquista.

Córdobský emirát a chalífát.

Po ovládnutí větší části Pyrenejského poloostrova islámskými vojsky se do Al-Andalusu, jak byla tamější země muslimy nazývána, začali stěhovat Arabové a Berbeři. Soupeření mezi klany však vyvolávalo v zemi politickou nestabilitu, se kterou se muslimští místodržící sídlící v Córdobě (odtud pochází název státu – Córdobský emirát) nedokázali vypořádat. Stávající situace umožnila převzít zde potomkovi umajjovských chalífů Abdurrahmánovi I. vládu a ustavit zde vlastní stát nezávislý na abbásovských chalífech v Bagdádu. Za vlády jeho nástupců se hospodářství a kultura vcelku úspěšně rozvíjely, pouze stabilitu státu několikrát ohrožovaly separatistické tendence zdejší šlechty. Stát také oslabovaly nájezdy Normanů a vzpoury křesťanských poddaných. Největšího rozkvětu dosáhl Al-Andalus za vlády Abdurrahmána III., který se roku 929 prohlásil chalífou (dosud držel jen titul emíra) a stal se tak i duchovním vůdcem muslimské obce. Autorita córdobských chalífů však platila jenom v rámci území pod jejich kontrolou. Významné postavení ke konci 10. století získal v chalífátu Muhammad bin Abí Ámir, známý jako Al-Mansúr, či Evropany přezdívaný Almanzor. Ovládl tehdy mladého chalífu Hišáma II. a domohl se rozsáhlých pravomocí, takže pak vládl chalífátu jako chalífův pobočník.

Taifas a nadvláda dynastií ze severní Afriky.

Po smrti Almanzora a jeho syna Abdulmalika skončilo v Al-Andlusu vrcholné období vlády umajjovské dynastie na Pyrenejském poloostrově. Došlo k bojům o moc a chalífát se pomalu rozpadl na menší, sice hospodářsky a kulturně vyspělé, ale vojensky slabé, státní útvary zvané Taifas. Toho využily křesťanské státy na severu poloostrova a zvýšily svoje úsilí o dobytí Španělska zpět pod nadvládu křesťanstva, nazývané reconquista. Panovníci taifských království si pozvali na pomoc kmen Almorávidů, pocházejících ze severní Afriky. Ti sice dokázali na nějakou dobu útoky křesťanských států odrazit, ale území Al-Andalusu na oplátku obsadili a zavedli zde tvrdý a nábožensky netolerantní režim. Poté, co se almorávidská říše rozpadla opět v řadu menších muslimských panství a došlo opět k ohrožení španělských muslimských zemí křesťany ze severu, přišli do Al-Andalusu Almohadé, kteří opět načas zastavili postup reconquisty. Ve 13. století ovšem nastal úpadek i říše Almohadů. Její části v severní Africe i na Pyrenejském poloostrově se osamostatnily nebo byly dobyty křesťany. Posledním muslimským státem ve Španělsku se stala Granada, která byla dobyta křesťanskými vojsky až roku 1492.

Dynastie novověké Persie.

Safíovci.

Od konce 15. století se v oblasti na západ od tehdejší Persie začal formovat nový státní útvar navazující na původní perskou kulturu. K moci se v těchto místech dostali panovníci z rodu Safíovců, když po získání rozhodujícího politického vlivu byl roku 1502 prohlášen novým vládcem Safíovec Ismaíl. Ten vyhlásil novým státním náboženstvím šíitskou verzi islámu, čímž se íránské etnikum nově definovalo vůči okolním sunnitským mocnostem. Nový stát započal rozsáhlou územní expanzi. Byla dobyta Mezopotámie (dnešní Irák), Ázerbájdžán, oblasti centrální Persie (dnes Írán) a další území. Četné boje probíhaly zejména s Uzbeky a Osmanskou říší. Zatímco v případě Uzbeků se dočkali Safíovci vítězství, na západní hranici v boji s Osmany je čekala porážka v bitvě na Čaldiránské rovině a záhy nato i dočasná ztráta hlavního města Tabrízu. Po smrti Ismáíla I. nastoupil na trůn šáh Tahmásp. Za jeho vlády pokračovaly další boje s Uzbeky a Osmany a na severozápadě i s Gruzínci a Šírvanšáhy. Tahmásp I. zemřel roku 1576. Po jeho skonu následovaly několikaleté boje mezi uchazeči o trůn, z nichž vyšel vítězně o deset let později Abbás Mírzá, který usedl na trůn jako šáh Abbás I. později zvaný "Veliký". Ten je považován za jednoho z nejvýznamnějších perských panovníků. Podařilo se mu zklidnit vnitropolitickou situaci a po uzavření míru s Osmanskou říší znovu zvítězil roku 1596 v bitvě u Herátu nad Uzbeky ohrožujícími Chorásán. Šáh také zintenzivnil styky s evropskými zeměmi, na základě pomoci Angličanů reorganizoval perskou armádu a vybavil ji množstvím pušek a několika stovkami děl. S takto posílenou armádou podnikl tažení proti Osmanům, což mu vyneslo územní zisky v oblasti Kurdistánu, Gruzii a Ázerbájdžánu. Rázně též zakročil proti Portugalcům, kteří v 16. století dobyli a opevnili ostrov Hormuz. Za Abbásovy vlády se stal novým sídelním městem Isfahán namísto dosavadního Kazvínu. Abbás I. Veliký zemřel roku 1628 a po něm nastoupil Safí I., který v zemi nastolil krutovládu. Až za jeho syna Abbáse II. došlo ke zklidnění situace a nastolení spravedlivějších poměrů. Jeho neschopní nástupci ale zavinili opětovný úpadek a rozpoutání mocenských a náboženských konfliktů. Roku 1723 se vzbouřili afghánští a balúčtí bojovníci. Ti poté získali Isfahán a povraždili zdejší obyvatele.

Úpadek Safíovců a vláda dalších dynastií.

Spolu s úpadkem rodu Safíovců se do popředí dostávaly jiné rody a získávaly vliv ve státě. Úspěšnými v tomto ohledu byli Afšárovci. Náčelník Nádirkulí Beg se zasadil o vyhnání Afghánců z Isfahánu a po soustředění moci ve svých rukou se nechal prohlásit šáhem. Vedl úspěšná tažení do Afghánistánu a Indie, nepodařilo se mu však vyřešit náboženské dogmatické rozpory mezi sunnity a šíity v zemi. Ke konci života začal utužovat svůj represivní režim. Po jeho zavraždění roku 1747 se během období rozbrojů prosadili ve státě Zandovci, a to zejména Karím Chán. Ten se sice neprohlásil šáhem, ale podržel si dominantní vliv na vládní záležitosti. Po smrti Karíma Chána následovalo nové období boje o moc, z něhož vyšel vítězně rod Kádžárovců v čele s novým panovníkem Ágá Muhammadem Chánem.

Expanze islámu na Indický subkontinent.

První muslimské zisky.

Islám se v prvních staletích po svém vzniku šířil na Indický subkontinent jen velmi pozvolna. První výraznější průnik Muhammadova učení na Indický poloostrov nastal roku 711, kdy do oblasti dnešního Pákistánu přitáhla arabská vojska v čele s Muhammadem bin Kásimem. Arabům se v následujících podařilo obsadit klíčová města Debul, Multán a Brahmanábád a pod jejich správu se dostaly rozsáhlé oblasti zejména Sindhu a Paňdžábu. Získáním těchto území se však postup muslimů do oblasti Jižní Asie na dlouhou dobu zastavil. Další výboje Arabů nastaly za Mahmúda z Ghazny, který poté, co dobyl rozsáhlé oblasti střední Asie a položil základ Ghaznovské říši, začal podnikat vpády do Indie. Vrcholem jeho výprav bylo dobytí Sómnáthu v Gudžarátu a vyloupení Šivova chrámu. Po Mahmúdově smrti výboje Ghaznovců pokračovaly, avšak v průběhu 12. století následkem vnitropolitické situace Ghaznovské říše víceméně ustaly. Proti vládnoucím Ghaznovcům totiž povstali Ghórové, kteří během několika desetiletí převzali vládu nad celou říší, čímž vznikla Ghórská říše. Jeden z jejich panovníků, Muhammad z Ghóru, podnikal výpady dále do indického vnitrozemí. Podařilo se mu zvítězit nad hinduistickým rádžou v bitvě u Taráinu a za nedlouho nato jeho svrchovanou vládu uznal i panovník z Dillí.

Dillíský sultanát.

Dillí však zůstávalo stále v rukou rádžpútských panovníků a bylo dobyto až roku 1193 Kutbuddínem Ajbakem, který učinil Dillí hlavním centrem nově vznikajícího muslimského panství na severu Indického subkontinentu. Do jeho čela se postavil sultán. U moci se průběžně vystřídalo několik dynastií, avšak pro všechna tato období až do příchodu Mughalů v polovině 16. století se vžilo jednotné označení Dillíský sultanát. Sultanátu postupně vládly dynastie Muizzí (1206–1290), Chaldží (1290–1320), Tughlakovců (1320–1413), Sajjdovců (1414-1451) a Lódíů (1451-1526). K nejvýznamnějším panovníkům té doby patřil chaldžíovec Aláuddín, který se na samém přelomu 13. a 14. století násilně chopil vlády. Provedl řadu reforem ve finančnictví i administrativě, jejichž úkolem bylo zejména podpořit jeho absolutní moc. Podnikl úspěšné válečné tažení na jih Indického subkontinentu a pod správu Dillíského sultanátu se dostaly rozsáhlé oblasti až k řece Krišně. Další vlna muslimské expanze na jih pak nastala v době Tughlakovců, kteří svou moc rozšířili až k nejjižnějšímu cípu poloostrova a na východ až k Bengálsku.

Mughalská říše.

Mughalská říše představovala vrcholné období rozmachu islámu na Indickém poloostrově. Zakladatelem této říše, někdy označované jako „říše Velkých Mughalů“, byl Bábur, z matčiny strany potomek Čingischána a z otcovy Tamerlána. Již jako dvanáctiletý se stal panovníkem malého kábulského knížectví; poté, co zkonsolidoval okolní kmeny (zejména Uzbeky), začal pomýšlet na tažení do Indie. Po několika taženích na indické území se Báburovi roku 1526 podařilo dobýt Dillí a položit tak základ Mughalské říše. Za Báburova vnuka Akbar Veliký (1542–1605) dosáhla Mughalská říše vrcholu. Akbar tíhl k náboženskému synkretismu a zpočátku zamýšlel vytvořit na svém území synkretické náboženství zvané Tauhídelláhi. O jeho náboženské toleranci svědčí např. fakt, že zrušil poplatky hinduistů, kteří navštěvovali posvátná místa na území ovládané muslimy, dále např. zmírnil šaríu ve smyslu větší tolerance vůči ostatním náboženstvím, omezil pravomoci islámského duchovenstva apod. Za panování Akbara a jeho nástupců Džahángíra a Šáhdžahána islám v Indii částečně zdomácněl i do sebe vstřebal prvky místní kultury, v této době dosáhla vrcholu mughalská architektura.  Za Aurangzéba došlo k upevňování a násilnému prosazování islámu na území Mughalů. Příslušníci jiných náboženství byli tvrdě pronásledování (vzhledem k tomu, že Mughalové byli stoupenci sunnitského islámu, pronásledování se nevyhnuli ani ší'ité), byla zavedena daň z hlavy pro nemuslimské obyvatele, muslimské duchovenstvo se těšilo výsadnímu postavení a islám se tak stal základem říše. Takovéto tvrdé pronásledování hinduismu, který byl v Indii „domácím náboženstvím“, vedlo k nacionálním náladám Indů a k jejich stále silnějšímu odporu projevujícímu se i otevřenými rebeliemi proti nadvládě Mughalů. Jedno z hlavních ohnisek odporu se nacházelo v severní Indii, kde se do čela maráthského povstání postavil Šivádží, zakladatel Maráthské říše a podle řady indických nacionálních historiků „inspirátor hinduistického odporu proti muslimskému útlaku“. Již v době Akbara začali na Indický poloostrov proudit Evropané, kteří společně se stále silnějšími vzbouřeneckými hnutími uvnitř říše a neshodami mezi dědici Aurangzébova trůnu postupně přivodili rozpad Mughalské říše. Definitivní pád Mughalů však nastal až v polovině 19. století za Bahádura Šáha II., v této době již však byla valná část Indie v rukou Britské Východoindické společnosti.

Osmanská říše.

Situace v Malé Asii před vznikem Osmanské říše.

Malá Asie a oblasti na východ od ní představovaly již od arabské expanze v 7. století místo střetu mezi Byzantskou říší a jejími muslimskými sousedy (umajjovský a abbásovský chalífát, Seldžucká říše). V letech následujících po bitvě u Mantzikertu získali vnitrozemí tohoto poloostrova Seldžukové a zřídili zde Ikonyjský nebo též Rúmský sultanát. Byzantští císaři se sice pokoušeli ztracená území dobýt zpět, ale po prohrané bitvě u Myriokefala a po čtvrté křížové výpravě roku 1204, která dobyla Konstantinopol. Přestože město nazpět dobyl císař Michael VIII. Palaiologos, obnovená Byzantská říše se již nikdy nepovznesla na mocenskou úroveň, jež měla v předchozích staletích.  Počátkem 13. století zažíval Ikonyjský sultanát hospodářský, mocenský i kulturní rozmach, avšak v pozdějších letech nastal vlivem mongolské invaze úpadek. Sultanát se v pozdějších letech dostal pod vliv mongolských Ílchánů, kteří neváhali zasahovat do vnitřních poměrů státu a udržovali nad sultány svoji svrchovanost. Po celou dobu střetů mezi Byzancí a muslimy (tedy nejčastěji s Araby a Seldžuky) existovaly při hranicích mezi oběma soupeři oblasti osazené vojenskými jednotkami, které podnikaly proti území nepřítele občasné nájezdy, a to jak v době míru, tak války. Před mongolským vpádem uteklo do Malé Asie velké množství obyvatelstva, které se usazovalo mimo jiné i v její západní části, a to právě na hranicích s Byzancí. Kočovné kmeny, které přišly z východu, zde vytvářely tak jako v předchozích staletích nárazníková pásma, marky, ze kterých podnikaly výpady na byzantské území. Spolu s úpadkem moci Ílchánů a byzantských císařů zavládla v těchto oblastech anarchie a záhy se zde vytvořilo více než dvacet malých nezávislých státečků.

Vzestup.

Jeden z těchto státečků založil v oblasti Bithýnie Osman z kmene Oguzů. Osmanovi se podařilo zajistit si dobré vnitřní uspořádání státu spojením zájmů zdejších kočovných kmenů se zájmy městského obyvatelstva. Přestože nově vzniklý stát patřil k nejmenším z tureckých států v Malé Asii, podařilo se díky výhodné poloze začít územní expanzi na úkor Byzantské říše, kde nadále panovala nestabilní vnitropolitická situace. Osman a jeho syn Orchan, který nastoupil po smrti svého otce roku 1326, využívali tamějších byzantských velitelů posádek, jež byli často stejně jako Osmané tureckého původu a umožnili jim po předání jimi doposud bráněného města závratnou kariéru v osmanské správě. V padesátých letech 14. století začali Osmané expandovat i na evropský kontinent, když roku 1357 získali pevnost Gallipoli.  Orchanovi nástupci Murad I. a Bajezid I. pokračovali v dobývání evropského území. Vojska Osmanské říše postupně dobyla Thrákii a Makedonii, byla zničena vojenská moc Bulharů a roku 1389 došlo k bitvě na Kosově poli, v níž osmanská vojska porazila koalici srbských knížat. Přestože během bitvy sultán Murad I. zemřel, jeho syn Bajezid nadále pokračoval v dalších výbojích. Ty se týkaly i Malé Asie, zde však bylo nové území získáváno většinou dohodou mezi muslimskými vládci, než přímým vojenským zásahem. Expanze Osmanské říše vedla uherského krále Zikmunda, aby zorganizoval proti Turkům křížovou výpravu, ta však skončila roku 1396 porážkou křesťanských vojsk u Nikopole. Již v této době se Osmané mohli opřít o dvě charakteristické složky jejich vojska – lenní jízdu Sipahíjů a pěchotu Janičárů, vzniklou z křesťanských dětí, které byly násilím odvedeny, aby se poturčily a přijaly islám.  Růst říše se načas zastavil důsledkem vpádu Tamerlána, který porazil poblíž Ankary osmanskou armádu a zajal sultána Bajezida. Osmanský sultán později v zajetí zemřel. Porážka znamenala zpomalení další expanze a přechodné osamostatnění některých maloasijských území, která museli Osmané později znovu získávat zpět.

Pejo Javorov (Пейо Яворов), vlastním jménem Pejo Totev Kračolov (Пейо Тотев Крачолов) (13. ledna 1878 Čirpan - 29. října 1914 Sofia) byl přední bulharsky básník, představitel symbolismu.

Peyo Yavorov (; born Peyo Totev Kracholov, Пейо Тотев Крачолов; 13 January 1878 – 29 October 1914) was a Bulgarian Symbolist poet. He was considered to be one of the finest poetic talents in the "fin de siècle" Kingdom of Bulgaria. Yavorov was a prominent member of the "Misal" ("Мисъл") literary and cultural group. His life and work are closely connected with the liberation movement Internal Macedonian-Adrianople Revolutionary Organization in Macedonia. He was also a supporter of the Armenian Independence Movement, and wrote a number of poems about Armenians.


Výskyt.

Je původním druhem v jihovýchodní Střední Evropě (Moravou probíhá severozápadní hranice výskytu), na Balkánu a po celé Východní Evropě až po pohoří Ural. Jeho areál se dále rozprostírá přes Turecko po oblasti Kavkazu i západní Sibiře a přes Přední a Střední Asii až do severovýchodní Číny a Mongolska. V Německu, stejně jako v Pobaltí, roste až druhotně, stejně jako v Severní Americe, Austrálii a na Novém Zélandu.  V České republice se přirozeně vyskytuje pouze na jižní a jihovýchodní Moravě v nížinách do nadmořské výšky 250 m. Poměrně časté jsou jeho sekundární výskyty na nových místech, což jsou následky jeho úniků do volné přírody při pěstování v zahradách.

Ekologie.

Obligátní psamofyt, který se vyskytuje v termofytiku na neutrálních i bazických, písčitých neb hlinitých půdách, které jsou převážně suché a bohaté na vápník. Je geofyt či hemikryptofyt rostoucí na místech plně osluněných, obvykle na otevřených plochách stepního charakteru, v nízkých travnatých porostech, ve vytěžených pískovnách, na železničních náspech i po okrajích cest. Raší obvykle v dubnu, kvete v červnu až srpnu a plody dozrávají v září a říjnu.

Popis.

Vytrvalá bylina vysoká 50 až 100 cm, která má několika bohatě rozvětvených lodyh dávající rostlině kulovitý vzhled. Vyrůstá z dlouhého, válcovitého, dřevnatějícího, vícehlavého kořene tmavé barvy, který může být až 1 m dlouhý. Lodyhy jsou od báze široce rozvětvené, v uzlinách ztlustlé, bývají zbarveny žlutozeleně, světlohnědě nebo červenavě a jsou hustě olistěné. Listy dlouhé 2,5 až 6,5 a široké 0,5 až 1 cm jsou čárkovité nebo úzce kopinaté, na vrcholu zahrocené a mají tři žilky; spodní listy usychají již během kvetení.  Květenství je bohatě větvená, ale jinak poměrně řídká vrcholičnatá lata vidlanů. Je tvořeno až tisícem bílých, velmi drobných květů, které jsou pětičetné, oboupohlavné a kvetou od června do srpna. Květ usazený na kratičké stopce má pětičetný zvonkovitý kalich s laloky 1 až 2 mm velkými, korunu se stejným počten bílých, 2 až 4 mm velkých plátků, deset ve dvou kruzích rostoucích tyčinek s kulovitými prašníky a vejčitý, ze dvou plodolistů složený semeník se dvěma čnělkami. Nejdříve dozrávají tyčinky ve vnějším kruhu, pak blizny a nakonec tyčinky vnitřní; takto je podporováno opylení cizím pylem, který přináší drobný hmyz slétající se za nektarem vespod květu. Plod je kulovitá tobolka, poměrně pozdě se otevírající čtyřmi dlouhými zuby, obsahuje hnědá, kulatá, asi 1 mm velká semena. Ploidie druhu je 2n = 34.

Rozmnožování.

Šater latnatý patří mezi tzv. stepní běžce, rostliny se specifickým způsobem rozšiřování semen. V pozdním létě se po dozrání semen odlomí již suché lodyhy a jsou po volných pláních odnášeny větrem, při vzniklých nárazech se otevírají špičky tobolek, semena postupně vypadávají a jsou rozsévána do širokého okolí. Uměle se rostliny množí zimním předpěstováním sadby ze semen a následným jarním vysázením, nebo předjarním rozdělením trsů statných rostlin.

Význam.

Je rostlinou pěstovanou v zahradách mezi okrasnými trvalkami a její rozkvetlé a usušené lodyhy se pro svůj jemný vzhled a trvanlivost používají jako dekorace při aranžování květin. Černohnědý kořen se v minulosti používal v léčitelství, obsahuje saponiny mající laxativní i spermicidní účinky.  Na severu a západě Spojených států, kde je zavlečenou rostlinou, se chová invazně a stal se na mnoha loukách a pastvinách široce rozšířeným plevelem. V oblastech trávnatých plání na písčitých dunách v okolí Velkých jezer představuje dokonce hrozbu pro některé tamní vzácné rostlinné druhy.

Ohrožení.

V české přírodě je tato divoce rostoucí trvalka záhonového charakteru považována za ohroženou. Následkem plošných hospodářských úprav stanovišť a různými sukcesními procesy z řady historických lokalit vymizela. Na podporu její ochrany byl šater latnatý prohlášen "vyhláškou Ministerstva životního prostředí ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb." za druh silně ohrožený (§2) a "Červeným seznamem cévnatých rostlin České republiky z roku 2012" dokonce za druh kriticky ohrožený (C1t).

Šater latnatý ("Gypsophila paniculata") je vytrvalá rostlina teplých a suchých míst. Má nezaměnitelný vzhled, je tvořen až 1 m vysokým, kompaktním trsem mnohonásobně větvených lodyh s bílými, drobnými květy. Bývá pěstován v zahradách a používán při aranžování čerstvých i suchých květin, je znám pod lidovým názvem "nevěstin závoj".

Gypsophila paniculata, the baby's breath, common gypsophila or panicled baby's-breath, is a species of flowering plant in the family Caryophyllaceae, native to central and eastern Europe. It is an herbaceous perennial growing to tall and wide, with mounds of branching stems covered in clouds of tiny white flowers in summer (hence the common name "baby's breath"). Its natural habitat is on the Steppes in dry, sandy and stony places, often on calcareous soils ("gypsophila" = "chalk-loving"). Specimens of this plant were first sent to Linnaeus from St. Petersburg by the Swiss-Russian botanist Johann Amman.


Výskyt.

Vyskytuje se na jihozápadě Madagaskaru, obývá především Národní park Isalo, často je možno ji zde vidět od listopadu do ledna. Tato oblast je suchá; k životu dává mantela modronohá přednost vlhkým kaňonům a místům se sezónními vodními toky, lze ji také najít na skalách v blízkosti vody, v jeskynních či pod kameny. Je adaptována na zdejší požáry. Obývá nadmořskou výšku od 700 do 1 000 m n. m.

Popis.

Mantela modronohá měří 20−30 mm a její hmotnost se odhaduje na 1−3 g, přičemž samci dosahují menší velikosti než samice. Žába má na bocích černé zbarvení, záda jsou zbarvena žlutě, samci mají mimo to také modrou skvrnu na hrdle. Břicho má zbarvení černé s modrými znaky. Nohy mají modrou až modrošedou barvu. Pulci jsou černí. Díky tomuto zbarvení těla není tento druh zaměnitelný s ostatními mantelami. Druh je aktivní v brzkých ranních hodinách od 5 do 8 hodin, ozývá se dvojitým zakvákáním. V období rozmnožování samci kvákáním lákají samice, jež podobně jako ostatní druhy mantel nakladou po spáření na zem v blízkosti vody dvě až šest snůšek, přičemž každá obsahuje až 35 vajec.

Ohrožení.

Mezinárodní svaz ochrany přírody hodnotí druh mantela modronohá jako ohrožený s klesající populací, žába však může být v některých oblastech hojná. Nebezpečí představuje ničení přirozeného prostředí v malém areálu rozšíření druhu způsobené například pastevectvím či těžbou safírů. Kvůli svému zbarvení patří mantela modronohá mezi oblíbená zvířata k prodeji; během období dešťů může být lovena i po tisících. Druh patří do přílohy II Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin. Pro jeho zachování je důležité omezení obchodu.

Mantela modronohá ("Mantella expectata") je druh žáby patřící do čeledi mantelovití (Mantellidae) a rodu mantela ("Mantella"). Popsal ji Klaus Busse a Wolfgang Böhme v roce 1992.

The blue-legged mantella ("Mantella expectata") is a small species of frog in the family Mantellidae. It is endemic to the Isalo National Park and areas south of it in Madagascar, a range it shares with the rainbow frog ("Scaphiophryne gottlebei"). Both are locally common, but endangered due to habitat loss and over-collected for the pet trade.


Příběhy.

Známým námětem je příběh o Princezně a drakovi, který se objevuje nejen v dětských pohádkách (např. Božena Němcová, bratři Grimmové). Příběh většinou pojednává o výše postavené dívce (většinou princezna či jiná šlechtična), která je zachráněna ze spárů draka či podobné stvůry ctnostným jinochem. Dívka může být první ohroženou, nebo může být několikátou, na kterou přišla řada být uchvácena drakem. Příběh většinou končí svatbou dívky a drakobijce.  Tento typ příběhu se objevil již v antickém příběhu o Perseovi, který zachránil princeznu Andromedu. Stejný motiv připomíná i japonský mýtus o drakovi Jamata no Oroti (). Dalším příkladem je příběh o Ragnaru Lodbrokovi, vikinském hrdinovi, který zachránil dívku Þóra Borgarhjǫrtr a následně se s ní oženil.  Ve staronorském příběhu o prokletém prstenu, závisti a pomstě ze ságy o Vølsunzích drakobijce Sigurd zabíjí draka Fafnira (trpaslík, který se proměnil v draka). Sigurd následně pozře část dračího masa a díky němu porozumí řeči ptáků, a tak je varován před zradou jeho společníka Regina.  Samostatným případem je křesťanská legenda o sv. Jiřím a draku. Zakončení příběhu je však neobvyklé – nekončí svatbou, nýbrž obrácením drakovy oběti na křesťanství.  Námět příběhu s drakobijcem byl často využíván středověkými rytířskými eposy a velký rozmach těchto příběhů přišel v období romantismu a zejména s rozvojem žánru fantasy v 20. a 21. století. Například v díle J. R. R. Tolkiena vystupuje v Silmarillionu Túrin, který zabíjí draka Glaurunga, nebo v Hobitovi Bard Lučištník, který zabíjí draka Šmaka.

Výklad mýtu.

Mytologové jako Joseph Campbell tvrdí, že mýty o drakobijcích mohou představovat psychologickou metaforu:

Seznam drakobijců.

V seznamu se objevují významné osoby a fiktivní osoby, které jsou považovány za drakobijce. Jsou seřazeni podle doby vzniku jejich příběhu.

Středověk a novověk.

Někdy je mezi drakobijce počítána i svatá Marta, která draka nezabila, ale pouze zkrotila; draka pak zabil vyděšený dav. Také svatý Marcel z Paříže draka jen pokořil a zahnal do moře nebo do pouště; bývá však zobrazován, jak zaráží svou berlu do drakovy tlamy.

Tolkienův svět.

Ve světě J. R. R. Tolkiena se námět boje s drakem objevuje poměrně často:

Drakobijce (skloňování jako "soudce", nesprávně "drakobijec") je označení lidí, kteří z různých důvodů zabíjí draky. Tento hrdina se vyskytuje v mýtech, legendách a pohádkách po celém světě od dávných dob, což dosvědčuje i Aarne–Thompsonův katalog, který drakobijce uvádí jako typ 300. Drakobijce se však objevuje i jako námět moderních knih, filmů, komiksů či počítačových her. Námětem příběhu o zabití draka často bývá i boj s obecně zápornými silami.

A dragonslayer is a person or being that slays dragons. Dragonslayers and the creatures they hunt have been popular in traditional stories from around the world: they are a type of story classified as type 300 in the Aarne–Thompson classification system. They continue to be popular in modern books, films, video-games and other entertainments. Dragonslayer-themed stories are also sometimes seen as having a chaoskampf theme - in which a heroic figure struggles against a monster that epitomises chaos.


Zákony proti stejnopohlavní sexuální aktivitě.

Stejnopohlavní styk byl na tomto území legální až do r. 1805, kdy Louisiana po anexi Spojenými státy přijala svůj první trestní zákoník.  V současné době je soulož mezi osobami stejného pohlaví legální. Louisianské zákony proti sodomii se týkaly jak homosexuálů, tak i heterosexuálů. Ty později zrušilo rozhodnutí Nejvyššího soudu USA v kauze "Lawrence vs. Texas".  V r. 2005 zrušil Odvolací soud Pátého okresu USA část zákona kriminalizující konsensuální anální a orální sex.  V r. 2013 podaly úřady v East Baton Rouge Parish trestní oznámení na muže, který se dobrovolně angažoval v nezákonné sexuální aktivitě. Distriktní prokurátor odmítl zahájit trestní stíhání. Jak on, tak tamní šerif, podporovali zrušení zákonů proti sodomii. V dubnu 2014 návrh zákona oficiálně rušící zákon proti sodomii zamítla louisianská Sněmovna reprezentantů v poměru hlasů 66:27. V pozadí odmítnutí návrhu stála lobby Fóra louisianských rodin.

Stejnopohlavní soužití.

Rozhodnutí Nejvyššího soudu USA v kauze "Obergefell vs. Hodges" 26. června 2015 potvrdilo neústavnost zákazu stejnopohlavního manželství v amerických státech, tedy i Louisianě.  V letech 1988 a 1999 zakazovaly lousisianské zákony homosexuálním párům nejen uzavření sňatku, ale i uznávání uzavřených manželství v jiných amerických státech. V r. 2004 přijala Louisiana do své ústavy přímý zákaz stejnopohlavního manželství.  Dvě žaloby tento státní zákaz pozměnily. V kauze "Constanza vs. Caldwell" nejprve zvítězil žalobce, ale protistrana se odvolala. Odvolání zůstalo po posledním slyšení 29. ledna 2015 mimo soudní zájem. U federálního soudu "Robicheaux vs. George" se žalobci podařilo zrušit státní zákaz uznávání stejnopohlavního manželství uzavřeného v jiném americkém státě.  3. září 2014 rozhodl distriktní soudce Martin Feldman, že v legitimním zájmu státu Louisiana, ať už podle některých zastaralého, či nikoliv, je výchova dítěte v úplné rodině tvořené jeho dvěma biologickými rodiči - mužem a ženou. Odvolací soud Pátého okresu USA nechal tento případ po rozhodnutí Nejvyššího soudu USA v kauze "Obergefell" 26. června 2015 zpočátku nevyřešený. Teprve později jej vrátil distriktnímu soudu, kde soudce rozhodl ve prospěch žalobce Robicheaux.

Adopce a rodičovství.

22. září 2014 shledal louisianský soud v kauze místní zákaz adopce dětí homosexuálními manželskými páry neústavním. Po předcházejícím rozsudku v kauze Constanza vs. Caldwell umožnil první homoparentální osvojení.

Lesby, gayové, bisexuálové a translidé (LGBT) se v americkém státě Louisiana setkávají s některými právními komplikacemi, s nimiž se většinová společnost nesetkává. Stejnopohlavní sexuální aktivita je v Louisianě legální. Páry stejného pohlaví a rodiny jimi tvořené nemají rovný přístup ke stejné právní ochraně jako páry různého pohlaví.

Lesbian, gay, bisexual, and transgender (LGBT) persons in the U.S. state of Louisiana may face some legal challenges not experienced by non-LGBT residents. Same-sex sexual activity is legal in Louisiana, and same-sex marriage has been legal in the state since June 2015 as a result of "Obergefell v. Hodges".


Typy longitudinálního výzkumu.

Americký sociolog Scott Menard rozdělil sociologický výzkum na 4 základní typy, přičemž se zde objevují obě polarity z hlediska konkrétnosti a aplikovatelnosti výstupů, tedy jak kvalitativní, tak i kvantitativní:  V praxi je možné se setkat s členěním longitudinálního výzkumu na více typů, nicméně dle Menarda se všechny jednotlivé typy dají zařadit pod jeden z jeho čtyř pilířů longitudinálního výzkumu.

Dělení longitudinálního výzkumu z hlediska času.

Retrospektivní metoda.

Retrospektivní metoda je založena na zpětném zjištění kýžených informací od objektů výzkumu. Velkou výhodou této metody je její nízká finanční nákladnost, jelikož na rozdíl od metody prospektivní není nutné výzkum průběžně monitorovat. Ovšem velkou nevýhodou, kterou s sebou retrospektivní metoda longitudinálního výzkumu nese, je vysoké zkreslení výstupních informací. Dotazovaní si totiž nemusí vybavit všechny události ve správné časové souslednosti, čímž může být značně zdeformován výsledek takového výzkumu. Druhým záporem je fakt, že ve vzorku zpětně dotazovaných lidí nelze nalézt již zemřelé, což se v určitých výzkumech nemusí odrazit, kdežto pro jiné to může představovat klíčovou informaci.

Prospektivní metoda.

Při prospektivní metodě longitudinálního výzkumu je objekt monitorován od chvíle, kdy vznikne předpoklad, že se u něj vyskytne jev, který je předmětem zkoumání. Prospektivní metoda je tak zpravidla přesnější než metoda retrospektivní, nicméně je finančně i organizačně mnohem náročnější a vyskytuje se zde hrozba, že výzkumník ztratí kontakt s objektem výzkumu a výzkum tedy neposkytne kýžený výstup. Lidé, kteří jsou předmětem prospektivního longitudinálního výzkumu, navíc mohou pozměnit své chování v závislosti na výzkumu. Příkladem prospektivní studie je například studie vlivu kouření v dospívání na potenci.

Příklady longitudinálních výzkumů.

Longitudinálních studií jsou tisíce; mezi ty nejznámější patří například výzkumy veřejného mínění zadávané sekcí Analýz veřejného mínění Evropské komise známé jako Eurobarometr. Průzkumy Eurobarometru se poprvé začaly provádět v sedmdesátých letech 20. století, jsou standardně transnárodní a dlouhodobé. Účelem těchto výzkumů je porovnat názory občanů jednotlivých členských zemí Evropské unie a sledovat, jak se názory vyvíjí. Průzkumy se provádí dvakrát ročně, na jaře a na podzim, s tím, že se skládají z neustále se rozšiřujícího okruhu otázek. Otázek tedy sice přibývá, avšak je třeba zdůraznit, že průzkum si logicky zachovává konzistentnost, aby bylo možné odpovědi respondentů porovnávat v dlouhodobém horizontu. Kromě standardního Eurobarometru se také provádí samostatné doplňkové výzkumy krátkodobějšího rázu týkající se různých témat, např. mládeže, zdraví, pracovních podmínek, zemědělství, chudoby a dalších.  Podobně jako na evropském spektru funguje Eurobarometr, v České republice je de facto jeho obdobou Demografické informační centrum, které se soustředí na aktuální i obecné informace z demografie i příbuzných oborů. Na internetových stránkách provozovaných Demografickým informačním centrem jsou popsány základní demografické procesy (úmrtnost, morbidita, porodnost, potratovost, sňatečnost, rozvodovost a migrace), demografické výzkumy a také populační vývoj několika zemí světa. Díky analýzám populačního vývoje víme například, že ve Francii k 1. lednu 2012 žilo 65,35 miliónů lidí a že populace Francie dále roste, ale již ne tak rychle, jako tomu bylo na počátku 21. století.  Zatímco u longitudinálních studií Demografie a Eurobarometru tvoří vzorky celé populace, u řady výzkumů je sledována pouze určitá část populace. Lucie Foltová, Šárka Portešová a Lubomír Kukla se v jednom longitudinálním výzkumu zabývali behaviorálními, emočními a sociálními potížemi dyslektických dětí během povinné školní docházky (6–15 let). V tomto výzkumu se ukázalo, že pro české dyslektické děti je nejtěžším obdobím první třída; poté potíží ubývá a k navýšení dochází opět po jedenáctém roce věku (nicméně tento trend souvisí rovněž s dospíváním a koreluje s obdobným trendem u nedyslektických dětí). Studie často mají své limity; uvažujeme-li o zmiňované studii, ta byla omezena tím, že ve zkoumané dyslektické skupině bylo málo dětí, a tak nebylo možné vyvodit závěry mezi pohlavími, ačkoliv je dost možné, že chlapci a dívky své potíže vnímají jinak.  Délce longitudinálního výzkumu se meze nekladou, např. Psychologický ústav AV ČR v Brně provedl padesátiletý výzkum týkající se charakteristiky kariérní orientace. Výzkum došel k závěru, že atmosféra v rodině a akademické výsledky v dětství předpovídají kariérní orientaci nepřímo, jelikož predikují úroveň vzdělání v dospělosti. Až dosažené vzdělání poté souvisí s kariérní orientací přímo.

Longitudinální výzkum (někdy také longitudinální studie) je metoda empirického výzkumu, při které je určitý jev nebo vzorek populace zkoumán po určité časové období, v některých případech až po několik desetiletí.

A longitudinal study (or longitudinal survey, or panel study) is a research design that involves repeated observations of the same variables (e.g., people) over short or long periods of time (i.e., uses longitudinal data). It is often a type of observational study, although they can also be structured as longitudinal randomized experiments.


Popis.

Podle Émila Durkheima má každý člověk dvě vědomí – osobní a neosobní. Osobním vědomím míní Durkheim převážně fyzické tělo, které má své touhy, vášně a vlastní apetit – to je to, co odlišuje jednotlivce od ostatních a co z nich dělá individua –, tedy rovina myšlení biologicky podmíněná. Tímto vědomím je každý popoháněn k uspokojování svých potřeb bez ohledu na potřeby ostatních. Naopak neosobním vědomím je myšlen člověk jako plně socializovaná bytost, která je ve velké míře od prvopočátku utvářena společností. Neosobní vědomí je ovlivňováno převážně výchovou a procesem socializace, neboť zde se začne jednotlivec sžívat s etickými normami a hodnotami. Je to právě neosobní vědomí, které disciplinuje individuální vůli a limituje potenciálně nekonečné potřeby a vášně jedince. Dalšími pojmenováními těchto pomyslných rovin vědomí člověka mohou být také vědomí egoistické a altruistické, jedinečné a univerzální, individuální a společenské.  Durkheim vnímá tyto dvě složky vědomí jako vzájemné protiklady, což uvnitř člověka způsobuje "vnitřní neklid”, v němž musí člověk potlačovat své biologické potřeby, aby dokázal být zdravým článkem společnosti. Při balancování mezi těmito divergentními vědomími člověk přechází mezi dvěma sadami sociálního sentimentu - jedním pro každou úroveň. Na nižší úrovni sentimenty jako respekt a afekce pomáhají jedincům budovat vztahy mezi sebou. Durkheima však zajímaly hlavně sentimenty, které poutají lidi do skupin - kolektivní emoce. Tyto emoce rozpouštějí ono malé, malicherné "já" a díky nim jedinci pociťují, že jsou součástí něčeho většího a důležitějšího, než jsou oni sami. Společnost v jeho pojetí není chápána pouze jako prostý nominální součet jedinců, ale jako systém jednajících sil. Durkheim je z tohoto hlediska typickým představitelem sociologického realismu.  Když společnost oslabí svou kontrolu nad jedincem, vzniká dezintegrace společnosti i jedince, tzv. anomie. Anomií se Durkheim zabývá i ve svých dalších pracích ("Společenská dělba práce", "Sebevražda: sociologická studie"). V knize Sebevražda také například uvádí, že ve společnostech s vysokou mírou sociální kontroly je množství sebevražd nižší, sám pak konkrétně uvádí rozdíl v míře sebevražd mezi katolíky a protestanty. Vysoce anomické společnosti se pak dají charakterizovat slabými vztahy v primárních skupinách, jako jsou například rodina nebo farnost.  Durkheim tedy spojil ve své teorii dva pohledy na člověka, které jsou ve většině případů používány každý zvlášť. Jednak je to pohled na člověka jakožto na individuální a jedinečnou bytost, zároveň však jako na bytost socializovanou"."  V podstatě navazuje Durkheim v mnohém na filosofii Immanuela Kanta. Chápe neosobní rozum jako kolektivní vědomí, které je možné jen díky tomu, že se lidé navzájem vnímají a ovlivňují. Durkheim ve svém pojmu homo duplex využívá nejen filosofii Kanta, ale také představu Thomase Hobbese, že člověk je ovládán svými tužbami a vlastním sobectvím.  Sigmund Freud tento nápad také využil ve své eseji "Civilisation and its Discontents", kde tvrdí, že civilizace je vytvářena skrze zadržování - je “postavena na odřeknutí instinktu”.

Homo duplex je latinský termín překládaný jako člověk rozdvojený. Jedná se o jeden z klíčových pojmů významného francouzského sociologa Émila Durkheima, který jím chtěl poukázat na dvojakost, dualitu lidské přirozenosti, která v sobě spojuje charakteristiky individuální i společenské. Tuto myšlenku líčí například ve svých dílech "O společenské dělbě práce" či "Sebevražda."

Homo duplex is a view promulgated by Émile Durkheim, a macro-sociologist of the 19th century, saying that a man on the one hand is a biological organism, driven by instincts, with desire and appetite and on the other hand is being led by morality and other elements generated by society. What allows a person to go beyond the "animal" nature is the most common religion that imposes specific normative system and is a way to regulate behaviour.