Vývoj.

Vše začalo vývojem nové munice koncem 60. let 20. stol. Výsledkem byl štíhlý projektil ráže 5,45 mm s kombinovaným ocelovým a olověným jádrem s počáteční úsťovou rychlostí cca 900 m/s (z 415mm hlavně).  Jakmile byl náboj k dispozici a přijat sovětskou armádou, bylo rozhodnuto vytvořit novou řadu pěchotních zbraní pro tento náboj. Nejjednodušší cestou bylo adaptovat útočnou pušku AKM a lehký kulomet RPK ráže 7,62 mm pro nový náboj. Hlavně proto, že nový náboj 5,45 mm a původní 7,62 mm mají stejnou délku nábojnice i stejnou celkovou délku.

Konstrukce.

Princip automatiky zůstal stejný jako u AKM. Odběr tlaku prachových plynů odebraných z hlavně tlačí na píst nosiče závorníku, ten se při zpětném pohybu otáčí, čímž dojde k jeho odemčení. Náboj tlačící zpětně otevře závěr a dochází k vyhození prázdné nábojnice. Zpětný pohyb stlačí pružinu a po dosažení zadní úvratě se vrací zpět a ze zásobníku vyjme nový náboj, který usadí do nábojové komory.  V závislosti na nastavení režimu se pak buď výstřel opakuje díky nezachycení úderníku, resp. kladívko bicího mechanizmu při plně samočinné střelbě je zachyceno automatickou pojistkou, která ho opět uvolní až když je nosič závorníku plně v přední poloze a závorník je uzamčen či je pro spuštění úderníku nutné opět stlačit spoušť.

Verze.

Asi nejmarkantnější vzhledovou změnou od AK-47 a AKM je masivní plynový nástavec na konci hlavně, která výrazně snižuje zpětný ráz zbraně a redukuje zdvih zbraně při střelbě v automatickém režimu. Dále pak drážky na obou stranách pažby a rovněž výčnělky na dřevěném předpažbí, z důvodu snazší identifikace a minimalizace rizika záměny munice do AK-47 a AKM, která má jinou ráži. Pistolová rukojeť je vyrobená z plastu, obložení kolem hlavně a plynové trubice u původní varianty ze dřeva, u pozdní z plastu švestkové nebo černé barvy. Lisované ocelové zásobníky byly nahrazeny plastovými výrazné oranžové barvy (později změněno na švestkové nebo černé kvůli demaskujícímu účinku oranžových zásobníků).

Další varianty a modernizace.

Výsadková verze byla označena AKS-74 a pevná pažba je nahrazena sklopnou. Ta je vyrobena z lisované ocele a na rozdíl od verze AKMS se nesklápí dolů, ale nalevo.  Další byla verze AKS-74U (U = Ukoročennyj - zkrácený), jde kompaktní verzi AK-74. Zde byla původní 415mm hlaveň zkrácena na délku 210 mm, takže nemůže mít nasazený bajonet, ale může být různě modifikovaný, např. může mít připevněnou optiku, tlumič nebo granátomet.  Tato varianta byla vyvinuta pro osádky vozidel, výsadkáře, důstojníky (pistolím Sovětská armáda v 70–80. letech příliš „nefandila“) a speciální jednotky – s dalším variabilním vybavením.  Krom Ruska ho používá mnoho jiných armád. Byl používaný v zemích Varšavské smlouvy. Dnes ho používají různé teroristické skupiny. Vyráběný byl v licenci i v Bulharsku (AK-74, AKS-74 a AKS-74U), NDR (MPi-AK-74N, MPi-AKS-74N, MPi-AKS-74NK) a Rumunsku (Pușcă Automată model 1986).  AK-74 si zachovala všechny klady z AK-47 (snadná obsluha a údržba), ale i většinu nedostatků. Např. robustní a nešikovně umístěnou páku přepínače režimu střelby (funguje i jako pojistka). Stejně jako u AK-47 bylo možno nasadit tlumič (vyžaduje podzvukové střelivo) či podvěsný 40mm granátomet GP-25, GP-30, či optiku (přístroj PSO-1) Připojit lze i IČ přístroj pro noční vidění. Verze je označována jako AK-74N. Ve výzbroji Ruska se však vyskytuje spíše výjimečně.  V průběhu výroby došlo ke „kosmetickým“ vylepšením. Plastovo-dřevěné „obložení“ bylo nahrazeno černým plastovým a červeno-hnědé zásobníky byly nahrazeny černými.  Další výraznějším úpravám pak došlo v průběhu 90. let. Vizte externí odkazy Kalašnikov AK-101–108

AK-74 (, "Avtomat Kalašnikova obrazca 1974 goda", česky "Kalašnikovova útočná puška vzoru roku 1974") je sovětská útočná puška, modernizovaná verze AKM vyvinutá v roce 1974. Zbraň byla upravena na menší ráži 5,45 × 39 mm proti původní 7,62 × 39 mm.

The AK-74 (Russian: or "Kalashnikov automatic rifle model 1974") is an assault rifle developed in the early 1970s by Russian weapons designer Mikhail Kalashnikov to replace the earlier AKM (itself a refined version of the AK-47). It uses a smaller 5.45×39mm cartridge, replacing the 7.62×39mm chambering of earlier Kalashnikov-pattern weapons.


Teorie.

Tato doktrína předpokládá, že každá strana má dost jaderných zbraní ke zničení druhé strany, a že i po případném prvním úderu je napadená strana schopná odvety, která je pro útočníka nepřijatelná. Výsledek této doktríny, přijaté oběma stranami, je nervózní, ale stabilní mír. Během studené války (1950 až 1990) doktrína MAD pomohla zabránit přímému konfliktu mezi Spojenými státy a Sovětským svazem. Nepřátelské strany vedly po celém světě ve třetích zemích zastupitelské války a mezi sebou vedly závody ve zbrojení. Přestože studená válka skončila v raných 90. letech, doktrína Vzájemné destrukce zůstává v platnosti, i když téměř zmizela z veřejné diskuze. Základním předpokladem této doktríny je, že obě strany jsou schopny oplatit útok v dostatečné míře i po jaderném útoku.

Historie.

Před rokem 1945.

Jedna z nejranějších zmínek tohoto pojmu pochází od anglického spisovatele Wilkieho Collinse, který v době prusko-francouzské války (1870) napsal: „"Začínám věřit, že je jen jeden civilizační proces – že jednou bude vyvinut prostředek tak účinný, že válka bude znamenat zničení a strach přinutí lidstvo k tomu, aby zachovalo mír."" Ozvěnu tohoto postřehu lze nalézt v Čapkově knize Krakatit a po první světové válce v díle hraběnky Kinské. Již během první světové války se v souvislosti s rozvojem letectva objevily názory, že užití ve vojenství zabrání příštím válkám odstrašovacím dopadem strategického bombardování. Hnutí "Zakažte bombardéry", které předjímalo pozdější Zakažte (atomovou) bombu, přišlo s návrhem, který podpořil i Winston Churchill – předat všechny bombardéry mezinárodní organizaci, která by zaručila mír (popsáno ve zprávě Getting Mad, strany 20-23).  V roce 1940 memorandum Frische-Peierlse předvídalo, že odstrašení bude hlavní vojenské užití jaderných zbraní.

Vzájemné zaručené zničení (anglicky "mutually assured destruction", ve zkratce "MAD") je doktrína vojenské strategie, podle které by použití jaderných zbraní proti zemi rovněž vyzbrojené jadernými zbraněmi vedlo ke zničení jak útočící, tak bránící se strany. Je založena na teorii zastrašování (deterrence), podle které je vlastnictví silných zbraní zásadní podmínkou pro vyhrožování nepříteli za účelem zabránit mu v použití stejných zbraní. Tato strategie je v podstatě formou Nashovy rovnováhy, která zabrání nejhoršímu možnému výsledku – v tomto případě jaderné anihilaci.

Mutually assured destruction (MAD) is a doctrine of military strategy and national security policy in which a full-scale use of nuclear weapons by two or more opposing sides would cause the complete annihilation of both the attacker and the defender (see pre-emptive nuclear strike and second strike). It is based on the theory of deterrence, which holds that the threat of using strong weapons against the enemy prevents the enemy's use of those same weapons. The strategy is a form of Nash equilibrium in which, once armed, neither side has any incentive to initiate a conflict or to disarm.


Charakteristika směru.

Těžištěm hudebního impresionistického výrazu je harmonie, která se již neřídí ustálenými zákony. Typické jsou časté změny modality uvnitř skladeb, složité a rozmanitě obměňované akordy a uvolněná tonalita. Dochází k emancipaci všech tónů stupnic kromě tóniky, jíž je její hlavní význam ponechán. Impresionistická díla postrádají práci s tématem, melodie ztrácí na významu a objevuje se převážně pouze v útržkovitě formě. Impresionismus v hudbě zrušil či alespoň znejasnil pravidlo formálního členění skladeb, stejně jako v malířství rušil perspektivu. Je to nepochybně důsledek kladení důrazu na působení okamžiku, aniž by si posluchač měl uvědomovat souvztažnost průběhu skladby i jejího instrumentačního řádu. Impresionistická skladba předpokládá u posluchače naprosté otevření se dojmu a nestojí o to, aby jí jakkoli zkoumal. Pokud tak respondent neučiní, dílo na něj nemůže zapůsobit.

Hlavní představitelé a díla.

Zakladatelem hudebního impresionismu byl francouzský skladatel Claude Debussy (1862–1918). Skladby, které byly jakousi předzvěstí tohoto směru lze však nalézt již dříve v díle ruského skladatele Musorgského "Obrázky z výstavy (Kartinky)" a v raných skladbách Erika Satie. V Debussyho díle se v plné síle objevuje impresionismus v polovině devadesátých let 19.století. Jeho vrcholnými skladbami jsou orchestrální "Faunovo odpoledne", "Nokturna", tři symfonické skici "Moře" i klavírní obrazy (např."Potopená katedrála"). V letech 1893–1902 složil své stěžejní dílo, operu "Pelléas a Melisanda". Hudební impresionismus přijalo mnoho skladatelů té doby, z nichž nejvýznamnějším byl Maurice Ravel (1875–1937). Ten píše i hudbu komorní, nejslavnějšími jsou však jeho orchestrální "Bolero" a "Španělská rapsodie". Vynikajícím impresionistou byl také Ital Ottorino Respighi (1870–1936), především ve trilogii "Římské fontány", "Římské pinie" a "Římské slavnosti".

Impresionismus je umělecký směr přelomu 19. a 20. století. Byl objeven francouzskými malíři a také právě v tomto uměleckém odvětví na sebe nejvýrazněji upozornil, postupně ovšem pronikl i do hudby a poezie. Výraz imprese znamená vjem, dojem nebo otisk. Již sám název vypovídá o způsobu práce, jde tedy o zachycení dojmu, kterým na umělce zapůsobil okolní svět během jediného okamžiku. Výraz „prchavý okamžik“ je základním impresionistickým pojmem, prvkem.

Impressionism in music was a movement among various composers in Western classical music (mainly during the late 19th and early 20th centuries) whose music focuses on mood and atmosphere, "conveying the moods and emotions aroused by the subject rather than a detailed tone‐picture". "Impressionism" is a philosophical and aesthetic term borrowed from late 19th-century French painting after Monet's "Impression, Sunrise". Composers were labeled impressionists by analogy to the impressionist painters who use starkly contrasting colors, effect of light on an object, blurry foreground and background, flattening perspective, etc. to make the observer focus his attention on the overall impression.


Popis.

Jeřáb rajský je vysoký pták, který žije se zdržuje především u země. Na výšku má okolo 100 až 120 cm, rozpětí křídel je 180 až 200 cm a váží 3,6 až 6,2 kg. Samotné křídlo měří okolo 55 cm. Výška, váha i rozpětí křídel záleží na tom, kde daný jednotlivec žije a na potravě a jejím množství. Tento jeřáb má světle modro"–"šedé barvy, které směrem k hlavě tmavnou. Na rozdíl od většiny ostatních jeřábů má relativně velkou hlavu a poměrně tenký krk. Mláďata jsou o něco světlejší se žlutohnědým zbarvením na hlavě, a bez dlouhého ocasního peří.

Výskyt a preferované prostředí.

Tento pták se vyskytuje především v jižní Africe, výjimečně i na jihovýchodě tohoto kontinentu.  Jařáb rajský vyhledává především suché travnaté pahorkatiny s řídkým stromovým porostem, kde se může v případě potřeby schovat. V době hnízdění dávají přednost hnízdění v horských nebo mokřadních oblastech, přestože běžně vyhledávají suchá místa. Běžně se nacházejí v nadmořské výšce 1300 až 2000 metrů. Jedná se o stěhovavé ptáky, takže na zimu je můžeme vidět i v nížinách. Poslední dobou se jim daří v okolí zemědělských oblastí Western Cape, kde jejich počty rostou, přesto se stále jedná o ohrožený druh.

Ekologie.

Jeřáb rajský se mimo období rozmnožování shromažďuje do skupin, kde vládne přísná hierarchie. Dominantní jsou vždy dospělí samci a nemusí se jednat jen o příslušníky druhu jeřáb rajský, ale i o jiné jeřáby. Během období hnízdění jsou poměrně agresivní vůči jiným zvířatům, i vůči býložravcům, jiným jeřábovitým, nebo i lidem.  Hnízdí od října do prosince. Hnízdo má kupovitý tvar, často je umístěno v mělké vodě. Samice snáší dvě vejce, která inkubuje asi po dobu 30 dní. Po vylíhnutí oba rodiče vodí mláďata asi 4 měsíce. Již dva dny po vylíhnutí umí mláďata dobře chodit i plavat. Krmí je většinou matka, a to vyvržením natrávené potravy. Při dalším obdobím rozmnožování je rodiče vyženou a mláďata si najdou vlastní skupinu.  Živí se travinami nebo ostřicemi, v době hnízdění, kdy mají omezené možnosti, se ale krmí i jinými rostlinami, které rostou v okolí mokřadů. Často se živí i hmyzem, třeba kobylkami. Stravu svoji i svých mláďat si zpestřují i pomocí krabů, hlemýžďů, žab nebo ještěrek.

Jestřábi rajští v kultuře.

Xhosové nazývají tyto ptáky "indwe" a obecně platí, že "správný válečník" by se měl zdobit pery právě jeřábů rajských. Ceremoniál, při kterém muž dostane vlastní pera jeřábů rajských, se v xhoštině nazývá "ukundzabela."

Chov v zoo.

Tento druh jeřába byl v srpnu 2019 chován přibližně v šesti desítkách evropských zoo. Největší zastoupení má v zoo ve Spojeném království a Německu. V Česku jej chovají jen dvě zoo: Zoo Dvůr Králové a Zoo Praha. V minulosti byl chován také v Zoo Chleby a Zooparku Vyškov.

Chov v Zoo Praha.

V Zoo Praha se prvně tento druh objevil v roce 1955. Jednalo se o dva jedince, kteří byli součástí tehdejších tranzitních transportů. Jeřábi získaní v roce 1984 byli prvními, které mohli obdivovat návštěvníci, neboť se dostali do expozice. Tehdy dovezená samice Káča byla v pražské zoo do roku 2003 a odchovala několik mláďat. První úspěšný odchov (byť umělý) byl zaznamenán v roce 1987. Přirozený odchov se podařil o další dva roky později (1989) a roku 1990 se odchov pod rodiči podařil opět. Tehdy narozená samice Julča je součástí osazenstva Zoo Praha i v současnosti. Ke konci roku 2018 byli chováni dva samci a jedna samice.  Tento druh je chován v expozičním celku Ptačí mokřady v dolní části zoo.

Jeřáb rajský ("Anthropoides paradisea," příp. "Anthropoides paradiseus", nebo také "Grus paradisea") je šedobíle zbarvený pták s černým ocasem, vysoký asi 115 cm, původem z Jihoafrické republiky. Je také považován za národního ptáka Jihoafrické republiky. Poprvé jej v roce 1793 popsal A. A. Lichtenstein.

The blue crane ("Grus paradisea"), also known as the Stanley crane and the paradise crane, is the national bird of South Africa. The species is listed as Vulnerable by the IUCN.


Život.

Bayrou pochází z rodiny drobných sedláků. Studoval klasickou literaturu na univerzitě v Bordeaux, posléze vystudoval prestižní školu veřejné správy École Normale Supérieure v Paříži.  Politicky se vypracoval v občansko-liberální straně Union pour la démocratie française (UDF), za kterou zastupoval departement Pyrénées-Atlantiques ve francouzském parlamentu.  Od roku 1979 do 1981 byl vysokým úředníkem ministerstva zemědělství za ministra Pierre Méhaignerie. Pracoval posléze pro prezidenta senátu Alaina Pohera. Od roku 1984 do 1986 byl poradcem tehdejšího prezidenta Evropského parlamentu Pierra Pflimlina a od 1986 do roku 1993 předsedou "Stálé komise pro boj proti analfabetismu".  Po úspěchu pravicových liberálů ve volbách povolal 29. března 1993 nový premiér Edouard Balladur Bayroua do své vlády jako ministra "Národního vzdělání" ("Éducation nationale"). Za svého působení dal Bayrou důkladně přezkoušet situací žáků, studentů a učitelů ve Francii. Zůstal ministrem i poté, co se v roce 1995 premiérem stal Alain Juppé, který rezort ministerstva rozšířil a pojmenoval tedy l'Éducation nationale, de l'Enseignement supérieur, de la Recherche et de l'Insertion professionnelle.  Bayrou se již od těchto dob otevřeně snaží o vytvoření dostatečně silné politické středové síly, která by mohla účinně obstát vůči pravicovým gaullistům. V roce 1998 se stal předsedou UDF. V roce 1999 za ni kandidoval do Evropského parlamentu. UDF získala přes 9 % a Bayrou se stal evropským poslancem.  V roce 2002 poprvé kandidoval na post prezidenta v přímých prezidentských volbách. V prvním kole skončil jako čtvrtý s 6,8 % za Lionelem Jospinem, Jeanem-Mariem Le Penem a Jacquesem Chiracem.  V témže roce došlo k rozdělení tehdejšího tzv. liberálního středu ve Francii, jehož část se přiklonila k Chiracově záměru silné pravicové strany, z kterého vznikla jeho UMP. Bayrou se rozhodl pro samostatnost v UDF.  Tehdy také složil svůj mandát evropského poslance, aby se mohl stát poslancem francouzského Národního shromáždění. Avšak v regionálních volbách v Akvitánii jej porazil kandidát UMP. UDF přesto v témže roce získala 12 % ve volbách do Evropského parlamentu.  Bayrou je zastáncem Evropské ústavy a vlažným odpůrcem přistoupení Turecka k EU.

Prezidentské volby 2007.

François Bayrou kandidoval v prezidentských volbách 2007. Svou kandidaturu oficiálně ohlásil až 2. prosince 2006. V průběhu kampaně vystupoval jako odpůrce mediálního bipolarizování, jež by měla volby redukovat na souboj kandidátky Socialistické strany a kandidáta pravicové UMP. Podařilo se mu během ní předehnat kandidáta krajní pravice Jeana-Marieho Le Pena a dopracovat se na jednoho z pravděpodobných kandidátů do druhého kola. Výzkumy veřejného mínění mu navíc dávaly jako jedinému šanci zvítězit v souboji s kterýmkoliv ze třech ostatních favorizovaných kandidátů. V prvním kolem však Bayrou skončil na třetím místě za socialistkou Ségolène Royalovou a favoritem voleb Nicolasem Sarkozym.

François Bayrou (* 25. května 1951 v Bordères u Lourdes) je jedním z předních francouzských politiků, předseda francouzské UDF, bývalý europoslanec a spolupředseda evropské EDS.

François Bayrou (, born 25 May 1951) is a French centrist politician and the president of the Democratic Movement (MoDem), who was a candidate in the 2002, 2007 and 2012 French presidential elections.


Severní pól nedostupnosti.

leží v Severním ledovém oceánu v místě nejvíce vzdáleném od jakékoliv pevniny. Je 661 km od severního pólu, 1453 km od Barrow na Aljašce a nejbližší pevniny (Ellesmerův ostrov a Země Františka Josefa) jsou 1094 km daleko. Tohoto místa údajně dosáhl jako první sir Hubert Wilkins v roce 1927 letadlem a Wally Herbert v roce 1968 pěšky, avšak podle tvrzení Jima McNeilla ani jeden z nich pól nedostupnosti správně nelokalizoval.

Jižní pól nedostupnosti.

je místo v Antarktidě, které má největší vzdálenost od oceánu obklopujícího ledový kontinent. Leží 463 km od jižního pólu, v nadmořské výšce 3718 m n. m. Poprvé jej dosáhla v roce 1957 sovětská antarktická expedice. Dodnes na tomto místě stojí budova, označená sochou V. I. Lenina, a místo je historicky chráněno.

Pacifický pól nedostupnosti.

zvaný také Bod Nemo je místo v oceánu, které je nejdál od jakéhokoliv pobřeží. Leží v jižním Pacifiku, 2688 km od nejbližší pevniny: atol Ducie (jeden z Pitcairnových ostrovů) na severu, ostrůvek Motu Nui (u pobřeží Velikonočního ostrova) na severovýchodě a ostrov Maher (pobřeží Země Marie Byrdové v Antarktidě) na jihu. Kosmonauti na oběžné dráze jsou při svém průletu tomuto bodu blíž než kterýkoliv člověk na Zemi.

Euroasijský pól nedostupnosti.

je místo na pevnině, které leží nejdále od oceánů. Nachází se v severní části Čínské lidové republiky a je 2645 km od nejbližšího pobřeží (2510 km v případě, že se Obský záliv počítá jako součást světového oceánu). Leží asi 320 km od města Urumči v autonomní oblasti Sin-ťiang. Shodou okolností jsou euroasijský a pacifický pól nedostupnosti v přibližně stejné vzdálenosti od pobřeží.

Pól nedostupnosti označuje místo, které je nejnesnadněji dosažitelné vzhledem ke své poloze. Termín je pouze geografickým označením, nikoli fyzikální vlastností. Na zeměkouli se takto označuje několik bodů.

A pole of inaccessibility with respect to a geographical criterion of inaccessibility marks a location that is the most challenging to reach according to that criterion. Often it refers to the most distant point from the coastline, implying a maximum degree of continentality or oceanity. In these cases, pole of inaccessibility can be defined as the center of the largest circle that can be drawn within an area of interest without encountering a coast. Where a coast is imprecisely defined, the pole will be similarly imprecise.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v SK Slavia Praha, kde prošel všemi mládežnickými kategoriemi.

SK Slavia Praha.

Poprvé byl povolán do ligového kádru v květnu 2005. Byl vyhlášen objevem sezony Gambrinus ligy 2005/06. Pravidelně nastupoval v základní sestavě Slavie Praha. V sezonách 2007/08 a 2008/09 získal se Slavií mistrovský titul, má na svém kontě také starty ve skupině Ligy mistrů a Poháru UEFA.

FK Spartak Moskva.

V zimě 2010/11 odešel na hostování s opcí do ruského týmu FK Spartak Moskva. Klub se stal hráčovým prvním zahraničním angažmá. Hned ve druhém zápase si připsal premiérový gól. Nastupoval mj. ve stoperské dvojici s dalším Čechem Martinem Jiránkem. Poté do mužstva přestoupil.

FC Basilej.

V lednu 2014 odešel na hostování do švýcarského klubu FC Basilej (ve smlouvě byla i opce na případný přestup). Debutoval 1. února 2014 proti FC Lausanne-Sport (výhra 3:1). 20. března 2014 v odvetě osmifinále Evropské ligy 2013/14 proti rakouskému týmu FC Red Bull Salzburg byl již v 9. minutě vyloučen, oslabená Basilej dokázala i v deseti hráčích zvítězit 2:1 a postoupit do čtvrtfinále soutěže. Ve stejné sezóně získal s týmem FC Basilej mistrovský titul švýcarské ligy. V červenci 2014 využila Basilej výkupní opci a získala hráče nastálo. S Basilejí se představil v Lize mistrů UEFA 2014/15. V utkání 1. října 2014 proti anglickému Liverpool FC (výhra 1:0) podal kvalitní výkon, díky němuž si vysloužil zařazení do ideální jedenáctky 2. kola základních skupin Ligy mistrů. S týmem se probojoval do osmifinále LM právě na úkor Liverpoolu. V sezóně 2014/15 získal s Basilejí svůj druhý ligový titul ve Švýcarsku, v sezóně 2015/16 třetí a v ročníku 2016/17 čtvrtý. Smlouva mu v Basileji skončila v létě 2019.

FC Augsburg.

8. července 2019 podepsal Suchý nový kontrakt v bundesligovém FC Augsburg.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Marek Suchý prošel některými mládežnickými reprezentacemi ČR.  Bilance:

Mistrovství světa hráčů do 20 let 2007.

Byl součástí mládežnického reprezentačního týmu ČR do 20 let, který na Mistrovství světa hráčů do 20 let 2007 konaného v Kanadě získal stříbrné medaile, když ve finále podlehl Argentině 1:2. Marek se zapsal do historie osmifinále proti Japonsku, které skončilo výsledkem 2:2 po prodloužení. V penaltovém rozstřelu svůj pokus proměnil, ČR jej zvládla poměrem 4:3 a postoupila do čtvrtfinále proti Španělsku. Penaltový rozstřel musel určit vítěze i v tomto utkání (1:1 po prodloužení), Marek byl neomylný i při této exekuci, která skončila opět 4:3 ve prospěch ČR. Jako jediný hráč z České republiky byl komisí FIFA vybrán do All stars U20.

Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2011.

V těžké základní skupině B Mistrovství Evropy hráčů do 21 let v roce 2011 konaném v Dánsku se česká reprezentace střetla postupně s celky Ukrajiny (výhra 2:1), Španělska (prohra 0:2) a Anglie (výhra 2:1), do semifinále postupovaly první dva týmy ze skupin. Marek Suchý nastoupil v základní sestavě ve všech zápasech a odehrál kompletní počet minut.  Semifinále 22. června proti Švýcarsku ČR prohrála po prodloužení 0:1 a stejným výsledkem (avšak v normální hrací době) podlehla 25. června v souboji o 3. místo (a o účast na Letních olympijských hrách v Londýně) Bělorusku. Suchý opět odehrál obě kompletní utkání.

A-mužstvo.

Od roku 2008 je považován za člena širšího kádru seniorské reprezentace, za kterou v roce 2010 odehrál tři zápasy. Debutoval 8. října 2010 v domácím utkání proti Skotsku, v němž český tým zvítězil 1:0. Marek Suchý odehrál celý zápas.  Další utkání v dresu seniorské reprezentace přidal v roce 2012. Dle časopisu "Soccer World" byl jako jediný hráč z ČR zařazen mezi 50 největších talentů této planety. 14. listopadu 2012 odehrál kompletní přátelský zápas se Slovenskem v Olomouci, český národní tým vyhrál nad Slovenskem 3:0. 6. února 2013 nastoupil v přátelském utkání v Manise proti domácímu Turecku, Česká republika zvítězila 2:0.  31. 3. 2015 v přátelském zápase v Žilině proti domácímu mužstvu Slovenska (porážka 0:1) byl poprvé kapitánem českého týmu.

EURO 2012.

Trenér Michal Bílek jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2012 v Polsku a na Ukrajině. Suchý nenastoupil do žádného zápasu českého týmu, který skončil na turnaji ve čtvrtfinále po porážce s Portugalskem.

EURO 2016.

Trenér Pavel Vrba jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii. Český tým v základní skupině D obsadil se ziskem jediného bodu poslední čtvrté místo, Suchý neodehrál žádné utkání.

Reprezentační zápasy a góly.

Góly Marka Suchého v A-týmu české reprezentace

Marek Suchý (* 29. března 1988, Praha, Československo) je český fotbalový obránce či záložník a reprezentant, od července 2019 hráč německého týmu FC Augsburg. Mimo Česko působil na klubové úrovni v Rusku, Německu a Švýcarsku.

Marek Suchý (born 29 March 1988) is a Czech professional footballer who plays as a defender for FC Augsburg and captains the Czech Republic national football team.


Název.

V nejstarších písemných zmínkách se město objevuje pod dvěma názvy, které nejsou významově totožné. Vedle českého "Ústí" (odkaz na soutok Třebovky a Tiché Orlice, v jehož blízkosti se zřejmě rozkládalo první historické sídliště) bylo užíváno také německého názvu "Wilhelmsuerde", resp. "Wilhelmswerd" nebo "Wilhelmswert", který měl význam „Vilémův ostroh“ (tj. vyvýšenina, vybíhající k západu z pláně mezi Tichou Orlicí a Třebovkou, na níž se rozkládalo historické jádro města) a odkazovalo k zakladateli, kterým mohl být Vilém z Drnholce. Německý název "Wildenschwert" (doslova „divoký meč“, „meč divochů“), užívaný v novověku a v moderní době, vznikl zkomolením původního "Wilhelmswerd" a nemá vzhledem k historii města žádný logický význam.

Části města.

Dříve byly součástí města také dnes samostatné obce Dlouhá Třebová a Řetůvka.

Historie.

K založení města došlo ve druhé polovině 13. století v průběhu vrcholné kolonizace, kterou na území mezi Třebovkou, masivem Suchého vrchu a severní částí Zábřežské vrchoviny vykonávali z pověření krále Přemysla Otakara II. páni z Drnholce. První spolehlivá zpráva o městě pochází z roku 1292, kdy se "villa forensis Wilhelmswerd" (tj. trhová ves Wilhelmswerd; současně je zde uveden i český název "Ústí") objevuje na donační listině, kterou král Václav II. potvrzuje nadání cisterciáckého kláštera na Zbraslavi částí lanšperského panství. V roce 1304 je "civitas Wilhelmswerd" (obec, město Wilhelmswerd) uvedeno na listině, která potvrzuje a upravuje předchozí nadání. V obou případech je Ústí označeno jako jedno ze správních center lanšperského panství, ve stejné funkci je v obou listinách zmíněna i Česká Třebová. Užívání dvou názvů města, českého a německého, souvisí podle některých historiků s existencí o něco málo staršího osídlení v prostoru soutoku Třebovky a Tiché Orlice, zvaného Ústí, přičemž označení "Wilhelmswerd" se mělo vztahovat na nové sídliště založené na pravidelném půdorysu na nedalekém ostrohu.. V 15. – 16. století patřilo město postupně k panství Pernštejnů a Kostků z Postupic. V době reformace zdejší farní chrám převzali utrakvisté, od konce 15. století zde působil, stejně jako v Kunvaldu, sbor Jednoty bratrské, jehož zděná budova byla postavena v letech 1553-1555; poslední bratrský kazatel odešel do exilu roku 1626. Dále zde bylo činné literátské bratrstvo, které si objednalo dodnes dochovaný iluminovaný kancionál od Jiříka Sezemského ze Sezemic. Roku 1498 město zachvátil první velký požár, při kterém shořela většina budov a došlo ke zničení nejstarších písemností města. V době pobělohorské až do roku 1786 město a panství vlastnili Lichtenštejnové. Většina obyvatel se v minulosti živila hlavně zemědělstvím a domácím tkalcovstvím. K rozmachu továrenského textilního průmyslu a strojírenské výroby došlo v polovině 19. století v souvislosti se stavbou železnice Olomouc–Praha. Roku 1945 bylo Ústí prohlášeno okresním městem.

Zajímavosti.

Ve městě se zčásti natáčely filmy:

Ústí nad Orlicí (německy "Wildenschwert") je město na východě Čech v podhůří Orlických hor na soutoku Tiché Orlice a Třebovky, asi 10 km severoseverozápadně od České Třebové. Průměrná nadmořská výška se pohybuje kolem 340 m n. m. Žije zde obyvatel. Leží ve stejnojmenném okresu a je pátým největším městem Pardubického kraje. Ústím nad Orlicí prochází první a třetí tranzitní železniční koridor a silnice I/14.

Ústí nad Orlicí (; ) is a city in the Ústí nad Orlicí District, Pardubice Region in Eastern Bohemia in the Czech Republic. The town is in the Orlické Mountains where the Tichá Orlice and the Třebovka rivers meet.


Mládí.

Arthur Wellesley (původně Wesley, ale sám si roku 1789 pravopis svého příjmení změnil na Wellesley, šlo o návrat k původnímu jménu rodiny, které bylo používáno do 17. století, změna mu byla úředně povolena) se narodil jako čtvrtý syn Garreta Wesleye, 1. hraběte z Morningtonu, a jeho ženy Anny. Je pravděpodobné, že se narodil v Dublinu. Jako datum narození se uvádí buď 29. duben, nebo 1. květen 1769, ale jeho životopisci pokládají za pravděpodobnější datum 1. května.  Studoval na škole v Dangamu, později na Whyteho akademii v Dublinu a nakonec na Brownově škole v Chelsea. Poté přestoupil na Eton College, kde studoval v letech 1781 až 1784. Malé úspěchy na této škole a nedostatek financí po smrti jeho otce vedly roku 1785 k přestěhování Arthura a jeho matky do Bruselu.  O rok později nastoupil do francouzské královské akademie jezdectví v Angers, kde se naučil skvěle jezdit na koni a zdokonalil se ve francouzštině. Ke konci roku 1786 se vrátil do Anglie.

Počáteční kariéra.

S ohledem na finanční potíže rodiny mu jeho bratr Richard zajistil v březnu 1787 přijetí do armády, kde sloužil jako podporučík. V říjnu téhož roku byl na přímluvu svého bratra zařazen do funkce pobočníka nového správce Irska a v prosinci byl povýšen na poručíka. V době služby v Dublinu měly jeho povinnosti společenský charakter – návštěva plesů, doprovázení hostů a poskytování rad svému veliteli. O dva roky později se zapojil do politiky a byl zvolen poslancem dolní komory irského parlamentu. Roku 1791 byl povýšen do hodnosti kapitána. V té době se zahleděl do Kitty Pakenhamové, dcery hraběte z Longfordu. Jeho nabídka k sňatku byla ale jejím bratrem odmítnuta, protože byl považován za mladého, zadluženého a s malou perspektivou. Aby zvýšil své renomé, koupil si vyšší šarži (v té době to byl běžný postup v anglické armádě). Roku 1793 se stal majorem a v září si za peníze půjčené od svého bratra koupil hodnost podplukovníka.

Nizozemsko.

Roku 1793 byl vévoda z Yorku vyslán do Vlámska jako velitel vojsk, které měly připravit invazi do Francie. Roku 1794 se k nim připojil i pluk, ve kterém sloužil Wellesley. V době tohoto vojenského tažení dosáhl funkce velitele brigády. Jeho vojsko zajišťovalo linie u řeky Waal. Tažení skončilo neúspěchem a Yorkova armáda se vrátila roku 1795 zpět. Jemu tato akce přinesla první užitečné vojenské zkušenosti. Uvědomil si důležitost přípravy vojenských akcí velením, naučil se používat opakovanou střelbu proti postupujícím liniím nepřítele a uvědomil si důležitost podpory z moře.  Po návratu byl znovu zvolen poslancem Irského parlamentu. Doufal, že by se mohl stát ministrem války v irské vládě, ale nový správce Irska mu nabídl pouze méně významnou pozici, kterou odmítl a vrátil se zpět ke svému pluku v Southamptonu. Jeho oddíl byl vyslán do Indie a do Kalkaty dorazil v únoru 1797.

Indie.

Po několika měsících byl vyslán na krátkou expedici na Filipíny. Poté, co se vrátil do Indie, se dověděl, že jeho starší bratr Richard se stal guvernérem Indie. Součástí rozšíření teritoria spravovaného Východoindickou společností bylo vyslání vojenských sil pro dobytí Seringapatamu. Asi 24.000 vojáků pod velením generála Harrise bylo vysláno do Madrasu a v srpnu se k nim připojil i Wellesley se svým plukem.  Po rozsáhlých a pečlivých logistických přípravách (jejich hlavním organizátorem byl on sám) vyrazilo jádro armády na 400 km pochod džunglí z Madrasu do Mysore. První střet se sultánovým vojskem se odehrál v mírném údolí. Nařídil pravidelnou střelbu do řad nepřátel a sám se účastnil bitvy v přední linii. Britské vojsko přinutilo nepřátelské síly ustoupit.  Bezprostředně poté, co dorazili k Seringapatamu, zahájili Britové bitvu o Seringapatam. Obdržel rozkaz zaútočit na sousední vesnici, aby tak připravil cestu pro dělostřelectvo. Nepřítel byl dobře připraven, Britové útočili v neznámém terénu ve tmě, a tak operace skončila neúspěchem. Po několika týdnech ostřelování se podařilo narušit obranné hradby a Britové opevnění dobyli.  Po bitvě se hlavní vojenské síly pod velením generála Harrise vrátily zpět a on se ve svých 30 letech stal novým guvernérem Seringapatamu a Mysore. Reformoval zde daňový a soudní systém, aby zajistil pořádek a zabránil úplatkářství. V dubnu 1802 byl povýšen do hodnosti generálmajora. V listopadu byl určen, aby vedl druhou anglo-morátskou válku.

Návrat domů.

Po mnoha letech strávených v Indii požádal v červnu 1804 o návrat do Velké Británie. Za jeho zásluhy mu byl udělen Řád lázně. Poté, co jeho bratrovi skončilo v březnu 1805 funkční období guvernéra, vrátili se oba bratři domů. S ohledem na jeho funkci dostal svolení ke sňatku s Kitty Pakenhamovou.  Roku 1806 byl za Torye zvolen do parlamentu a dva roky zastával funkci správce Irska. Roku 1807 se stal členem tajné rady. Jeho politickou kariéru přerušila výprava do Evropy, kde se měl připojit k akcím proti francouzskému vojsku na Pyrenejském poloostrovu.

Španělská válka za nezávislost.

Napoleon Bonaparte ovládal Evropu a roku 1807 nařídil vpád do Portugalska a Španělska. Wellesley se připravoval na výpravu do Venezuely, ale poté, co vzpoura proti okupaci Francouzi v Madridu zahájila Španělskou válku za nezávislost, byl se svým vojskem vyslán do Portugalska. Roku 1808 porazil Francouze v bitvách u Rica a Vimeria, ale byl nucen odstoupit z velitelské funkce po druhé bitvě. Generál Dalrymple poté podepsal kontroverzní dohodu ze Sintry, která určovala, že britské královské námořnictvo dopravilo francouzské vojáky z Lisabonu.  Mezitím Napoleon dorazil do Španělska se svou armádou, aby potlačil španělskou vzpouru a nový velitel britských sil John Moore padl v bitvě u Coruñe. I když se válka s Francií nevyvíjela pro Británii dobře, bylo Portugalsko místem, kde Britové se svými spojenci vzdorovali Francii. Proto poslal vládě memorandum, ve kterém obhajoval Lisabon jako hlavní základnu, protože královské námořnictvo mohlo posílit jeho ochranu. Vláda souhlasila s tímto názorem a on byl jmenován hlavním velitelem posílených vojenských sil v Portugalsku.  V dubnu 1809 zahájil ofenzívu. V bitvě u Porta překročil řeku Douro a napadl francouzské vojsko v Portu. Poté se spojil se španělskou armádou a chtěli zaútočit na Madrid. V bitvě u Talavera porazili vojsko vedené maršálem Victorem. Za toto vítězství byl povýšen do šlechtického stavu jako vikomt z Wellingtonu.  Roku 1810 napadla francouzská armáda vedená maršálem Andre Massenou Portugalsko. Nálady v britském táboře nebyly příznivé a převládal názor o nutnosti evakuace z Portugalska. On ale nejdříve zpomalil postup Francouzů u Buçaca a zabránil obsazení lisabonského poloostrova vybudováním mohutných náspů. Bezradné a unavené francouzské vojsko bylo nuceno ustoupit. Wellington je pronásledoval, v bitvě u Sabugalu je porazil a donutil odejít z Portugalska. V pozdějším tažení do Španělska porazil Francouze v bitvě u Salamanca a tím osvobodil Madrid. Za odměnu byl jmenován hrabětem a později markýzem z Wellingtonu a bylo mu svěřeno velení spojeneckého vojska ve Španělsku.  Roku 1813 zahájil novou ofenzívu proti Francouzům. Zaútočil na dopravní cestu, kterou byli Francouzi zásobováni, a přinutil je tak opustit Madrid a Burgos. Osobně se účastnil Bitvy u Vitorie, kde vedl oddíl vojáků proti francouzskému centru. Po několika dalších bitvách vpadla britská armáda do jižní Francie. Krátce po dobytí Tolouse dorazila zpráva o Napoleonově porážce a jeho abdikaci. Byl oslavován jako vítěz a jmenován vévodou z Wellingtonu.

Bitva u Waterloo.

Dne 26. února 1815 Napoleon unikl z Elby, vrátil se do Francie a v květnu obnovil svou vládu v zemi. Wellesley proto odjel z Vídně a dorazil do Belgie, kde převzal velení nad britsko-německou armádou a spojeneckým vojskem nizozemsko-belgickým, které byly podporovány pruskými silami vedenými Gebhardem von Blücherem. Francouzi vtrhli do Belgie, porazili pruské vojsko u Ligny a vybojovali nerozhodnou bitvu s Wellingtonovým vojskem. Spojenecké vojsko bylo nuceno ustoupit, aby nabralo nové síly.  O dva dny později, 18. června, došlo u Waterloo k rozhodující bitvě, která znamenala konečnou porážku Napoleona. Dne 22. června Napoleon abdikoval a byl dopraven na ostrov Svatá Helena. Bitva u Waterloo znamenala konec napoleonských válek a je označována jako jedna z nejdůležitějších bitev historie.

Premiér.

Do politiky vstoupil roku 1819, kdy se stal členem vlády Toryů a nedlouho poté byl jmenován vrchním velitelem britské armády. Roku 1828 byl jmenován britským premiérem.  Byl konzervativním premiérem a obával se, že by se anarchie iniciovaná francouzskou revolucí mohla rozšířit i do Británie. Jeho hlavním tématem prvního období jako předsedy vlády byla emancipace katolíků. Tato snaha narazila na velký odpor především ve Sněmovně lordů, kde ji Wellington obhajoval v jednom ze svých nejlepších projevů. Zákon završující emancipaci katolíků ("Catholic Relief Act 1829") byl přijat přes odpor mnoha Toryů a Wellington se musel spolehnout na pomoc Whigů.  Jeho vláda padla roku 1830. V druhé polovině roku vypukly nepokoje. Whigové, kteří nesestavovali vládu od 70. let, viděli svou šanci v realizaci politických reforem. Wellington prosazoval politiku Toryů založenou na setrvání současného politického systému a výsledkem bylo vyslovení nedůvěry vládě v listopadu 1830. Jeho nástupcem se stal Charles Grey.

Pozdní období.

Whigové navrhli první reformní zákon, který byl dolní komorou parlamentu přijat, byl ale odmítnut ve Sněmovně lordů. Následovaly volby, které s převahou vyhráli Whigové. Navrhli druhý reformní zákon, který dopadl stejně jako první. Vláda sestavená Whigy odstoupila roku 1832 a Wellington nebyl schopen sestavit vládu, která by měla podporu v Dolní sněmovně. To přinutilo Jiřího IV. pověřit sestavením vlády opět Charlese Greye. Nakonec horní komora parlamentu reformní zákon přijala poté, co jí král pohrozil jmenováním nových peerů v dostatečném množství pro odsouhlasení zákona.  Ve vedení Toryů, kteří se postupně transformovali na konzervativce, byl nahrazen Robertem Peelem. Když se Toryové dostali roku 1834 znovu k moci, postoupil šanci stát se premiérem ve prospěch Peela. V té době ale Peel pobýval v Itálii a tak po tři týdny zastával funkci premiéra místo něho. V první Peelově vládě zastával funkci ministra zahraničí a ve druhé ministra bez portfeje a předsedy dolní komory parlamentu.  Z politického života se stáhl roku 1846, i když byl stále vrchním velitelem britské armády. Konzervativní strana se mezitím roku 1846 rozdělila v názoru na dodatečné clo na dovoz obilí. Nadále podporoval Peela, zatímco většina poslanců byla jeho odpůrci.  Zemřel roku 1852. Jako pocta za jeho zásluhy mu byl vystrojen státní pohřeb. Byl pohřben v katedrále svatého Pavla vedle Horatia Nelsona.

Rodina.

Od roku 1806 byla jeho manželkou Catherine Pakenham (1772–1831) z irského šlechtického rodu hrabat z Longfordu a sestra generála Edwarda Pakenhama (1778–1815). Z jejich manželství se narodil jediný syn Arthur Richard Wellesley, 2. vévoda z Wellingtonu (1807–1884), který díky otci dosáhl vysokých hodností v armádě a funkcí u dvora.  Z Arthurových sourozenců byl nejstarší bratr Richard Wellesley, 1. markýz Wellesley (1760–1842), který byl generálním guvernérem v Indii (1798–1805), britským ministrem zahraničí (1809–1812) a irským místokrálem (1821–1828). Další bratr William Wellesley, 3. hrabě z Morningtonu (1763–1845) díky starším bratrům dosáhl také vysokého postavení v politice. Nejmladší z bratrů Henry Wellesley, 1. baron Cowley (1773–1847) byl dlouholetým velvyslancem ve Španělsku, Francii a Rakousku.

Arthur Wellesley, 1. vévoda z Wellingtonu (pravděpodobně 1. května 1769 – 14. září 1852) byl britský vojevůdce a státník. Narodil se v Irsku a od roku 1787 sloužil v britské armádě jako "Ensign" (přibližně podporučík). V Irsku později sloužil jako pobočník dvou správců Irska a byl zvolen poslancem Irského parlamentu. Jako plukovník bojoval v Nizozemsku a Indii a byl jmenován guvernérem Seringapatamu a Mysore.

Arthur Wellesley, 1st Duke of Wellington, (1 May 1769 – 14 September 1852) was an Anglo-Irish soldier and Tory statesman who was one of the leading military and political figures of 19th-century Britain, serving twice as Prime Minister. He was undefeated in battle, and ended the Napoleonic Wars when he defeated Napoleon at the Battle of Waterloo in 1815.


Historie.

Nejstarší osídlení dokládají nálezy hrazené osady z období mladšího eneolitu, pohřebiště z pozdního eneolitu a stopy zemědělské činnosti z doby bronzové. Z dob stěhování národů se zachovaly hroby. První písemná zmínka o obci původně zvané Kobolisy () je ve formulářové listině z 15. července 1297, dle níž byla ves v dočasném držení Konráda od Kamene, staroměstského patricije německého původu. Osada byla roku 1305 dána králem Václavem II. s podílem na Vrbici ku prebendě kanovníkům pražským. Císař Zikmund odňal pak kanovníkům zdejší dvůr a zapsal jej s příslušenstvím dvěma rychtářům Nového města pražského. V 18. století bylo území dnešních Kobylis odlesněno. Kolem roku 1841 byly Kobylisy malou vesnicí obklopenou sady, poli a pastvinami, o čemž svědčí katastrální mapy. V roce 1890 Statistický přehled okresu karlínského uvádí: „Jsou zde též tři cihelny a jedna parní mlátička. Menší různá řemesla jsou zde četně zastoupena. Pamětní knihu obec nevede. Sbor dobrovolných hasičů jest jediným zdejším spolkem.“ Čimický háj byl vysázen uměle a evidován jako lesní pozemek. V Kobylisích se v 19. století a na počátku 20. století těžil a zpracovával písek, nacházela se zde i cihelna. Připomínky této činnosti se dnes dají najít v toponymech: ulice Na Pecích (v letech 1906–1925 V cihelně), Na Přesypu a Na Pískovně (Bohnice), zastávky autobusu Pískovna (dnes Čimický háj) a Písečná.

Doprava.

V roce 2004 byly dokončeny stanice metra „Kobylisy“ (podle návrhu Anny Martínkové) a „Ládví“. Čtvrtí prochází autobusové i tramvajové linky. Na území čtvrti se nachází tramvajová vozovna a stejnojmenná konečná tramvají Vozovna Kobylisy.

Služby.

V katastru Kobylis najdeme 5 základních škol, 2 základní umělecké školy, česko-ruské gymnázium, obchodní akademii, střední odborné učiliště a střední odborné školy. Ze zdravotnických zařízení zde najdeme četné ordinace a polikliniku. Komplexy obchodů se nacházejí především v Kulturním domě Ládví, protějším obchodním domě ve Střelničné ulici a v obchodním centru Sokolniky (pojmenováno podle jednoho moskevského parku), postavených v 70. letech.  Volnočasové vyžití především dětí zajišťuje Dům dětí a mládeže Spirála a Salesiánské středisko mládeže. V Mirovické ulici se nachází domov pro seniory.

Kobylisy () jsou čtvrť na severu Prahy (MČ Praha 8), sousedící s Libní (J), Ďáblicemi (S), Střížkovem (V) a Čimicemi (Z). Východní část je tvořena panelovým sídlištěm (zhruba 10 tisíc obyvatel), západní část rodinnými domky. Na severu je Ďáblický háj, pokrývající kopec Ládví o nadmořské výšce cca 360 m. Mezi Kobylisy a Bohnicemi leží Čimický háj. Zástavba rodinných domů na severu Kobylis, vymezená ze západu ulicí Klapkovou a z jihu Veltěžskou, dříve nesla místopisné označení „Pod Ládvím též Nové Ďáblice“ a spolu s tzv. Seidlovou kolonií byla do roku 1951 součástí Ďáblic, přičemž k Ďáblicím dlouho náležely i další, dnes kobyliské pozemky, východně od této místní části.

Kobylisy is a district in the north of Prague, located in Prague 8. The eastern part of the district is home to a large panel housing estate with over 10,000 residents. The area is served by Kobylisy and Ládví stations on the Prague Metro, both of which opened in 2004.


Kemetismus a kemetisté.

Název hnutí vychází z jednoho z původních starověkých označení Egypta užívaného jeho obyvateli – "Kemet" (konvenční vokalizace hieroglyfického zápisu "km.t"; někdy přepisováno také jako Takemet). V překladu z egyptštiny znamená "„Černá (země)“", což je odvozeno z černé barvy úrodného bahna přinášeného Nilem při každoročních záplavách (v současné době k nim již nedochází v důsledku existence Asuánské přehrady).  Kemetisté se nepovažují za přímé následovníky staroegyptského náboženství; důsledně hovoří o jeho znovu vytvoření či obnově. Dnes už jen ojedinělá tvrzení některých kemetistů či hermetiků o přímé kontinuitě s tajnými spolky údajně nepřetržitě existujícími od zákazu pohanských kultů římským císařem Theodosiem v roce 392 (resp. od uzavření posledního funkčního chrámu bohyně Esety na ostrově Philae císařem Justiniánem okolo roku 535) jsou historicky nedoložitelná a mají z hlediska historické vědy mytickou povahu.  Kemetismus je podle počtu svých následovníků a svého vlivu náboženstvím spíše menšinovým až okrajovým: počty členů nebo příznivců jednotlivých skupin jsou neurčitelné s výjimkou americké organizace Kemetic Orthodoxy, k níž se v roce 2000 hlásilo 300 členů. O malém významu kemetismu na současné náboženské scéně svědčí také to, že na rozdíl od jiných forem tzv. nové religiozity doposud nebyl předmětem zkoumání religionistiky. Jako celek nedisponuje žádnou pevnější organizační strukturou ani není založen na základních závazných náboženských pravdách či dogmatech. Nejpřesnější je označit jej jako hnutí skládající se z řady zcela samostatných sdružení, často bez vzájemného kontaktu, založených na sympatii ke staroegyptské kultuře. Odtud ovšem odvozují několik obecně formulovaných principů, na jejichž základě je lze odlišit od jiných skupin také nacházejících inspiraci ve starověkém Egyptě, např. od New Age nebo rosekruciánství. V posledním období se kemetistické hnutí, dříve se inspirující především v obecné hermetické tradici, orientuje více na zapracování nových poznatků egyptologie. V jistém smyslu lze jeho vznik a činnost pokládat za příklad internetové alternativní kultury.

Vztah k tradici.

Kemetismus je z hlediska svého předmětu moderní reflexí náboženství, které bylo nosným prvkem celé staroegyptské kultury. Reflexe starověkého Egypta ovšem má velmi dlouhou tradici: její kořeny lze bezpečně vysledovat do období helénismu, odkdy se kontinuálně vyvíjela v mnoha proudech (viz hermetismus) až do současnosti. Nelze přehlédnout, že se jí nevyhnulo ani rané a středověké křesťanství, ať již zde má podobu radikálního odmítání, mimobiblických legend o pobytu Ježíše v Egyptě, uznání autority Herma Trismegista církevními Otci a středověkými filozofy, nebo adaptací mýtů spojovaných s bohyní Isidou.  Společným znakem všech těchto reflexí je více či méně akcentované přesvědčení, Erikem Hornungem označované jako egyptozofie, že „tajemný Egypt je kolébkou zvláštního esoterismu“, jímž lze dosáhnout nejvyšší „transcendence poznávání za konvenční rámec pojmově-logického myšlení“, protože „Egypt byl zemí, kde bohové žili mezi lidmi, tj. zemí, v níž lidé byli v přímém styku se (skrytými) přírodními silami, které jsme my (lidé moderního věku) učinili už jen tématy pohádek.“ Takový přístup se ovšem zcela překvapivě objevuje nejen u esoterismu nakloněných autorů, ale také ve vědecké sféře, kde může nabývat podoby interpretační aktualizace; „zdá se (totiž), že celostní myšlení starých Egypťanů má úzký vztah k nejnovější přírodovědě, ke světu kvarků a bosonů... Přitom se setkáváme s podobnými strukturami, které naznačují plodná srovnání například kvantové mechaniky a egyptské víry v bohy.“  Kemetismus proto stojí jako nejmladší vedle dalších (a odlišných) reflexí téhož objektu, od nichž se liší důrazem na náboženskou stránku staroegyptské tradice. Ostatní se zpravidla věnují jiným jejím částem, např. „egyptské moudrosti“ nebo magii a samotnou kulturu a náboženství a jeho bohy na rozdíl od kemetismu interpretují symbolicky, v důsledku čehož reflektují spíše „imaginární Egypt“, tedy „"ideu" (Egypta) nezávislou na čase, která s dějinnou skutečností souvisí jen zcela volně.“ Naproti tomu cílem kemetistických skupin je více či méně důsledná obnova náboženského systému v jeho historické podobě, ačkoli kemetisté zpravidla připouštějí, že zcela přesné imitování starověkých postupů není vždy možné a ani účelné.  Nezanedbatelnou roli zde hraje především míra poznání a pochopení původního staroegyptského myšlení, přičemž jejich nesnadnost je dána už samotnou povahou předmětu: staroegyptské náboženství prošlo v průběhu faraonského období složitými proměnami, v jeho rámci vždy existovalo „množství přístupů“ a vždy mělo svou „lokální dimenzi“, v jejímž rámci mohl mít jeden a týž bůh v jednotlivých nomech nebo dokonce jednotlivých chrámech různé podoby kultu a být zapojen do různých mytologických kontextů. V tomto ohledu je zcela nepodobné společné tradici judaismu a křesťanství a je otázkou, do jaké míry je možné rozdíl tradic překlenout s ohledem na to, že kemetismus se rozvíjí právě v oblasti euroamerické civilizace. Díky dlouhému vývoji navíc nelze hovořit o nějaké čistě „původní“ podobě egyptského náboženství, na níž by bylo možné bez problémů poukázat a rekonstruovat ji (viz rekonstrukcionismus), ale pouze o jeho podobách v určitých dějinných obdobích.  Konečně je také třeba upozornit na to, že výše uvedenou interpretační tradicí počínající v helénistickém období docházelo nikoli k pouhému přejímání egyptských náboženských představ, ale také k jejich zásadním proměnám. Tato nová pojetí přitom mohou být i značně vzdálena původním předlohám. S ohledem na to se nabízí otázka, zda i tento jejich „druhý život“ a jím přinesené změny mají patřit k tomu, co kemetisté obnovují, nebo zda mají být naopak vyloučeny jako „tradice antické a nikoli egyptské“; postoj k této otázce je jedním ze zásadních rozdílů mezi jednotlivými skupinami. Názorným příkladem tohoto problému je otázka, zda bohové mají být striktně uctíváni pod svými egyptskými jmény nebo zda je lze oslovovat i jejich řeckými verzemi; její významnost v rámci kemetismu vyplývá ze staroegyptského představy významu jména pro existenci.  Jeremy Naydler obecně rozlišuje dva způsoby náboženské reflexe staroegyptské tradice: lze ji pojmout jako „přešívání“ spočívající v pokusech o „návrat do Egypta“ v nostalgické snaze po obnově stavu „vědomí lidí oných časů“, nebo jako úsilí o „vstup do rozhovoru s egyptskou zkušeností“ duchovního života, jímž se podle něj lze dostat blíže k duchovním kořenům moderního světa. Tato dvě hlediska lze od sebe jen velmi těžko odlišit.

Principy kemetismu.

Představa boha/bohů.

Volnost kemetistické doktríny (dá-li se toto slovo vůbec použít) nejlépe vystihuje už jen vymezení objektu náboženské úcty kemetistů. Přestože egyptské náboženství bylo náboženstvím polyteistickým (ačkoli existují odbornými egyptology dnes už neakceptované výrazně menšinové názory, že na pozadí plurality uctívaných bohů byl vždy skrytě přítomen monoteismus) a kemetisté tento formální polyteismus nepopírají, mohou jej různé proudy interpretovat rozdílným způsobem.  Dnes menšinovým vymezením tohoto problému je tradicionalistická představa jednotlivých bohů jako zcela individuálních bytostí se samostatným kultem, které vstupují do vzájemných interaktivních vztahů a dějů popisovaných mýty a legendami. V souladu se staroegyptským pojetím může být za „nejvyššího“ nebo „nejmocnějšího“ z bohů pokládán kterýkoli z nich, a to analogicky podle mytologických souvislostí, na něž je v rámci kultu právě odkazováno. Pojem univerzálního jediného boha, pokud je vůbec používán, má spíše abstraktní význam a svým významem se blíží filozofickému pojmu rod: je označením určité božské kvality tvořící „definiční znak skupiny bytostí stejného druhu“ – bohů a nikoli jednotlivě existující bytosti.  Vedle toho se v současné době lze setkat v rámci kemetismu s převažující, ale původnímu staroegyptskému pojetí poněkud více vzdálenou představou jediné univerzální božské síly projevující se v různých podobách, jimiž jsou samotní bohové, takže jsou chápáni jako její do jisté míry samostatné, ale přece jen pouhé aspekty. V tom případě kemetisté navazují na pozdně antický henoteismus, jak se projevoval například v kultech Serapida a Isidy (původně staroegyptské Esety) nebo ve filozofickém náhledu v novoplatónismu, ale stejně jako ostatní novopohanská hnutí nesporně také na západní zkušenost s křesťanským monoteismem a její reflexi v moderním myšlení počínaje osvícenstvím. Další variantou modernisticky zaměřeného kemetismus je monolatrie, vycházející ovšem ze stejných zdrojů. V těchto pojetích, pomineme-li vnější znaky odvozené ze staroegyptské kultury a užívání egyptského mytologického kontextu, se kemetismus v mnoha ohledech výrazně přibližuje např. kultu wicca; snad to souvisí s tím, že je rozvíjen v oblastech s převažující anglosaskou tradicí.  Vzhledem k tomuto možnému dualismu chápání objektu náboženské úcty v kemetismu nakonec záleží jen na jednotlivci, zda se bude při praktikování svého náboženství soustředit více na abstraktně pojímanou božskou sílu, nebo zda dá přednost původnějšímu uctívání jednotlivých bohů.  Prakticky jediný český kemetistický web Chrám země Kemet k tomu poznamenává: „Neznamená to, že bychom popírali, že existuje jedno univerzální božství, ale tvrdíme, že nejspíše neexistuje způsobem, jakým si jej monoteisté představují, a že z toho nutně nevyplývá popření mnohosti bohů. Jednotliví bohové a bohyně ve své mnohosti toto božství sdílejí stejným způsobem, jakým my lidé sdílíme jedno univerzální ́lidství ́. Bohové... reprezentují určité typy energií a kvalit. Univerzální ́jediný bůh ́ monoteistů jen těžko může být podobným způsobem přítomen.“ Tentýž zdroj na jiném místě vyslovuje pochybnost, zda vůbec je možné tuto univerzální božskou sílu samu o sobě učinit předmětem náboženské úcty, čímž kategoricky odmítá jakoukoli formu nejen monoteismu, ale i výše zmíněného henoteismu či monolatrie. Český kemetismus by se tak zařadil do tradicionalistického proudu tohoto hnutí.  V obou základních kemetistických pojetích boha/bohů většinou nezanedbatelnou roli hraje slunce: bez ohledu na to, zda je konkrétními kemetisty uctíváno jako bůh nebo nikoli, stejně jako ve starověkém Egyptě je považováno za analogický obraz božské síly jako univerzálního zdroje každé jednotlivé existence a všeho bytí vůbec.

Řád.

Dalším důležitým principem kemetismu je "maat" – "„řád“". Tento pojem byl jedním ze základních kamenů (nejen) náboženského myšlení starověkých Egypťanů – jeho dodržování mělo zajistit stabilitu světa a jeho řádný chod. O jeho důležitosti vypovídá už fakt, že i faraonovi, který byl v jistém smyslu sám chápán jako božská (tedy z pravidel lidského světa vyňatá) bytost, byl nejpozději od konce Staré říše tento princip nadřazen; hlavním úkolem panovníka bylo nést zodpovědnost a veškerým jednáním přispívat k dodržování "maat". Zosobněním pojmu ve staroegyptském náboženství byla stejnojmenná bohyně Maat a její symbol – pštrosí pero.  Samotné slovo "maat" je pro svou komplexnost jen obtížně přeložitelné a spojuje v sobě pojmy jako "„pravda“", "„harmonie“" a "„stabilita“" či prostě "„správné jednání“". Reprezentuje všechno to, co je správné a nutné pro správný běh věcí. Je to univerzální neměnný kosmický řád zahrnující svět lidí i svět bohů a jejich vzájemné nejen propojení, ale i závislost. Výrazem fungování "maat" ve světě bohů jsou především mýty a legendy, v kosmickém smyslu se projevuje v pravidelných nezměnitelných a z lidského hlediska věčných přírodních cyklech (zejména v cyklu slunečním a lunárním – proto byli bohové Re a Thovt označováni jako "„Pán maat“"), ve světě lidském pak v existenci státu a v řádném fungování jeho institucí, v zachovávání společenských pravidel a nejpozději od doby Nové říše i v osobní lidské mravnosti. V důsledku toho v egyptském pojetí splývalo respektování pravidel všeho druhu každým jednotlivcem v jedno s podporováním a udržováním kosmického řádu, jejich nedodržování (především panovníkem, ale nejen jím) naopak mohlo vést k jeho narušení. Zhroucením "maat" by došlo k zániku světa a k vítězství chaosu (egyptsky "isfet").  Kemetistické hnutí v tomto smyslu odkazuje na obecně panující tradiční etické představy, na „dobré mravy“ nebo zvyklosti, v nichž se "maat" v lidském světě přirozeně a víceméně nepochybně ukazuje. Neexistuje zde žádný výslovně závazný text kodifikující mravní normy. Namísto toho se kemetisté po formální stránce nezávazně v interpretaci pojmu "maat" ve vztahu k lidskému jednání inspirují staroegyptskými texty. Nejvýraznějším (i když zdaleka ne jediným) zdrojem pro pochopení "maat" v obecnějším společenském významu jsou staroegyptské Knihy moudrých rad do života. Do jisté míry normativní povahu má jen 125. kapitola Knihy mrtvých obsahující výpověď zemřelého před podsvětním soudem, jíž prokazuje svou mravní čistotu výčtem skutků, jichž se nedopustil (tzv. negativní zpověď).  Vzhledem k tomu, že všechny tyto starověké texty mají výhradně kazuistickou povahu, ani kemetismus (prozatím) neobsahuje žádnou obecně zformulovanou teorii mravního jednání. Český Chrám země Kemet v této souvislosti spíše jen okrajově poznamenává: „Nepodléhejte žádným extrémům a volte ́střední cestu ́“ a „nepochybujte o tom, že budete-li dbát zájmů bohů, budou dbát oni zájmů vašich“.

Náboženská praxe.

Z pojmového obsahu principu "maat" vyplývá nutnost rituálního uctívání bohů, eventuálně univerzální božské síly. K nejčastějším objektům úcty z jednotlivých staroegyptských bohů dnes patří především Amon, Eset a Usir, Thovt, Sachmet, Bastet, Hathor, lze se ale samozřejmě setkat i s dalšími. Při vymezování jejich povahy se současní kemetisté poměrně důsledně drží starověké tradice obsažené ve známé mytologii, moderní mytologická a teologická tvorba se prozatím objevuje jen zřídka. Zejména se v kemetismu téměř neuplatňuje teoretická a spekulativní teologie, což je na jednu stranu pochopitelné vzhledem k (povrchněji viděnému) charakteru staroegyptského náboženského myšlení, na druhou stranu tak kemetismus jen těžko formuluje odpovědi na problematické aspekty moderní společnosti.  Praxe náboženského rituálu a dalších projevů náboženského života je u jednotlivých sdružení odlišná. Jeho středobodem, stejně jako v původním staroegyptském náboženství, je zpravidla kultovní obraz, nejčastěji ve formě sochy či jiného znázornění zachycující podobu uctívaného boha. Jeho roli v kultu mohou nejen různé proudy, ale i různí jednotlivci pojímat odlišně, aniž by mezi jednotlivými postoji byly přesné hranice. Ve schematickém rozlišení lze říci, že dnes nejrozšířenější modernisticky zaměřený kemetismus kultovnímu obrazu zpravidla přikládá spíše symbolický význam a chápe jej jako prostředek umožňující kemetistům lépe se soustředit na boha (případně božskou sílu) jako na vlastní předmět úcty (toto pojetí není nepodobné užívání obrazů v katolicismu). V důsledku toho není třeba striktně zachovávat určitý rituální postup. Menšinový tradicionalistický proud naproti tomu kultovní obraz chápe jako reálné zpřítomnění božské bytosti v lidském světě. Proto v souladu se staroegyptskou tradicí může doporučovat jeho uchovávání ve zvláštní posvátné schráně – nau, z níž má být vyjímán výhradně v průběhu co nejpřesněji popsaného a důsledně dodržovaného náboženského rituálu, jehož nejpodstatnější součástí je předložení obětin. S ohledem na neexistenci závazné doktríny ovšem jednotliví kemetisté mohou volit libovolnou kombinaci těchto hledisek.  Přestože ani v tomto případě nepatří projevovaná náboženská úcta přímo kultovnímu obrazu jako fyzické věci, ale uctívanému bohu, který je v něm zvláštním způsobem přítomen, monoteistická náboženství v této souvislosti uplatňují námitku idolatrie. Kemetismus ji ovšem považuje za nepatřičnou, protože v jeho rámci neexistuje nic, co by tomuto pojmu reálně odpovídalo. „Egypťané (totiž) nezažívali nějaké výrazné oddělení psychické oblasti od fyzické... (a proto) se božskou silou mohl naplnit i svět hmotných předmětů... Ty mohly posloužit jako účinná média, přes která se duchovní síly manifestovaly na hmotné úrovni... Ve starém Egyptě nic jako modly neexistovalo, protože staroegyptské mentalita nic takového vnímat nemohla. Představu modly vytvořili až Izraelité.“ V Egyptě, jak poznamenává Stephan Quirke, se mohl každý předmět provedením speciálního obřadu stát něčím víc než pouhou fyzickou věcí: mohl „trvale žít a otevřít tak cestu mezi tímto světem a světem bohů. Mumifikované tělo v rakvi, kultovní podoba boha, socha krále nebo zemřelého šlechtice, to vše byly bezduché předměty, které otevírání úst proměnilo v živoucí síly, nebo přesněji řečeno ve schránky pro neviditelnou a neuchopitelnou sílu, kterou nazýváme životem.“

Atonistický kemetismus.

Atonistický kemetismus (resp. "atonský kemetismus") je poměrně specifickým kemetistickým proudem, inspirovaný atonismem. Tato forma egyptského náboženství existovala jenom během krátkého období panování Achnatona, za jehož vlády byly zakázány všechny ostatní egyptské kulty a povolen byl pouze Aton. Ve starověku byla tato náboženská reforma neúspěšná a krátce po Achnatonově smrti zanikla. Achnaton sám je dodnes kontroverzní osobnost a názory na něj se pohybují od zavrhovaného kacíře a panovníka, který se nikdy neměl stát faraonem, až po velkého reformátora a vizionáře, který nebyl ve své době pochopen. A právě z tohoto druhého konce spektra jsou tací, kteří se snaží obnovit, zrekonstruovat, právě Achnatonovu podobu egyptského náboženství a přivést toto jeho reformní náboženství do současnosti (viz atonistické odkazy).  Rekonstruování atonismu je však komplikováno tím, že samotní egypťané se tuto část své historie pokoušeli vymazat a mimo Achetaton po něm nejsou téměř žádné pozůstatky. Nejvýznamnějším zdrojem je Achnatonův hymnus na slunce, dále pak nápisy zachované z Atonových chrámů v Achetatonu a z hrobek šlechticů a hodnostářů achetatonského dvora.

Kemetistická sdružení.

Zahraniční.

Kemetic Orthodoxy.

Nejvýraznější kemetistickou organizací je pravděpodobně americká společnost Kemetic Orthodoxy založená v 80. letech 20. století. Sdružuje členy z různých států a podle vlastní charakteristiky se pokouší o co nejpřesnější navázání na egyptské tradice a o jejich obnovu. Zcela v tomto duchu v jejím čele stojí autorita (v současné době jí je Tamara Siuda) užívající některé tituly a další atributy starověkých faraonů. Je pojímána jako "„nynější vtělení královského ka, zlato vložené v duchu Hora, aspekt božství vtělený do lidské podoby duchovního vůdce“" společenství.  Na druhou stranu je třeba poznamenat, že právě v tomto hnutí se v největší míře projevuje odklon od tradicionalistického (tedy egyptskému náboženství nejbližšího) pojetí boha/bohů vyjádřený pojmem monolatrie jako oficiální naukou.

Isidino společenství.

Jiným typem kemetistické organizace je Isidino společenství (anglicky Fellowship of Isis) vzniklé v Irsku. Od většiny ostatních se odlišuje tím, že se po vzoru pozdní antiky v henoteistickém smyslu soustředí na kult bohyně Isis, tedy původně egyptské bohyně Esety, transponované do řeckého a římského prostředí. Egyptská tradice jsou v něm proto výrazně modifikovány svou antickou interpretací, náboženským synkretismem a také moderním multikulturalismem.  K dalším kemetistickým společnostem patří například The Living Nuhati, nebo francouzské Ta Noutri.

Česká.

V Česku je známa jediná společnost hlásící se ke kemetismu, občanské sdružení Per džeser achet registrované Ministerstvem vnitra. Činnost jednotlivých kemetistů je zjevná především na internetu.

Kemetismus (ojediněle též "kemeticismus") je novopohanský a zpravidla rekonstrukcionistický náboženský směr existující od 70. let 20. století, který podle vlastního vymezení vychází z původního starověkého egyptského náboženství a navazuje na jeho odkaz a tradice. Jak uvádí Stéphane François, lze tento pojem vztáhnout na široké spektrum skupin, které spojuje úsilí o obnovení staroegyptských náboženských představ a principů v současném světě. Obdobně Zdeněk Vojtíšek pojem vztahuje obecně na všechny „ty směry novopohanství, které čerpají z egyptských náboženských tradic.“ Ne všechny náboženské skupiny, které lze ke kemetismu na základě jejich postojů přiřadit, se ovšem s tímto pojmem identifikují.

Kemetism (also Kemeticism; both from the Egyptian ', usually voweled Kemet, the native name of Ancient Egypt), also sometimes referred to as Neterism (from'(Coptic "noute") "deity"), or Egyptian Neopaganism, is a revival of Ancient Egyptian religion and related expressions of religion in classical and late antiquity, emerging during the 1970s. A "Kemetic" is one who follows Kemetism.


Život.

Narodil se v dnešní provincii Šan-tung pravděpodobně mezi lety 810–815. Jeho rodné jméno bylo "Sing". Buddhistickým mnichem se stal už v raném věku (ale neví se přesně kdy) a nejdříve se věnoval pečlivému studiu súter. Později zjistil, že ho takto nabyté znalosti neuspokojují a obrátil se k čchanu.  Dlouhou dobu pak cestoval mezi různými kláštery a poslouchal promluvy různých mistrů. Usadil se u Chuang-poa, kde zůstal po 3 roky. Za celou dobu ale s mistrem ani jednou nepromluvil. Až po oněch 3 letech se ho zeptal na „opravdový význam Buddhovy dharmy“, ale dostal ránu holí. To se opakovalo ještě dvakrát. Poté se rozhodl odejít, protože předpokládal, že špatná karma mu brání v pochopení. Chuang-po mu doporučil, aby šel studovat k mistrovi Ta-jüovi.  Pod vedením Ta-jüa dosáhl Lin-ťi osvícení a pak buď zůstal u Ta-jüa až do jeho smrti nebo se (podle jiných zpráv) vrátil k Chuang-poovi. V roce 845 začaly v Číně velké represe proti buddhismu, Lin-ťi ale v té době byl pravděpodobně v horách s Ta-jüem, takže se ho nijak nedotkly.  Později se vrátil do severní Číny, kde zůstal v městě Čen-čou (dnešní Čen-ting v provincii Che-pej). Usadil se v malém chrámu, který se jmenoval „Lin-ťi-jüan“ (Klášter přehlížející brod) a podle něj si vzal jméno (bylo zvykem, že se zenový mistr jmenoval podle místa, kde bydlel /často to byla hora/). Zde učil několik žáků.  Na sklonku života se pak vydal z neznámého důvodu na jih do prefektury Che. Dlouho se zde ale nezdržel a nakonec se usídlil v chrámu Sing-chuej Cchun-ťiang, který se nacházel v dnešní provincii Che-pej. Sing-chuej se stal jeho dharmovým nástupcem. Lin-ťi zde zemřel nejspíše 27. května 866.

Citáty.

"„Co je tou záležitostí, jež se nazývá Dharma? Dharma je Dharma, neboli pravda mysli. Dharma mysli nemá žádnou pevnou formu; ona prostupuje všemi deseti směry. Je jasně přítomná přímo před našima očima. Ale jelikož lidé nemají dostatek víry, lpějí na slovech a frázích. Snaží se nalézt Dharmu buddhů tím, že ji vyhledávají v napsaných knihách, ale nevědí, že jsou od ní tak vzdáleni, jako je nebe od země.“"  "„Jak to vidím já, není tu žádný Buddha, žádné živé bytosti, neexistuje žádná minulost, žádná přítomnost, žádná budoucnost. Ve chvíli, jak toho chcete dosáhnout, jste toho již dosáhli. Není to něco, co vyžaduje čas. Není tu žádná náboženská praxe, žádné osvícení, žádné dosahování něčeho, žádné popohlížení se po něčem a pocit nedostatku.“"

Lin-ťi I-süan (; : "Rinzai Gigen"; † 866) byl čínským čchanovým mistrem v době dynastie Dynastie Tchang. Později byla jeho jménem označena celá zenová škola (dnes známá hlavně pod japonskou obdobou jeho jména – Rinzai), která se zaměřila na studium koánů.

Linji Yixuan (; "Rinzai Gigen"; died 866 CE) was the founder of the Linji school of Chan Buddhism during Tang Dynasty China.


Mládí.

Narodil se 3. srpna 1963 v losangeleském Downey v Kalifornii. Jeho matkou byla operní pěvkyně Cynthia Bassett (rozená Nourse) a otcem řidič kamionu Virgil Lee Hetfield. Rozvedli se v roce 1976. Má dva starší nevlastní bratry z matčina prvního manželství a mladší sestru. Jeho rodiče byli stoupenci nauky o léčení nemocí křesťanskou vírou. Cynthia zemřela na rakovinu, když bylo Hetfieldovi 16 let. James se učil hrát na klavír, poté vyzkoušel bubny svého bratra Davida. Ve čtrnácti letech přešel na kytaru.<ref name="Rock & Pop 08/18"></ref>

Kariéra.

Před Metallicou hrál v kapelách Obsession, Phantom Lord a Leather Charm. V poslední jmenované napsal píseň „Hit The Lights“, která se objevila na kompilaci "Metal Massacre" z roku 1982 od vydavatelství Metal Blade Records. Na tomto albu již byla pod autorstvím Metallicy. Na střední škole se seznámil s Ronem McGovneym, který se pak stal prvním baskytaristou Metallicy. Později se James seznámil s bubeníkem Larsem Ulrichem skrze inzerát v novinách "The Recycler". V této sestavě založili Metallicu.  Hetfield je hlavní textař kapely, je podepsán na každé písni, všechny texty psal on (vyjma mluveného slova v „To Live Is To Die“, na které se podílel Cliff Burton). Na prvních pěti albech hrál James jenom doprovodné kytary, Kirk Hammett nahrával sóla. Ale od alba "Load" začali nahrávat doprovodné kytary oba; Hetfield má levý kanál, Hammet pravý.  Na "Černém albu" se objevila píseň „Nothing Else Matters“, kterou složil Hetfield pro svoji manželku a nechtěl tuto píseň dát kapele k dispozici. Prý je moc osobní. Zlom přišel, když tuto píseň poprvé slyšel Lars Ulrich, který Jamesovi vymluvil úmysl držet píseň v soukromí, aniž by ji kdokoliv znal.  Metallica se 17. července 1992 vydala na turné s Guns N' Roses. Při koncertě v Montrealu 8. srpna ohňostroj vybuchl v nepravou chvíli a silně popálil Hetfielda na tváři, rukách i nohách. Metallica tak zrušila několik vystoupení a po zbytek turné Hetfield jenom zpíval; znovu za něj zaskočil John Marshall, tak jako dříve, když měl Hetfield několikrát zlomenou ruku.  Během nahrávání alba "St. Anger" v letech 2002–2003 Hetfield podstoupil sedmiměsíční protialkoholní léčbu. Což zachycuje i dokument "Some Kind of Monster".<ref name="Spark 12/16"></ref>

Osobní život.

Hetfield v mládí rád jezdil na skateboardu, kvůli čemuž měl mnohokrát zlomenou ruku a nemohl hrát na kytaru, proto ho na koncertech zastupovali jiní kytaristé. Později mu management zakázal jezdit na skateboardu během turné. Má taky mnoho tetování: čtyři hrací karty – eso, devítka, šestka a trojka (1963), plameny, které připomínají událost z 8. srpna 1992, kde byl Hetfield popálen vinou chybného výbuchu ohňostroje, latinské heslo Carpe Diem Baby (chytni den dítě, píseň z alba "ReLoad"), jména svých dětí a symbol kříže na jejich ochranu, na rukou písmeno F (Francesca), M převzaté z loga Metallicy a noty k písni „Orion“, která zazněla na Burtonově pohřbu. Od roku 1997 je ženatý s Francescou Tomasi, se kterou má tři děti: dceru Cali Tee (* 11. 7. 1998), syna Castora Virgila (* 18. 5. 2000) a zatím nejmladší dceru Marcellu Francescu (* 17. 1. 2002).  Hetfield je vášnivým sběratelem amerických automobilů, vlastní například Ford T Bucket z roku 1927, Auburn Speedster z roku 1936, Lincoln-Zephyr „Voodoo Priest“ 1937, Oldsmobile 88 z roku 1952, Packard „Aquarius“ 1948, Buick Skylark „Skyscraper“ 1953, Ford F100 z roku 1956 nebo Tesla Model S.  V roce 2013 s Robertem Trujillem napsali scénář ke krátkému animovanému filmu "'tallica Parking Lot", ve kterém se objevili spoluhráči z Metallicy, Lemmy nebo tvůrci Městečka South Park Trey Parker a Matt Stone. Společně s Larsem Ulrichem namluvil draky v disneyovce "Dave the Barbarian" (díl „Here There Be Dragons“) a jako celá kapela se objevili v "Simpsonech" (díl „Žabař, kuchař, manželka a její Homer“). Svým hlasem taky přispěl kresleným seriálům "Metalocalypse" a "Skylanders Academy" (postava Wolfganga). Postava Jamese Hetfielda se vyskytuje i ve hře "Tony Hawk's Pro Skater HD".

James Alan Hetfield (* 3. srpna 1963 Downey, Kalifornie) je americký kytarista, zpěvák a jeden ze zakládajících členů thrashmetalové kapely Metallica. Hetfield uvádí, že největší vliv na něho měly kapely jako Aerosmith, Black Sabbath, Led Zeppelin, Queen, AC/DC, Judas Priest nebo Deep Purple. Několikrát se léčil kvůli problémům s alkoholem.

James Alan Hetfield (born August 3, 1963) is an American musician and songwriter best known for being the co-founder, lead vocalist/rhythm guitarist and main songwriter for the American heavy metal band Metallica. Hetfield is mainly known for his intricate rhythm playing, but occasionally performs lead guitar duties and solos, both live and in the studio. Hetfield co-founded Metallica in October 1981 after answering an advertisement by drummer Lars Ulrich in the Los Angeles newspaper "The Recycler". Metallica has won nine Grammy Awards and released ten studio albums, three live albums, four extended plays and 24 singles.


Děj románu.

Děj se odehrává ve staré Anglii, v době, kdy král Richard Lví srdce byl při návratu z křížové výpravy uvězněn v Rakousku. Vlády se snažil zmocnit jeho bratr Jan a dostává se do popředí normanská šlechta.  Příběh začíná v Rotherwoodu, v sídle saského šlechtice Cedrika, bojujícího proti normanské nadvládě. Ten se před lety zřekl svého syna Wilfreda z Ivanhoe za to, že mladík podporoval normanského krále Richarda. Wilfred byl zamilovaný do otcovy schovanky lady Roweny, kterou Cedrik plánuje provdat za lorda Athelstana, posledního potomka saských králů. Do Rotherwoodu přijíždí normanský templář Brian de Bois Guilbert se svojí družinou, aby putoval na rytířský turnaj, který v nedalekém městě Ashby pořádá princ Jan. Do Rotherwoodu přijíždí i poutník vracející se z křížové výpravy, kterým je ve skutečnosti Wilfred z Ivanhoe. Na Cedrikovo sídlo přijíždí též Izák z Yorku, bohatý, ale lakomý Žid, který nadevše miluje svoji dceru Rebeku.  Izák za to, že mu Ivanhoe zachránil život, když ho Brian de Bois chtěl zabít, koupí brnění a koně, aby se Ivanhoe mohl zúčastnit turnaje. První den si Ivanhoe, aby ho nikdo nepoznal, říká Vyděděný rytíř a s převahou vyhraje. Druhý den se proti sobě postaví dvě skupiny bojovníků. Jednu vede Ivanhoe a druhou Brian de Bois. Brianova skupina má převahu, ale na poslední chvíli přijíždí Černý rytíř, což je vlastně král Richard Lví srdce, který pomůže Ivanhoemu vyhrát. Černý rytíř potom z bojiště zmizí a tak vítězství připadne Ivanhoemu, který byl v boji zraněn. Při ošetřování se zjistí, že je to syn Cedrika a princi Janovi je jasné, že pokud je Ivanhoe již v Anglii, návrat krále Richarda na sebe nenechá dlouho čekat. Zraněného se ujímá Izák.  Při cestě z turnaje se potkají Cedrikova družina a Izák s Rebekou, kteří převážejí zraněného Ivanhoea, Cedrik však syna nepozná. Cestou je přepadne Brian de Bois a uvězní je na hradě Torquilstone, který patří baronu Front de Boefovi. Z družiny se podaří uniknout jen šaškovi Wambovi a pasáku sviní Gruthovi, kteří se v lese setkávají se skutečnými zbojníky vedenými Robinem Hoodem. K nim se přidává i Černý rytíř. Společně začnou obléhat hrad.  Dobyvatelé hradu se nejdříve pokoušejí s vězniteli vyjednávat, ti však pohrozí smrtí zajatců. Pod záminkou posledního pomazání propašují obléhatelé Wambu na hrad jako mnicha. Wamba si vymění svůj převlek s Cedrikem a ten se tak dostane na svobodu. Poté je zahájen útok pod vedením Černého rytíře. Během boje Richard zabije Front de Boeufa. Uprostřed bitvy uprchne Bois Guilbert z hradu a násilím s sebou vezme i Rebeku, která se mu velmi líbí. Při svém útěku zabije Athelstana, který byl vězněn spolu s Cedrikem. Hrad je úspěšně dobyt a všichni jsou osvobozeni.  Cestou na pohřeb se k Richardovi přidá Ivanhoe. Při pohřbu se přijde na to, že je Athelstane živý – při bitvě byl pouze omráčen. Ivanhoe se smíří se svým otcem a ten svolí k jeho sňatku s lady Rowenou.  Bois Guilbert unesl Rebeku do Templestowe, sídla templářského řádu, kde ji chce skrýt. Zde je však Rebeka nařčena z čarodějnictví: velmistr ji podezřívá, že uhranula Bois Guilberta – ten má totiž jakožto templář zapovězeny vztahy se ženami a jeho téměř až posedlost krásnou Židovkou je tudíž vnímána jako něco nepřirozeného. O její konečné vině má rozhodnout souboj, v němž má Guilbert bojovat za stranu templářů proti rytíři, kterého si Rebeka zvolí za svého zastánce. Ivanhoe se okamžitě vydává Rebece na pomoc, v boji porazí Bois Gulberta a získá tak pro Rebeku svobodu.  Nakonec si Ivanhoe vezme za ženu lady Rowenu. Rebeka se svým otcem Izákem odjíždějí z Anglie. Král Richard se ujímá vlády a odpouští svému bratru Janovi.

Ivanhoe je nejznámější historický román skotského spisovatele sira Waltera Scotta z roku 1819, který je jakýmsi mytickým obrazem vzniku anglického národa ze staré anglosaské šlechty.

Ivanhoe: A Romance () is a historical novel by Sir Walter Scott, first published in late 1819 in three volumes. At the time it was written it represented a shift by Scott away from fairly realistic novels set in Scotland in the comparatively recent past, to a somewhat fanciful depiction of medieval England. It has proved to be one of the best known and most influential of Scott's novels.


Historie.

Koncept daně z příjmu je moderní inovací. Předpokládá alespoň základní znalosti ekonomiky, výdajů a profitů a také řádné a spolehlivé chování společnosti.  Po velkou část historie lidské civilizace tyto podmínky neexistovaly. Daně byly založeny na jiných faktorech, jako bylo bohatství, pozice ve společnosti nebo výrobní prostředky. Praktikovalo se třeba odvádění desátků nebo obětování prvního ovoce. Tyto metody existovaly od starověku a můžeme je označit za předchůdce dané, ačkoliv postrádali preciznost a přesnost.

První daně.

První daň z příjmu se datuje z dob starověkého Egypta. V raných letech Římské republiky se daně odváděly podle majetku a vlastnictví. Sazba daně za normálních podmínek byla 1%, jen někdy se dostala až na 3%, například v dobách války. Tyto mírné daně byly odváděny v podobě pozemků, otroků, zvířat a jiného osobního vlastnictví. Čím více člověk vlastnil, tím větší daně platil.  V roce 10 našeho letopočtu, císař Wang Mang z Dynastie Sin zavedl bezprecedentní daň z příjmu, která činila 10% profitu a platila pro profesionální dělníky. Císař byl sesazen o 13 let později, v roce 23 našeho letopočtu, a předchozí politika byla obnovena během dynastie Chan, která následovala.  Jednou z prvních zaznamenaných daní z příjmu byl Saladinův desátek, zavedený Jiřím II. v roce 1188 ve snaze získat peníze pro Třetí křížovou výpravu. Desátek vyžadoval, aby každý laik v Anglii a ve Walesu odváděl jednu desetinu svého příjmu a movitého majetku.

Moderní éra.

Spojené království.

Počátek zavedení moderní daně z příjmu se standardně datuje na rok 1799, na návrh Henryho Beeka, budoucího bristolského děkana. Tato daň z příjmu byla zavedena ve Velké Británii ministrem Williamem Pittem mladším v rozpočtu na měsíc prosinec 1798. Popudem byla snaha zaplatit zbraně a vybavení pro vojáky bojující za velké francouzské revoluce. Pittova daň z příjmu začínala na 2 starých pencích u příjmů nad £60 (ekvivalent k dnešním £6 200 pro rok 2018) a zvyšovala se maximálně na 2 šilinky u příjmů nad £200. Pitt doufal, že díky nové dani by se mohlo vybrat £10 milionů za rok, ve skutečnosti se v roce 1799 vybralo jen něco málo přes £6 milionů.  Pittova daň z příjmů byla odváděna od roku 1799 do roku 1802, kdy byla zrušena Henrym Addingtonem v době Amienského míru. Addington se stal premiérem v roce 1801 po Pittově rezignaci. Addington daň z příjmů znovuzavedl v roce 1803, kdy znovu začaly spory s Francií, ale znovu ji zrušil v roce 1826 po bitvě u Waterloo.  Ve Spojeném království Velké Británie a Irska byla daň z příjmů znovuzavedena Sirem Robertem Peelem, který v roce 1842 přišel s tzv. "Income Tax Act". Peel, jakožto konzervativec, se ve volbách roku 1841 zavedení daně z příjmů bránil, ale stále se zvyšující výdaje ho donutili ji zavést. Daň se týkala příjmů nad £150 (ekvivalent k £13 870 v roce 2018, ).

Spojené státy.

Federální vláda Spojených států amerických zavedla první daň z příjmů 5. srpna 1831, kdy potřebovala zaplatit válečné náklady z americké občanské války. Tato daň byla zrušena a nahrazenou jinou daní z příjmů v roce 1862.  První daň v období míru byla v důsledku "Wilson-Gormanova sazebníku". Daň se skládala z 2% u příjmů nad $4 000 (ekvivalent $116 000 dolarů v roce 2018), což znamenalo, že méně než 10% domácností daně odvádělo. Účelem této daně bylo vyrovnat se se ztrátou příjmů, způsobenou snížením cel.  V roce 1913 se stala daň z příjmů trvalou, a to díky Šestnáctému dodatku ústavy Spojených států o dani z příjmu. Během fiskálního roku 1918, roční vnitřní příjmy poprvé překročily hranici miliardy dolarů, v roce 1920 stouply na 5,4 miliardy dolarů. Výška daní z příjmů se během let dramaticky odlišovala. Na začátku existence Spojených států amerických tvořily necelé 1%, v průběhu druhé světové války to bylo až 90% příjmu.

Společné rysy.

Byť se daňová pravidla velice liší, existují určité základní rysy společné pro většinu systémů daně z příjmu. Pro daňové systémy v Kanadě, Číně, Německu, Singapuru, Spojeném království a Spojených státech, platí většina níže uvedených principů.

Daňoví poplatníci a jejich sazby.

Fyzické osoby jsou často zdaňováni odlišnými sazbami než podniky. Daňové systémy v jiných zemích než v USA považují účetní jednotku za korporaci, pouze pokud je právně organizována jako korporace. Na majetek a svěřenecké fondy se obvykle vztahují zvláštní daňová ustanovení. Ostatní zdanitelné subjekty se obecně považují za partnerství. V USA se mnoho druhů subjektů může rozhodnout, že bude považováno za korporaci nebo partnerství. K partnerům se přistupuje tak, jako by se jejich příjmy, odpočty a kredity rovnaly jejich podílu na těchto položkách partnerství.  Od každého daňového poplatníka, který splňuje určitá minimální kritéria, se vyměřují samostatné daně. Mnoho systémů umožňuje ženatým osobám požádat o společný výměr daně, a také společný výměr pro skupiny podniků vlastněné místně organizovanou korporací, tedy nebude každému podniku vyměřena zvlášť, ale budou považovány za jeden subjekt.  Sazby daně se velmi liší. Některé systémy ukládají vyšší sazby na vyšší částky příjmu.

Rezidenti a nerezidenti.

Daně rezidentů se většinou liší od daní nerezidentů. Jen malé množství jurisdikcí nutí platit daně jiné nerezidenty, než ty se specifickými příjmy v rámci jurisdikce. U rezidentů ale obecně platí, že jejich veškeré příjmy, ať už byly vytvořeny kdekoli na světě, podléhají zdanění. Za rezidenta se u fyzických osob považuje ta osoba, která na území dané země pobývá déle než 183 dní.

Definování příjmu.

Většina systémů pro rezidenty definuje širokou škálu příjmů podléhající zdanění, ale u nerezidentů zdaňuje jen určité druhy příjmů. Druhy příjmů fyzických a právnických osob se od sebe mohou v různí míře lišit. Načasování uznání příjmů se může lišit typem daňového poplatníka nebo velikostí příjmu.  Příjem zahrnuje všechny druhy příjmů, které zajišťují příliv peněžních prostředků pro daňového poplatníka, to zahrnuje náhradu za služby, zisk z prodeje zboží, nabytí z nemovitosti, úroky, dividendy, nájemné, licenční poplatky, důchody a všechny ostatních položky. Mnoho systémů vylučuje z příjmů část nebo celou částku penzijního připojištění nebo jiné platby národního důchodového plánu.

Povolené odpočty.

Většina systémů daně z příjmu umožňuje rezidentům snížit hrubý příjem dle druhu podnikání a pomocí dalších typů odpočtů. Naopak, obecně řečeno, nerezidenti platí daň z většiny druhů hrubých příjmů společně s čistým příjem z podnikání vytvořeným v dané jurisdikci.  Výdaje vzniklé z podnikání, pronájmu, nebo jakékoli jiné příjmy vytvářející činnosti, se obvykle dají odečíst z daní, nicméně mohou zde existovat omezení na určité druhy výdajů nebo činností. Podnikatelské výdaje zahrnují širokou škálu nákladů vzniklých z dané podnikatelské činnosti. Daňová sleva (buďto formou kapitálového příspěvku, nebo odpisu) je většinou povolena při náhradě nákladů na pořízení majetku využitého pro podnikání. Pravidla pro přiznání kapitálového příspěvku se velice liší a často umožňují rychlejší náhradu nákladů než postupně během doby životnosti daného majetku.  Většina systémů umožňuje fyzickým osobám určité pomyslné odpočty nebo částku podléhající nulovému zdanění. Mnoho systémů navíc umožňuje odpočet některých druhů osobních výdajů, jako úrok z hypotéky nebo zdravotní výdaje.

Podnikatelské zisky.

Zdanitelný je pouze čistý příjem z podnikatelské činnosti, ať už je provozována fyzickými nebo právnickými osobami. Mnoho zemí vyžaduje po podnicích vyhotovení účetních závěrek, které poté musí být kontrolovány. Daňové systémy těchto zemí často definují zdanitelný příjem, jako příjem uvedený v těchto prohlášeních, a pokud možno, tak jen s malou možností úpravy. Některé jurisdikce počítají čistý příjem u některých druhů podnikání, jako danou procentuální část hrubých výnosů. Týká se to především poboček nerezidentů.

„Kredity“.

Většina systémů umožňuje rezidentům tzv. „kredity“ pro daně z příjmu placené v jiných jurisdikcích stejného druhu. To znamená, že kredity jsou povoleny na národní úrovni pro daně placené v jiných zemích. Mnoho systémů daní z příjmu umožňují další kredity rozdílných druhů, a takové kredity jsou často specifické pro danou jurisdikci.

Alternativní daně.

Některé jurisdikce, obzvláště pak Spojené státy, včetně mnoha jejich jednotlivých států a Švýcarsko, ukládají vyšší z běžných daní z příjmu nebo alternativní daň. Obecně se dá říct, že Švýcarsko a Spojené státy takovou daň ukládají jen korporacím a je založena na kapitálu nebo na podobném měřítku.

Správa na úseku daní.

Daň z příjmu se běžně vybírá dvěma způsoby: buďto srážkou daně přímo u zdroje příjmu, anebo prostřednictvím plateb od daňových poplatníků. Skoro všechny jurisdikce vyžadují od zaměstnavatelů, aby daň z příjmu z takovýchto plateb srazili. Objem, který má být sražen, je fixní procentuální část, kde sama daň je pevně daná. Případně může být objem, který má být sražen, stanoven daňovou správou, nebo samotným plátcem pomocí vzorců opět stanovených daňovou správou. Příjemci daní jsou obvykle povinni poskytnou plátci nebo daňové správě informace potřebné pro jeho určení. Sražení daně u zaměstnanců se často označuje jako „pay as you earn“, tedy „plaťte tak jak vyděláváte“.  Daně z příjmů zaměstnanců jsou často vybírány zaměstnavateli pomocí srážení daně. Takové výběry nezbytně nepředstavují konečný objem daně, jelikož po zaměstnanci může být žádáno, aby sloučil plat/mzdu s dalšími příjmy či odpočty, pro určení skutečné daně. Výpočet daně, která má být sražena, může být proveden buď daňovou správou, nebo zaměstnavatelem.  Většina systémů vyžaduje od těch, jejichž skutečná daň nemůže být plně určena pomocí daňové srážky, aby daň sami určili a zaplatili ji před, nebo až při jejím konečném určení. Určení samotným poplatníkem znamená, že daň musí sám spočítat a podat ji daňové správě. Některé státy poskytují daňovým poplatníkům předem vypočítané odhady, které pak mohou podle potřeby upravit.  Ta část plátců daní, která daně platí v plné výši, včas a dobrovolně (tedy bez toho, aniž by byli pokutováni, nebo vyzváni k doplacení daní), se anglicky nazývá tzv. „voluntary compliance rate“ – tedy volně přeloženo do češtiny „míra dobrovolného placení daní“. Tato míra je vyšší v USA než například v zemích jako Německo nebo Itálie. V zemích, kde je vysoce rozvinutý systém černého trhu, je tato míra mizivá a často ji nejde správně vypočítat.

Státní, provinční a místní daně.

V několika zemích s federálním státním zřízením jsou výběry daně z příjmu v gesci jednotlivých federálních subjektů. Mezi tyto země patří například Kanada, Německo, Švýcarsko a Spojené státy, kde provincie, kantony nebo státy určují daně odděleně. V úzké skupině zemí mohou i města určovat daň z příjmu. Takový systém může být sloučen, jako například v Německu, s výběrem daní na federální úrovni. V Quebecu a ve Spojených státech jsou federální a státní systémy výběru daní spravovány nezávisle a existují mezi nimi rozdíly v určení zdanitelného příjmu.

Daně založené na mzdě.

Daně vztahující se k důchodu, jako sociální zabezpečení nebo zdravotní pojištění, jsou také druhem daně z příjmu, byť tak obvykle nebývají označeny. V USA jsou tyto daně většinou stanovené v pevném poměru vůči mzdám nebo výdělkům ze samostatné výdělečné činnosti do určité maximální částky za rok. Tato daňová povinnost může být uložena zaměstnavateli, zaměstnanci, nebo oběma, ve stejném nebo rozdílném poměru.  Některé jurisdikce také ukládají daň vybíranou od zaměstnavatelů, na financování pojištění v nezaměstnanosti, zdravotní péče, nebo na podobné vládní programy.

Daň z příjmů ve světě.

Daň z příjmu se používá ve většině zemích světa. Daňové systémy se velmi liší a mohou být progresivní, proporcionální nebo regresivní, v závislosti na druhu daně. Porovnání daňových sazeb po celém světě je velmi obtížné. Daňové zákony jsou ve většině zemí velice složité a daňové zatížení se liší podle skupiny obyvatelstva.  Země, které zdaňují příjem většinou používají jeden ze dvou systémů, a to teritoriální nebo rezidenční. Teritoriální systém daní pouze místní příjmy. V rezidenčním systému jsou rezidenti zdaněni z celosvětového (místního i zahraničního) příjmu. Kromě toho velmi malé množství zemí, zejména Spojené státy, také zdaňují své nerezidentní občany z celosvětového příjmu.  Země s rezidenčním daňovým systémem obvykle umožňují úlevy na daních. Mnoho zemí také podepisuje smlouvy o zdanění s cílem vyloučit nebo snížit dvojí zdanění.  Země nemusí nutně používat stejný systém zdanění pro jednotlivce i korporace. Například Francie používá rezidenční systém pro jednotlivce, ale teritoriální systém pro korporace, zatímco Singapur naopak, a Brunej zdaňuje korporační, ale nikoli osobní příjem.

Daň z příjmů v Česku.

V Česku tuto daň upravuje zákon č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů. Obecně dodavatel ze svého zisku z obchodu odvede státu část, kterou nazýváme daní z příjmu. Daň z příjmu se dělí na

Daň z příjmů fyzických osob.

Předmětem daně jsou tyto kategorie příjmů: příjmy ze závislé činnosti, příjmy ze samostatné činnosti, příjmy z kapitálového majetku, příjmy z nájmu, ostatní příjmy.  Příjmem se zde rozumí příjem jak peněžní, tak nepeněžní. Pokud se jedná o příjem nepeněžní, musí být nejprve oceněn, neboli musí být stanovena jeho finanční hodnota. Jedním ze způsobů, jak lze ocenit nepeněžitý příjem je využití právního předpisu, který upravuje oceňování majetku.  Od daně z příjmů jsou osvobozeny příjmy uvedené v § 4 ZDP. Do těchto příjmů zahrnujeme například daňový bonus, kurzový zisk, příjmy z prodeje rodinného domu, pokud v něm prodávající bydlel nejméně 2 roky před prodejem, příplatek nebo příspěvek k důchodu, ocenění v oblasti kultury a další.  Předmětem daně z příjmů dle ZDP nejsou příjmy získané nabytím akcií nebo podílových listů, příjem plynoucí z titulu spravedlivého zadostiučinění přiznaného Evropským soudem pro lidská práva, majetkovou restitucí, darováním nemovitosti, movité věci nebo majetkového práva, příjmy z rozšíření nebo vypořádání společného jmění manželů a další uvedené v § 3 odst. 4 ZDP.

Daň z příjmů právnických osob.

Daň z příjmů právnických osob se týká všech právnických osob, snižuje jejich čistý zisk. Platí se na základě přiznání k dani z příjmu právnických osob nebo je vybírána srážkou.

Změna daně z příjmů 2010.

Od 1. 1. 2010 došlo u daně z příjmů k několika změnám:

Registrace k dani z příjmů.

Každý subjekt má povinnost registrovat se k platbám daně z příjmů. Registraci je nutné provést do 30 dnů od zapsání do veřejného rejstříku u místně příslušného finančního úřadu. U podnikající fyzické osoby dle jejího trvalého bydliště, u právnické osoby podle sídla. Subjekt je následně povinen za uplynulý kalendářní rok podat daňové přiznání, pokud jeho příjmy byly vyšší než 15000 Kč (s výjimkou osvobozených příjmů a příjmů daněných daní srážkovou). Ale podává se vždy v případě daňové ztráty kvůli jejímu započtení.  Jestliže fyzická osoba nepodepsala prohlášení k dani a měla za uplynulý rok příjmy ze závislé činnosti dle § 6 alespoň ve výši 6000 Kč, opět musí podat daňové přiznání.  Daňové přiznání k dani z příjmu FO je v ČR obecně povinen podat ten poplatník, jehož zdanitelné roční příjmy převyšují částku 15 000 Kč. Daňové přiznání není mimo jiné povinen podat poplatník, který nemá jiné příjmy než příjmy ze závislé činnosti vykonávané v zahraničí, které jsou vyjmuty ze zdanění dle § 38f ZDP.

Daň z příjmů v USA.

Federální daň z příjmu byla v USA umožněna změnou americké ústavy prostřednictvím 16. dodatku (Kongresem schváleného 2. července 1909). Tzv. "tax protesters" považují 16. dodatek za neústavní nebo z jiného důvodu neplatný. Ústavnost federální daně z příjmu je jedním z témat filmu "", který v roce 2006 natočil americký režisér Aaron Russo.  Daň z příjmů a řada dalších daní by mohla být nahrazena jednotnou federální daní uvalenou na maloobchodní prodeje tzv. Fair Tax, která existuje ve formě návrhu zákona od roku 1999 projednávaného pouze ve výborech. Od roku 1994 existuje nevládní organizace Americans For Fair Taxation, která podporuje daňovou reformu založenou na Fair Tax. Publicitu získal návrh v průběhu prezidentské kampaně v roce 2008.

Daň z příjmů ve Velké Británii.

Daň z příjmů fyzických osob.

Daň z příjmů fyzických osob je daní, která se platí z příjmů dosažených v daném roce. Mezi tyto příjmy patří: příjmy z pracovního poměru, příjmy ze samostatné výdělečné činnosti, některé státní dávky, státní, firemní i osobní penze, úroky z úspor, dividendy, příjmy z nájmu a příjmy z fondů.  Dani z příjmu fyzických osob podléhají fyzické osoby. Povinnost zdaňovat své příjmy mají rezidenti, ale i nerezidenti, jež zdaňují pouze příjmy, které mají zdroj na území Spojeného království. Za rezidenta se zde považuje poplatník, který má na území Spojeného království trvalé bydliště, nebo se na jeho území zdržuje minimálně po 183 dní v roce, anebo pokud jeho návštěvy za poslední 4 roky přesáhly v průměru 91 dní v roce (rezidentem se v tomto případě stává v pátém roce).  Sazba daně se určuje podle výše příjmů z výdělečné činnosti, očištěných o odčitatelné položky a položky od daně osvobozené.  Sazba 0% se nazývá počáteční míra úspor a je použita, pokud má poplatník nižší příjem než £5 000 za daňový rok. V tomto případě se příjmy berou jako osvobozené. Pokud je však příjem po odečtení osobních příspěvků vyšší než £5 000, sazba 0% být použita nemůže. Sazbu 20% použijeme pro příjmy do £31 785, 40% pak pro příjmy v kategorii £31 786 až £150 000 a sazbu 45% pro příjmy přesahující £ 150 000.

Daň z příjmů právnických osob.

Tato daň je ve Velké Británii upravena zákonem Corporation Tax Act.  Dani z příjmů právnických osob podléhají společnosti s ručením omezeným, akciové společnosti, družstevní nebo jiné občanské sdružení, charitativní organizace, veřejně prospěšné společnosti, nebo také nerezidentní společnosti mající pobočku ve Velké Británii. Daň z příjmů právnických osob se vypočítává ze zdanitelného zisku zahrnujícího- zisky ze zdanitelného příjmu (investiční či obchodní zisk); kapitálové zisky (zpravidla vznikají prodejem, výměnou, převodem nebo - pozemků, akcií, cenných papírů, obchodních pozemků).

Daň z příjmů je daň uložená fyzickým nebo právnickým osobám, která se liší v závislosti na příslušném příjmu nebo zisku (zdanitelný příjem). Daň z příjmu se obecně počítá jako součin daňové sazby a zdanitelného příjmu. V USA se sazby daně mohou lišit podle typu nebo vlastností daňového poplatníka. Sazba daně se může zvyšovat se zvyšováním zdanitelného příjmu (dále jen odstupňované nebo progresivní sazby). Daň uvalená na společnosti se nazývá daň z příjmu právnických osob a vybírá se paušální sazbou. Fyzické osoby jsou však zdaněni různými sazbami v závislosti na pásmu, do kterého spadají. Partnerské firmy jsou dále zdaňovány paušálně. Většina jurisdikcí osvobozuje místní charitativní organizace od daně. Kapitálové zisky mohou být zdaněny odlišnými sazbami než ostatní příjmy. Mohou být povoleny úvěry různých druhů, které snižují daň. Některé jurisdikce ukládají vyšší daň z příjmu nebo daň z alternativního základu nebo míry příjmu.

An income tax is a tax imposed on individuals or entities (taxpayers) that varies with respective income or profits (taxable income). Income tax generally is computed as the product of a tax rate times taxable income. Taxation rates may vary by type or characteristics of the taxpayer.


Historie.

První lidé začali Severní Mariány osídlovat mezi 4. a 2. stoletím př. n. l. Po setkání se Španěly se domorodcům začalo říkat Čamorové. Prvním Evropanem, který spatřil ostrovy, byl Fernão de Magalhães na své cestě kolem světa 6. března 1521. V roce 1667 Španělsko prohlásilo souostroví za svou kolonii (spolu s Filipínami a Karolínami), která se jmenovala Španělská Východní Indie. Název dostaly ostrovy podle španělské královny Marie Anny Habsburské.  Během 19. století byla demografie souostroví výrazně proměněna imigrací austronésanů ze souostroví Karolíny především ostrovů Chuuk a Yap.  Španělská nadvláda trvala až do Španělsko-americké války (1898). Po porážce Španělska anektovaly USA ostrov Guam, Severní Mariany byly prodány Německu, které je začlenilo do své kolonie Německá Nová Guinea. Po 1. světové válce přešla správa Severních Marian pod správu Japonska, po 2. světové válce pod Poručenské území Tichomořské ostrovy.

Geografie.

Severní Mariány jsou spolu s ostrovem Guam součástí souostroví Mariany. Jižní ostrovy jsou tvořeny vápencovými terasami lemovanými korálovým útesy. Severní ostrovy jsou vulkanické s aktivními sopkami na včetně Anatahanu, Agriganu a Paganu. Sopka Agrigan dosahuje 965 m a je tak nejvyšší horou souostroví.

Ostrovy Severních Marian.

Ostrovy jsou seřazeny od severu k jihu. Počet obyvatel je ze sčítání z roku 2010. V minulosti byly dnes neobývané ostrovy (Agrihan, Pagan a Anatahan) opuštěny z důvodu erupce vulkánů.

Klima.

Severní Mariany mají přímořské tropické klima ovlivňované sezónními severovýchodními pasáty s malými teplotními výkyvy v průběhu roku. Období sucha trvá od prosince do června. Období dešťů trvá od července do listopadu a může zahrnovat tajfuny.

Severní Mariany (, chamorro: "Sankattan Siha Na Islas Mariånas", karolínsky: "Commonwealth Téél Falúw kka Efáng llól Marianas") jsou nezačleněným územím a Společenstvím Spojených států tvořeným patnácti ostrovy v souostroví Mariany ležící v západní části Tichého oceánu. Nejjižnějším ostrovem v souostroví Mariany je ostrov Guam, který je sám o sobě dalším ostrovním územím USA.

The Northern Mariana Islands, officially the Commonwealth of the Northern Mariana Islands (CNMI; ; Filipino: "Komonwelt ng mga Isla ng Hilagang Mariana"; Refaluwasch or Carolinian: "Commonwealth Téél Falúw kka Efáng llól Marianas"; formerly in Spanish: "Islas Marianas del Norte", in German: "Nördliche Marianen", and in Japanese: 北マリアナ諸島), is an insular area and commonwealth of the United States consisting of 14 islands in the northwestern Pacific Ocean. The CNMI includes the 14 northernmost islands in the Mariana Archipelago; the southernmost island, Guam, is a separate U.S. territory. The CNMI and Guam are the westernmost territories of the United States.