Historie.

Po rozpadu Sovětského svazu část výrobců nosných raket zůstala mimo hranice Ruska, zejména na Ukrajině – například výrobce nosných raket Zenit, Južnoje (nově nazývané Deržavne konstruktorske bjuro „Pivdenne“ im. M. K. Janhelja), nebo výrobce raket Cyklon a Dněpr, Južmaš (nově nazývaný Vyrobnyče Objednanňa Pivdennyj Mašynobudivnyj Zavod imeni A.M. Makarova). Hlavní kosmodrom Sovětského svazu, Bajkonur, leží na území Kazachstánu a Rusko si muselo domlouvat jeho pronájem. To vedlo k rozhodnutí vyvinout zcela nový typ ruské nosné rakety pojmenovaný Angara, který by nahradil rakety vyráběné v zahraničí a umožnil Rusku dosáhnout vesmíru i bez Bajkonuru. Nejprve šlo o náhradu zahraničních nosičů, ale později se uplatnila i další hlediska, jako nahrazení zastaralých nebo neekologických nosičů. K tomuto účelu také bylo nutné postavit nebo upravit vypouštěcí zařízení. Nejprve v Plesecku a později ve Vostočném. Soutěže o zakázku nového nosiče se zúčastnilo několik společností a v roce 1994 byl jako vítěz vybráno Chruničevovo středisko, výrobce nosiče Proton. Právě obchodní úspěch Protonu navíc zajistil Chruničevovu středisku dostatek financí v následujícím období, kdy se vládní finanční zajištění projektu Angara potýkalo s problémy.  Počáteční návrh Chruničevova střediska předpokládal pro pohon prvního stupně využití modifikovaného raketového motoru RD-170 a druhý stupeň využívající kombinaci kapalného kyslíku a kapalného vodíku. V roce 1997 byla myšlenka druhého stupně, poháněného vodíkem, opuštěna ve prospěch RP-1 (kerosenu), a koncepce s jedním motorem RD-170 byla nahrazena modulární koncepcí, která je skládána z modulů URM-1, každého s jedním novým jednokomorovým motorem RD-191 odvozeným od čtyřkomorového motoru RD-170. Tento nový modulární nosič však vyžaduje nové vypouštěcí zařízení.  V roce 2004 dostal (modulární) návrh nosiče Angara podobu a projekt pokračoval vývojem nosičů. V roce 2008 výrobce motorů RD-191 NPO Energomaš ohlásil, že vývoj motoru a jeho statické testy byly dokončeny a motor je připraven pro výrobu a nasazení, a v roce 2009 byl první dokončený první stupeň Angary dodán Chruničevovu středisku. Následující rok Vladimir Jevgeňjevič Něstěrov, generální ředitel Chruničevova střediska, oznámil, že první testovací let nosiče Angara je předpokládán v roce 2013, a v témže roce první prototyp nosiče Angara dorazil do Plesecka.  Dne 9. července 2014, 22 let po prvním návrhu Angary, se konal první start. Jednalo se o testovací suborbitální let Angary verze 1.2PP ze severně položeného kosmodromu Pleseck.  Dne 23. prosince 2014 vynesla raketa Angara A5 maketu užitečného zatížení na dráhu přechodovou ke geostacionární (GTO). Další let Angary A5, tentokrát s operačním zatížením, je plánován na konec roku 2016 nebo počátek roku 2017.

Popis nosiče.

Nosič Angara je modulární, což znamená, že jeho základem jsou univerzální raketové moduly, konkrétně v prvním a druhém stupni URM-1 a ve stupni třetím URM-2.

URM-1: první stupeň (boostery) a druhý stupeň.

Na konfiguraci těžkého nosiče Angara A5 je dobře vidět modulární návrh konstrukce těchto nosičů. První a druhý stupeň Angary A5 se skládá z celkem pěti (shodných) modulů URM-1. Okolo centrálního modulu URM-1 druhého stupně jsou připevněny další čtyři postranní urychlovací moduly URM-1 prvního stupně (boostery). Všechny z těchto modulů URM-1 jsou vybaveny jedním motorem Energomaš RD-191, spalující kapalný kyslík a vysoce rafinovaný kerosen (RP-1).  Modul URM-1 obsahuje (postupně shora): nádrž kapalného kyslíku, dále následuje mezinádržová struktura obsahující elektroniku pro řízení letu a telemetrii (předávání informací o stavu modulu na Zem), a dále nádrž na kerosen (RP-1). Základna modulu je tvořena motorovou komorou obsahující zařízení pro změnu vektoru tahu motoru a pro řízení otáčení (nosiče) kolem podélné osy.

RD-191.

Jednokomorový motor RD-191 modulu URM-1, je odvozen od čtyřkomorového motoru RD-170, původně vyvinutého pro urychlovací stupně supertěžkého nosiče Eněrgija.

URM-2: třetí stupeň.

Třetí stupeň nosiče Angara A5 (a Angara A3), představuje modul URM-2, používající jeden čtyřkomorový motor RD-0124A (návrh: KB chimavtomatiki) který, stejně jako první a druhý stupeň, spaluje kapalný kyslík a petrolej. Motor RD-0124A je blízký příbuzný motoru RD-0124, který v současné době pohání druhý stupeň Sojuzu 2.1b a Sojuzu 2.1v. V případě Angary A5 má stupeň URM-2 šířku 3,6 metru. Do budoucna je plánováno nahrazení RD-0124A lehčím a jednodušším jednokomorovým motorem RD-0125A.

RD-0124A.

Čtyřkomorový motor RD-0124A modulu URM-2, je odvozen od čtyřkomorového motoru RD-0124, původně vyvinutého pro nosič Sojuz 2.

Horní stupně.

Pro vynášení nákladů na nízkou oběžnou dráhu nebudou nosiče Angara používat horní stupně.

Briz-M.

Pro vyšší oběžné dráhy, jako je například dráha přechodová ke geostacionární a také dráha geostacionární, bude Angara A3 a Angara A5 používat horní stupeň Briz-M (který je v současnosti používán například v nosiči Proton-M), poháněným jedním motorem S5.98M spalujícím NO a UDMH.

Block DM-03.

Druhou alternativou je využití částečně kryogenního horního stupně Block DM-03 který spaluje kerosin a kapalný kyslík.

KVTK.

Další možností je využití zcela kryogenního horního stupně, označeného KVTK. Tento stupeň bude spalovat kapalný vodík a kapalný kyslík, a pohánět ho bude motor RD-0146D, což umožní nosiči Angara A5 zvýšit nosnost na GTO o dvě tuny nákladu.

Varianty.

Angara 1.2.

Nejlehčí Angara je Angara 1.2, která obsahuje pouze jeden modul URM-1 jako první stupeň a modifikovaný stupeň Block I jako druhý stupeň. Má startovací hmotnost 171 tun a může vynést 3,8 tun nákladu na kruhovou oběžnou dráhu 200 km x 60° (LEO).

Angara 1.2PP.

Modifikovaná Angara 1.2 (index 14А125-01), pojmenovaná Angara 1.2PP - "Angara-1.2 pervyy polyot", uskutečnila svůj úvodní suborbitální let 9. července 2014. Tento let trval 22 minut a jako zátěž byl nesen hmotový simulátor (zátěž) vážící 1430 kg. Angara 1.2PP vážící 171 tun a zahrnující modul URM-1 jako první stupeň a částečně natankovaný modul URM-2 o šířce 3,6 metru umožnila otestování hlavních částí (složitější) Angary A5 v letu před jejím prvním orbitálním startem, který proběhl ke konci roku 2014.

Angara 3.

Střední konfigurace Angary svými parametry představuje náhradu za nosič Zenit. Na rozdíl od nejlehčí verze Angary je složena ze tří modulů URM-1, z centrálního a dvou postranních. K centrálnímu modulu je připevněn třetí stupeň, URM-2. Nosnost Angary A3 z kosmodromu Pleseck na nízkou oběžnou dráhu kolem Země (LEO) je přibližně 14,6 tuny nákladu, na dráhu přechodovou ke geostacionární (GTO) to za pomoci horního stupně Briz-M to je až 2,4 tuny nákladu. Angara v této konfiguraci zatím neletěla (leden 2016).

Angara 5.

Těžká konfigurace nosiče Angara představuje v první řadě náhradu za nosič Proton. Jak název napovídá, skládá se z celkem pěti modulů URM-1. Používá jeden centrální modul URM-1 jako druhý stupeň. Další čtyři moduly prvního stupně URM-1 jsou připevněny okolo centrálního URM-1.

Angara 7.

Existují návrhy na supertěžkou Angaru A7, která by vážila 1 133 tun a byla schopna vynést 35 tun na 200 km x 60° na nízkou oběžnou dráhu (LEO), nebo ve druhé fázi 12,5 tuny na GTO s využitím zvětšeného modulu KVTK (KVTK-A7), na místo URM-2. Nejsou žádné aktuální plány na vývoj Angary této verze, protože by vyžadovala větší centrální modul, kvůli potřebě nést více pohonných hmot a nutnosti čekat na dokončení vývoje kyslíko-vodíkových motorů pro KVTK. Angara 7 také bude vyžadovat jinou vypouštěcí rampu (než pro konfiguraci Angara 5). Avšak podle šéf-editora Russia's Space News, Igora Marinina, práce na Angaře A7 v současné době probíhají v Chruničevově státním výzkumně-výrobním vesmírném centru.

Angara 1.1.

Angara s Brizem-M jako druhým stupněm. Zrušena.

Bajkal.

Návrh znovupoužitelného pomocného modulu URM-1 s proudovým motorem a křídly, které by mu po startu umožnila přistát na letišti.

Angara 100.

Návrh těžké rakety, z roku 2005, s nosností přes sto tun. Používala by čtyři pomocné motory RD-170, centrální stupeň s RD-180 a horní s RD-0120.

Přehled nosností na různé orbitální dráhy.

Kruhová dráha, výška dráhy 200 km nad Zemí, sklon dráhy 63,1 stupně k rovníkuKruhová dráha, výška dráhy 1500 km nad ZemíEliptická dráha, nejnižší bod dráhy ve výšce 500 km, sklon dráhy 25 stupňůKruhová dráha ve výšce přibližně 35 800 km, nad rovníkem (sklon dráhy 0 stupňů)Úniková dráha (druhá kosmická rychlost)Oběžná dráha kolem Měsíce

Testování a výroba.

Produkce modulů URM a horního stupně Briz-M bude umístěno v dceřiném podniku Chruničevova střediska, ve firmě Proizvodstvennoje objediněnije „Poljot“ v Omsku. V roce 2009, Poljot investoval přes 771,4 miliónů ruských rublů (okolo 25 miliónů USD) do výrobní linky nosičů Angara. Vývoj a testování motoru RD-191 byl podnikem NPO Energomaš dokončen, takže jejich hromadná výroba bude moci být zadána podniku Proton-PM v Permu.

Kosmodromy.

Angara je v současné době primárně vypouštěna z kosmodromu Pleseck na severu evropské části Ruska. Později bude využíván také kosmodrom Vostočnyj, který je umístěn na jihovýchodě Ruska. Kosmodrom Vostočnyj umožňuje vypouštět nosiče s vyšším užitečným zatížením než z Plesecka a také umožní pilotované lety.

Rakety Angara představují rodinu nosných raket vyvinutých moskevským Státním kosmickým vědeckovýrobním střediskem M.V.Chruničeva. Tyto nosiče mohou vynést na nízkou oběžnou dráhu 3 800 až 24 500 kg. Spolu s nosnou raketou Sojuz 2 jsou určeny k nahrazení několika starších nosných raket.

The Angara rocket family is a family of space-launch vehicles being developed by the Moscow-based Khrunichev State Research and Production Space Center. The rockets are to put between 3,800 and 24,500 kg into low Earth orbit and are intended, along with Soyuz-2 variants, to replace several existing launch vehicles.


Životopis.

Raná léta.

John Nelson Darby se narodil ve Westminsteru. Pocházel z angloirské rodiny usazené v Leap Castle v Irsku. Byl synovcem Henry D'Esterre Darbyho a své druhé jméno dostal po rodinném příteli, lordu Nelsonovi.  Darby vystudoval Westminster School a Trinity College v Dublinu s výborným prospěchem roku 1819. Během studia se stal hluboce věřícím křesťanem. Nastoupil práci u soudního dvora, ale cítil, že toto povolání není konzistentní s jeho křesťanskou vírou. Přijal proto ordinaci duchovního Anglikánské církve v Irsku. Roku 1825 byl ordinován jako diakon a následujícího roku se stal knězem.

Střední léta.

Po svém rozčarování zkostnatělostí Anglikánské církve rezignoval na své místo. Nedlouho poté, roku 1827, spadl z koně a byl vážně raněn. V této těžké době rozpoznal, že „království“ popsané v knize Izaiáš a celém Starém zákoně je rozdílné od křesťanské církve. V následujících pěti letech rozvinul učení, že ordinace za duchovního byl hřích proti Duchu svatému, protože to omezovalo rozpoznání, že Duch svatý může mluvit skrze každého křesťana. Během té doby se připojil k mezidenominačnímu setkávání věřících (které navštěvoval i Anthony Norris Groves, Edward Cronin, J. G. Bellett, a Francis Hutchinson), kde společně „lámali chléb“ v Dublinu jako symbol jejich jednoty v Kristu. Roku 1832 se tato skupina začala vnímat jako zvláštní Křesťanské shromáždění. Začali cestovat po Irsku a Anglii a tak se začalo formovat „hnutí Plymouthských bratrů“. Na konferencích Darby veřejně vyhlásil učení ohledně Církve a posledních věcech, zahrnující „pretribulační vytržení“.

Pozdní léta.

Ve 30. a 40. letech 19. století Darby procestoval Británii a Evropu a ustavil mnoho Křesťanských shromáždění. Roku 1848 došlo k nešťastnému a bolestnému rozdělení na „otevřené“ a „uzavřené“ bratry. Otevření nadále důsledně setrvávali na nezávislosti jednotlivých shromáždění, uzavření v čele s Darbym začali uplatňovat oddělení se od těchto ostatních shromáždění.

Pozdější vliv.

Darby je v teologickém světě označován za otce dispenzacionalismu, později zpopularizovaného v USA Cyrusem Scofieldem a jeho překladem Bible zvaným "Scofield Reference Bible".  Charles Henry Mackintosh (1820–1896) rozšířil toto učení svým čtivým literárním stylem. Mackintosh popularizoval Darbyho více než jiní autoři. Ve 20. století bylo toto učení rozšířeno autory jako Margaret E. Barberová a ovlivnilo Watchmana Nee a Witnesse Lee. Darby vyhlásil učení o „skrytém vytržení“, kdy Kristus vezme svou nevěstu, Církev, z tohoto světa před soudy Velkého soužení, někdy označovaném jako „vytržení svatých“. Dispenzationalisté věří ve zvláštní postavení Izraele a znovuustavení království Izraele a věří v Boží věrnost vzhledem ke starozákonním proroctvím. Věří, že ačkoliv se Boží cesty mohou měnit, Jeho záměr žehnat Izraeli nebude nikdy zapomenut. Přestože nyní ukazuje svou milost a přízeň na Církvi, učiní to samé na ostatku Izraele, aby naplnil své sliby učiněné tělesnému semenu Abrahamovu.

John Nelson Darby (18. listopadu 1800 – 29. dubna 1882) byl angloirský biblista a evangelista, jedna z vlivných postav mezi Plymouthskými bratry. Je považován za zakladatele dispenzacionalismu (učení o Boží správě věků), který se vyznačuje futuristickým výkladem biblických proroctví. Přeložil Bibli z původních jazyků.

John Nelson Darby (18 November 1800 – 29 April 1882) was an Anglo-Irish Bible teacher, one of the influential figures among the original Plymouth Brethren and the founder of the Exclusive Brethren. He is considered to be the father of modern Dispensationalism and Futurism. Pre-tribulation rapture theology was popularized extensively in the 1830s by John Nelson Darby and the Plymouth Brethren, and further popularized in the United States in the early 20th century by the wide circulation of the Scofield Reference Bible.


Životopis.

Dětství a mládí.

Josef Knauer se narodil do rodiny chudého chalupníka Jana Knauera a jeho ženy Terezy. Po ukončení základní koly v Mezilesí pokračoval ve studiu na katolickém gymnáziu ve Vratislavi a dále se věnoval studiu teologie a filosofie na "Vratislavské univerzitě".

Pastorační práce v Kladsku.

Poté, co 7. března 1789 dosáhl vysvěcení na kněze, byl poslán do Mezilesí, kde působil jako kaplan. Od roku 1794 pracoval jako farář v mariánském chrámu ve Vambeřicích, od roku 1814 pak v Kladské Bystřici.

Velký děkan kladský.

Ještě za svého působení ve vambeřické farnosti jej roku 1808 pruský král Fridrich Vilém III. jmenoval "velkým děkanem Kladského hrabství". 16. ledna 1809 toto rozhodnutí přijal pražský arcibiskup metropolita Vilém Florentin Salm-Salm a jmenoval jej arcibiskupským vikářem Kladského hrabství.  Během jeho vlády potvrdil papež Pius VII. svou bulou "De salute animarum" z 16. července 1821, že kladský děkanát náleží k pražskému arcibiskupství. Dokument však zároveň potvrzoval silnější provázání děkanátu s vratislavskou diecézí, když určil, že každý děkan se zároveň stane čestným vratislavským kanovníkem.  Roku 1837 mu Vratislavská univerzita předala čestný doktorát. 27. srpna 1841 se stal členem vratislavské katedrální kapituly a 6. února 1843 jej papež jmenoval vratislavským biskupem.

Biskup vratislavský.

Slavnostní uvedení do úřadu biskupa proběhlo 23. května 1843. Knauer usedl na biskupský stolec v již značně pokročilém věku a po necelém roce 16. května 1844 zemřel. Jeho ostatky jsou uloženy v kryptě katedrály svatého Jana Křtitele ve Vratislavi.

Josef Knauer (1. prosince 1764, Czerwony Strumień – 16. května 1844, Vratislav) byl římskokatolický biskup. V letech 1843–1844 stál v čele vratislavské diecéze.

Joseph Knauer (December 1, 1764 in Czerwony Strumień, Kingdom of Prussia - 16 May 1844, Breslaw, Kingdom of Prussia) was great dean of Kladsko from 1808 to 1843 and Catholic Bishop of Wrocław from 1843 to 1844.


Popis.

Existuje několik typů ionosférických "(nadoblačných, TLE)" blesků. Nejčastějším z nich je "skřítek", (angl. "sprite"). Skřítci jsou jasně červené blesky vyskytující se nad bouřkovou soustavou. Tzv. C-skřítci (angl. "columniform sprites" - sloupcoví skřítci) je označení pro vertikální sloupy červeného světla. C-skřítci jsou také někdy pojmenovávání jako mrkvoví skřítci. Dalšími typy TLE ("ionosférických blesků") jsou modré výtrysky (angl. "blue jets), " sprite halos, obří výtrysky (angl. gigantic jets), modré startéry (angl. blue starters) a elfové (angl. ELVES - "Emission spectrum, Emission of Light" - emisní spektrum, emise blesků).  Ionosférické blesky jsou druhotnými jevy, které se vyskytují v horní části atmosféry společně se základními bouřkovými blesky.  TLE blesky obecně trvají po dobu menší než je milisekunda, až po více než 2 sekundy. První videonahrávka TLE blesků byla pořízena náhodně 6. července 1989. Vědci chtěli nahrát start rakety a zamířili kameru na vzdálenou bouřku. Vědci identifikovali ionosférické blesky pouze na dvou snímcích na celém filmu. Ionosférické blesky byly zaznamenány několika optickými nahrávacími systémy, s celkovým počtem do roku 2009 odhadovaným okolo 10 000 jevů. Celosvětový počet TLE jevů, odhadovaný pozorováním pomocí satelitů (FORMOSAT-2) je několik milionů výskytů ročně.

Historie.

Ve dvacátých letech skotský fyzik C.T.R. Wilson předpovídal, že elektrický výboj by se měl vyskytovat v atmosféře vysoko nad velkými bouřkami. V následujících desetiletích, vysoko nadmořské elektrické výboje byly nahlášeny letounovými piloty a eskontovány meteorology až do prvního přímého vizuálního důkazu, který byl zdokumentován roku 1989. Několik let potom, optická vyobrazení byla vědci pojmenována jako'skřítci', aby se vyhnuli neúmyslným implikacím doposud neznámých fyzikálních jevů. Označení jako '<nowiki>červení skřítci'</nowiki> a <nowiki>'modré výtrysky' </nowiki>se staly populárními po videoklipu, šířeném leteckou výzkumnou kampaní pro studování skřítků v roce 1994.

Skřítci.

Skřítci jsou velkoplošné elektrické výboje, vyskytující se nad bouřkovými mraky nebo oblaky typu cumulonimbus, dosahující různých tvarů. Jsou způsobeny výboji vyskytujícími se nad bouřkovými mraky velmi silných bouří. Tento jev byl pojmenován podle skřítka Pucka ve Snu noci svatojánské od Williama Shakespeara. Jejich normální barva je červeno-oranžová nebo zeleno-modrá, společně s jiskřením shora a výtrysky níže. Často se vyskytují ve skupinách, ležících 50 km až 90 km nad zemským povrchem.

Výtrysky.

Modrý výtrysk.

Modré výtrysky se liší od skřítků tím, že vybíhají shora mraku cumulonimbus nad bouřkou až do nejnižší vrstvy ionosféry 40 až 50 km nad zemí. Je známo, že červení skřítci bývají spojovány s údery blesků, zatímco u modrých výtrysků to tak není. Modré výtrysky jsou také světlejší než skřítci a jak už název vypovídá, jsou modré. První zaznamenání modrých výtrysků bylo 21. října 1989, kde byly zachyceny na černobílém videu bouřky v Austrálii. Modré výtrysky nejsou tak časté jako skřítci, do roku 2007 bylo dokonce zaznamenáno méně než 100 modrých výtrysků.

Modrý startér.

Tento typ TLE blesků byl objeven během nočního výzkumného letu kolem bouřek. Je popisován jako pohybující se světelný jev doprovázený modrými výtrysky. Avšak se zdá, že modré startéry jsou kratší a jasnější než modré výtrysky a také dosahují nadmořské výšky do pouhých 20 km.

Obrovský výtrysk.

Dne 14. září 2001 vědci z observatoře Arecibo zachytili obrovské výtrysky, které byly dříve pozorovány rozsáhlé asi 70 km (43 mi) do atmosféry. Jev se vyskytoval nad oceánem za bouřky a trval pouhou sekundu. Proud měl zpočátku rychlost asi 50 000 m/s (rychlost podobný typickému blesku), poté se zvýšila na 160 000 a pak 270 000 m/s. Ke konci se ale nerozdělil výtrysk na dvě části a vyrazil vzhůru rychlostí alespoň 2 000 000 m/s do ionosféry.  Dne 22. července 2002 bylo pozorováno pět gigantických výtrysků mezi 60 a 70 km (35 až 45 míle) v oblasti Jihočínského moře z Tchaj-wanu. Výtrysky trvaly méně než sekundu a připomínaly tvarem obří stromy a mrkev.

Elfové (ELVES).

Elfové se často jeví jako slabé, zploštělé záře o průměru kolem 400 km, trvající průměrně jednu milisekundu. Vyskytují se v ionosféře 100 km nad zemí, hlavně po bouřce. Určení jejich barvy bylo hádankou pro vědce dlouhou dobu, ale nyní se předpokládá červený odstín. Elfové byli poprvé zaznamenáni na misi raketoplánu v oblasti Francouzské Guyany, dne 7. října 1990.

Ionosférický blesk nebo nadoblačný blesk (TLE z anglického "transient luminous event" – přechodný světelný úkaz) jsou výrazy, které někdy používají vědci a vědečtí pracovníci, aby pojmenovali typ krátkodobých elektrických výbojů, které se vyskytují nad nadmořskou výškou normálních blesků a bouřkových mraků. Předpokládá se, že ionosférické blesky jsou elektricky přivozené formy luminózní plazmatu.

Upper-atmospheric lightning or ionospheric lightning are terms sometimes used by researchers to refer to a family of short-lived electrical-breakdown phenomena that occur well above the altitudes of normal lightning and storm clouds. Upper-atmospheric lightning is believed to be electrically induced forms of luminous plasma. The preferred usage is transient luminous event (TLE), because the various types of electrical-discharge phenomena in the upper atmosphere lack several characteristics of the more familiar tropospheric lightning.


Typy finanční krize.

Existuje několik typů finanční krize:

Bankovní krize.

Jestliže banka zaznamená náhlý příval výběrů ze strany vkladatelů, hovoříme o tzv. „"bank run"“. Je zřejmé, že pokud banky půjčí většinu hotovosti, kterou získají ve formě vkladů od svých klientů, bude pro ně velmi obtížné rychle vrátit zpátky všechny takto získané prostředky (vklady) v situaci, kdy jsou najednou poptávány. Banka se tedy stává platebně neschopná. Platební neschopnost (insolvence) banky způsobuje postiženým klientům ztráty vkladů, na které se nevztahuje pojištění. Situace, během které je banka zmítána masovými snahami o výběr bankovních vkladů se nazývá jako systémová bankovní krize nebo bankovní panika. Tento typ krize se obvykle projeví po uplynutí období, jenž je spjaté s poskytováním rizikových úvěrů a jejich následném nesplácení.

Měnová krize.

Neexistuje žádná obecně uznávaná definice pro měnovou krizi. Tento typ krize je za normálních okolností považován za část finanční krize. Lze říci, že měnová krize představuje stav, při němž účastníci na devizových trzích začínají rozpoznávat, že pevný směnný kurz zaznamená pád. Tento předpoklad způsobí spekulace proti pevnému kurzu, která uspíší selhání a vynutí depreciaci nebo apreciaci.

Prasknutí spekulativních bublin.

O spekulativních bublinách hovoříme v případech, kdy investoři udržují předražené skupiny aktiv. Jedním z hlavních činitelů, který ve velké míře přispívá k tvorbě bublin, je existence skupiny kupujících, kteří pořizují aktivum, neboť očekávají, že jej později budou moci prodat za vyšší cenu. Jestliže existuje bublina, lze předpokládat riziko jejího „prasknutí“, tedy pádu cen aktiv. Účastníci na trhu budou kupovat aktivum, dokud budou očekávat, že jej koupí ostatní. Když se mnoho účastníků rozhodne pro prodej, cena aktiva klesne, a to hluboce. Je velmi složité predikovat, zda se cena aktiva reálně rovná jeho základní hodnotě. Z toho vyplývá, že není snadné spolehlivě bubliny identifikovat.  Typickým příkladem spekulativní bubliny a jejího prasknutí v oblasti cen aktiv je tzv. Tulipánová mánie (horečka), která se ve své plné síle projevila v 17. století v Nizozemsku.

Širší ekonomická krize.

Záporný vývoj hrubého domácího produktu (HDP), který trvá dvě nebo více čtvrtletí, je označován jako recese. Depresí je označován stav, při němž je ekonomika zmítána těžkou recesí nebo hrubý domácí produkt klesá příliš dlouhou dobu. Období, v jehož průběhu roste HDP jen velmi nepatrně (nemusí být nutně zaznamenán pokles), nazýváme jako ekonomickou stagnaci.  Někteří ekonomové hledají původ recesí ve finančních krizích. Příkladem může být Velká hospodářská krize. Právě ta předcházela masovým snahám o výběry bankovních vkladů a také pádům na akciovém trhu.  Další skupina ekonomů obhajuje opačnou myšlenku. Důvodem finančních krizí jsou dle jejich názoru recese. Tento názor zastávají i v případech, při nichž je finanční krize počátečním šokem, který následně nastartuje recesi, protože existuje řada důležitějších faktorů, které recesi prodlužují. Např. Milton Friedman tvrdil, že hospodářský úpadek spojený s rokem 1929 a bankovní panika v roce 1930 by se neproměnila v depresi, kdyby v rámci realizace monetární politiky nedocházelo k chybám.

Známé finanční krize.

1873: První celosvětová krize.

Ve druhé polovině 19. století byla ekonomika na vzestupu, přičemž se věřilo v její setrvalý růst. Rostla průmyslová výroba, mezinárodní obchod, životní úroveň. Tato situace byla doprovázena rozmachem bankovnictví a obchodů s cennými papíry, kdy podniky pro svou realizaci hledaly zdroje ve formě úvěrů či prodeje akcií na burze. Následkem bylo předlužení podnikového sektoru, nafouknutí bankovních bilancí.  V květnu roku 1873 došlo ke krachu vídeňské burzy. Následoval krach dalších světových burz a krize dosáhla celosvětových rozměrů.

1923: Hyperinflace v Německu.

Německá vláda musela vítězným mocnostem první světové války platit poměrně vysoké válečné reparace a zároveň obnovovat po válce infrastrukturu v Německu.  Německo po prohrané válce nemělo zdroje na tyto výdaje, a proto se německá vláda rozhodla peníze natisknout. Peněžní zásoba tak prudce rostla, což bylo provázeno také prudkým růstem cenové hladiny.  Vrchol hyperinflace nastal v roce 1923, kdy francouzská armáda obsadila Porúří kvůli tomu, že Německo včas neplatilo reparace. Reakcí německé vlády byl extrémní růst peněžní zásoby. Inflace se v tomto roce pohybovala řádově v deseti miliardách procent.  Řešením této hyperinflace bylo nahrazení německé marky dolarem.

1973: Ropná krize.

Vznik ropné krize v roce 1973 byl politicky motivován. OPEC, mající většinový podíl na světové produkci ropy se podílel na boji arabských zemí proti Izraeli embargem na vývoz ropy do zemí spojenců Izraele. Později Organizace zemí vyvážející ropu přistoupila ke zvýšení ceny, což způsobilo v roce 1974 první ropný šok a v letech 1971-1981 druhý ropný šok. První ropný šok měl za následek celosvětovou recesi a růst inflace.

1997: Asijská finanční krize.

Asijská finanční krize, která zasáhla jihovýchodní Asii, byla největší měnovou krizí 90. let.

1998: Ruská finanční krize.

Příčiny a průběh událostí.

Důvodem, který vedl ke krizi, byla klesající produktivita, vysoký fixní směnný kurz mezi rublem a cizími měnami. K této krizi přispěly také ekonomické náklady první války v Čečensku, odhadované na 5,5 miliardy dolarů (bez rekonstrukce zničené čečenské ekonomiky). V první polovině roku 1997 vykazovala ruská ekonomika určité známky zlepšení. Brzy poté se však problémy začaly postupně prohlubovat.  Dva vnější šoky, asijská finanční krize, která začala v roce 1997, a následující pokles poptávky po ropě (a tím klesala i cena) a neželezitých kovech, vážně ovlivnily ruské devizové rezervy.  V březnu vyvrcholila politická krize, když ruský prezident Boris Jelcin náhle odvolal premiéra Viktora Černomyrdina a jeho celý kabinet dne 23. března 1998. Jelcin jmenoval ministra energetiky Sergeje Kirijenka, tehdy 35letého, jako úřadujícího předsedy vlády.  Dne 29. května 1998 Jelcin jmenoval Borisem Fyodorova vedoucím státní daňové služby.  Ve snaze podpořit měnu a zastavit únik kapitálu, Kirijenko v červnu 1998 zvýšil úrokové sazby GKO na 150%.  Finanční balíček Mezinárodního měnového fondu a Světové banky ve výši 22,6 miliard USD byl schválen 13. července 1998 na podporu reforem a stabilizaci ruského trhu výměnou obrovského objemu rychle splatných krátkodobých účtů GKO za dlouhodobé eurobondy. Ruská vláda se rozhodla udržet směnný kurz rublu v úzkém pásmu, ačkoli mnoho ekonomů, včetně Andreje Illarionova, naléhalo na vládu, aby upustila od podpory rublu.  Dne 12. května 1998 uhelní horníci stávkovali kvůli nezaplaceným mzdám a blokovali transsibiřskou železnici. K 1. srpnu 1998 bylo ruským dělníkům dlužno přibližně 12,5 miliardy dolarů. Dne 14. srpna 1998 byl kurz ruského rublu k americkému dolaru stále 6,29. Navzdory finanční výpomoci se měsíční splátky úroků z ruského dluhu v červenci 1998 zvýšily na úroveň o 40 procent vyšší než měsíční výběr daní. Dne 15. července 1998 odmítla Státní duma ovládaná levicovými stranami přijmout většinu vládního protikrizového plánu, takže vláda byla nucena spoléhat se na prezidentské dekrety.  Dne 29. července Jelcin přerušil svou dovolenou v oblasti Valdai Hills a odletěl do Moskvy, což vyvolalo obavy z přeměny kabinetu, ale náčelníka Federální bezpečnostní služby Nikolaye Kovalyova nahradil pouze Vladimirem Putinem. V té době Rusko používalo politiku „plovoucího směnného kurzu“ vůči rublům, což znamená, že centrální banka rozhodla, že směnný kurz rublů k dolaru (nebo RUB / USD) zůstane v určitém okamžiku v určitém rozmezí. Pokud by rubl hrozilo devalvovat mimo tento rozsah (nebo „pásmo“), centrální banka by zasáhla utrácením zahraničních rezerv na nákup rublů. Například v průběhu roku před krizí se centrální banka zaměřila na udržení pásma 5,3 až 7,1 RUB / USD, což znamená, že by nakupovala rubly, pokud by tržní směnný kurz hrozil překročit 7,1 rublů / dolar. Podobně by se prodávali rubly, pokud by hrozilo, že tržní směnný kurz klesne pod 5,3. Neschopnost ruské vlády provést ucelený soubor ekonomických reforem vedla k závažné erozi důvěry investorů a řetězové reakci, kterou lze přirovnat k běhu centrální banky. Investoři uprchli z trhu prodejem rublů a ruských aktiv (např. Cenných papírů), což také tlačilo na snižování rublů. To přinutilo centrální banku utratit své zahraniční rezervy na obranu ruské měny. To ovšem dále narušilo důvěru investorů a podkopalo rubl. Odhaduje se, že mezi 1. říjnem 1997 a 17. srpnem 1998 vynaložila centrální banka na udržení plovoucího kurzu přibližně 27 miliard USD ze svých rezerv v amerických dolarech. Později bylo odhaleno, že asi 5 miliard dolarů z mezinárodních půjček poskytnutých Světovou bankou a Mezinárodním měnovým fondem bylo ukradeno při příjezdu fondů do Ruska v předvečer rozpadu.

Krize a její dopady.

Dne 17. srpna 1998 devalvovala ruská vláda rubl, nesplácela domácí dluhy a vyhlásila moratorium na splacení zahraničního dluhu. V tento den ruská vláda a Ruská Centrální banka vydaly společné prohlášení, v němž oznamují, že:  17. srpna 1998 vláda prohlásila, že některé státní cenné papíry (GKO a OFZ) budou přeměněny na nové obligace. Současně úřady kromě rozšíření měnového pásma oznámily, že mají v úmyslu povolit, aby se kurz RUB / USD pohyboval v rámci širšího pásma volněji. V té době Moskevská mezibankovní směnárna (dále „MICEX“) stanovila denní „oficiální“ směnný kurz prostřednictvím řady interaktivních aukcí založených na písemných nabídkách podaných kupujícími a prodejci. Když se kupní a prodejní ceny shodovaly, „fixní“ oficiální směnný kurz MICEX pak zveřejnila agentura Reuters. Kurz MICEX byl (a stále je) běžně používán bankami a obchodníky s měnami po celém světě jako referenční směnný kurz pro transakce zahrnující ruský rubl a cizí měny.  Od 17. do 25. srpna 1998 se rubl neustále znehodnocoval na MICEXu, pohyboval se od 6,43 do 7,86 RUB / USD. Dne 26. srpna 1998 centrální banka ukončila obchodování s dolarem a rublem na MICEXu a MICEX v ten den nestanovila kurz rublů a dolaru.  Dne 2. září 1998 se centrální banka Ruské federace rozhodla opustit politiku „plovoucího kurzu“ a rubl volně posouvat. Do 21. září 1998 směnný kurz dosáhl 21 rublů za jeden dolar, což znamená, že Rubl ztratil o dvě třetiny své hodnoty méně, než o měsíc dříve. 28. září 1998 byl Boris Fyodorov propuštěn z funkce vedoucího státní daňové služby. Platnost moratoria uloženého společným prohlášením skončila dne 15. listopadu 1998 a ruská vláda a centrální banka jej neobnovily.

Inflace.

Ruská inflace v roce 1998 dosáhla 84% a náklady na sociální zabezpečení výrazně vzrostly. Mnoho bank, např. Inkombank, Oneximbank a Tokobank, v důsledku krize zkrachovalo.

Bankovnictví.

Bankéři utrpěli v létě 1998 velké ztráty kvůli tomu, že banka disponovala mnoha ruskými vládními dluhopisy, ale místo toho se vyhnula finančnímu kolapsu tím, že v listopadu 1998 byla získána Deutsche Bank za 10 miliard dolarů. Tím se Deutsche Bank stala čtvrtou největší společností spravující peníze na světě po UBS, Fidelity Investments a Japonské Pojišťovně Životního Pojištění.

Zemědělství.

Hlavním dopadem finanční krize na ruské zemědělství byl dramatický pokles federálních dotací, v reálném vyjádření asi o 80% (i když subvence z regionálních rozpočtů klesly méně) ve srovnání s rokem 1997.

Úpadek politické správy.

Finanční kolaps vyústil v politickou krizi, protože Jelcinova domácí podpora se vytrácela, musel se potýkat s prosazovanou opozicí v parlamentu. O týden později, 23. srpna 1998, Jelcin odvolal Kirijenka a zdůvodnil, že má v úmyslu vrátit Černomyrdina do úřadu, vzhledem k propadu země ještě hlouběji do ekonomických nepokojů. Silné obchodní zájmy se obávaly dalších reforem, které by mohly vést k selhání vedoucích podniků, a proto přivítaly Kirijenkův pád, stejně jako komunisté. Jelcin, který začal ztrácet svou moc, i kvůli svému zhoršujícímu se zdraví, chtěl Chernomyrdina zpět, ale zákonodárci odmítli souhlasit. Poté co Duma dvakrát odmítla Černomyrdinovu kandidaturu, Jelcin ustoupil, kvůli značnému slábnutí sil. Místo toho jmenoval ministrem zahraničí Jevgenije Primakova, který byl 11. září 1998 schválen v Dumě drtivou většinou. Primakovovo jmenování obnovilo politickou stabilitu, protože byl vnímán jako kompromis schopný zahojit rány mezi ruskými znesvářenými zájmovými skupinami. Primakov slíbil, že první prioritou své vlády bude vyplacení mzdy a důchodů a pozval členy svého předsednictva do svého kabinetu.  Komunisté a Federace ruských nezávislých odborových svazů uspořádali dne 7. října 1998 celostátní stávku a vyzvali prezidenta Jelcina, aby odstoupil. Dne 9. října 1998 požádalo Rusko o mezinárodní humanitární pomoc, včetně potravin, kvůli špatné sklizni.

Vzpamatování se z krize.

Rusko se odrazilo od finanční krize v srpnu 1998 překvapivě rychle. Důvodem rychlého zotavení se je zejména to, že světové ceny ropy v letech 1999–2000 rychle rostly a Rusko v letech 1999 a 2000 zaznamenalo velký obchodní přebytek. Dalším důvodem je to, že domácí průmysl, například potravinářský, profitoval z devalvace. Díky ní strmě stoupala cena dovezených surovin.  Vzhledem k tomu, že ruská ekonomika do značné míry operovala na směnkách a jiných nepeněžních směnných nástrojích, měl finanční kolaps na mnoho výrobců mnohem menší dopad, než kdyby byla ekonomika závislá na bankovním systému. A konečně, ekonomice pomohla infuze hotovosti. Podniky byly schopny splácet dluhy za mzdy a daně, začala se postupně zvyšovat spotřebitelská poptávka po zboží a službách vyráběných ruským průmyslem.

Pozitivní důsledek.

Krizi ocenil James Cook, hlavní viceprezident Investičního fondu USA Rusko, který řekl, že krize naučila ruské bankéře diverzifikovat svůj majetek.

2009: Dluhová krize v eurozóně.

Měnová a finanční krize zemí eurozóny odstartovala koncem roku 2009. Důvodem byl vysoký veřejný dluh určitých zemí eurozóny, přičemž největší projev této krize nastal v Řecku, Irsku, Portugalsku a Španělsku.

Hlavní příčiny a důsledky finanční krize.

Světová finanční krize je řazena do tzv. systemických krizí, taková krize představuje kombinaci dluhových, bankovních a měnových problémů.  Obecnou příčinou systemické finanční krize je nadměrná úvěrová expanze, která v důsledku vyústí v nezdravé zadlužení a nesplácení úvěrů. Nesplacené dluhy přetrvají bankovní a měnové projevy krize a dluhové břemeno se přes investory a banky přenese do veřejného dluhu (tento proces je označován jako fiskalizace finanční krize).  Významným důsledkem finanční krize je bankrot finančních institucí, známým případem je bankrot investiční banky Lehman Brothers, dále např. banky Countrywide Financial, Bear Sterns nebo islandských institucí Glitnir, Landsbanki a Kaupthing.  Dalším vyústěním jsou měnové problémy států zasažených finanční krizí. Příkladem je Island, kde tamní islandská koruna ztratila přes 100 % své hodnoty oproti euru. Významnou depreciaci měny zažilo také Rusko, což bylo způsobeno odlivem kapitálu. Podobností s měnovou krizí se vyznačuje také znehodnocení eura v roce 2010 jako důsledek ekonomických problémů Řecka.

Napodobování investičních strategií.

V mnoha případech mají investoři tendence koordinovat svoje volby. Pokud investor předpokládá, že ostatní budou investovat do určité měny, může očekávat její rostoucí hodnotu a v tu chvíli má sám pobídku k jejímu nákupu. Podobně bankovní vkladatel, který očekává výběr vkladů ostatních, dostává pobídku k výběru, protože může očekávat finanční problémy banky. Jde tedy o napodobování strategií druhých. V podstatě se jedná o to, že samotná očekávání investorů mohou způsobit, že předpokládaná situace skutečně nastane.

Pákový efekt.

Pákovým efektem se označuje použití cizího kapitálu za účelem zvýšení vlastního zisku (angl. leverage). Pákový efekt funguje jako dvojsečná zbraň, protože zvyšuje zisky, ale naopak i ztráty. Investoři využívají leverage u různých nástrojů (opce, futures, warranty) a tím zvyšují potenciální zisk. Cizí kapitál ve většině případů poskytuje broker. Zvyšující se riziko může v případě ztrátových investic vyvolat šíření finančních problémů z jednoho subjektu na druhý.

Nesoulad aktiv a pasiv.

Bankovní instituce pro zvýšení efektivnosti výkonu koordinovaně řídí strukturu aktiv a pasiv. Jejich neadekvátní struktura, z hlediska časové struktury, rizikovosti, výnosnosti a portfolia, vyvolává riziko nesouladu aktiv a pasiv. Toto riziko je pak spojeno s časovým nesouladem vkladů a výběrů, kdy instituce musí vytvářet dostatečné množství rezerv. Pokud na trhu nastane nejistota a vkladatelé začnou ve velkém množství vybírat své vklady, může se bankovní instituce dostat do finančních problémů, protože nedokáže dostatečně rychle získat likviditu pro výplatu vkladů.  Dalšími příčinami může být selhání lidského faktoru v podobě nedostatečných znalostí a chybných úsudků nebo selhání vládních regulací finančního sektoru.

Finanční krize je prudký pokles ceny finančních instrumentů, který následně může vyústit v kolaps ekonomiky. Jednou z největších světových finančních krizí byla Velká hospodářská krize, kterou odstartoval krach na newyorské burze 24. října 1929. Svět také zasáhlo množství dalších finančních krizí, ať už lokálního charakteru jako asijská finanční krize v roce 1997 a ruská finanční krize v roce 1998, nebo globálního charakteru jako světová finanční krize v roce 2008.

A financial crisis is any of a broad variety of situations in which some financial assets suddenly lose a large part of their nominal value. In the 19th and early 20th centuries, many financial crises were associated with banking panics, and many recessions coincided with these panics. Other situations that are often called financial crises include stock market crashes and the bursting of other financial bubbles, currency crises, and sovereign defaults. Financial crises directly result in a loss of paper wealth but do not necessarily result in significant changes in the real economy (e.g. the crisis resulting from the famous tulip mania bubble in the 17th century).


Mládí.

Narodil se 3. února 1946 v obci Novakovići v chorvatské rodině Ivovi a Ivce Komaricovým, kteří přivedli na svět jedenáct dětí. Základní školu navštěvoval v Banja Luce, poté vstoupil do nižšího semináře v Záhřebu a následně v Đakovu, kde spolu s pozdějším kardinálem Vinkem Puljićem úspěšně odmaturoval. Po absolvování povinné vojenské služby započal svá studia teologie v Đakovu a pokračoval na Teologické fakultě Leopold-Franzens-Universität Innsbruck.  Na kněze byl vysvěcen 29. června 1972 biskupem Alfredem Pichlerem v trapistickém kostele v Banja Luce. Po vysvěcení odešel dál studovat do Innsbrucku, kde roku 1973 získal magisterský titul a roku 1978 doktorát z liturgie. Kromě teologických studií studoval hudbu a filosofii.  Po dokončení studia byl jmenován profesorem na Vrhbosenské vysoké teologické škole v Sarajevu, kde vyučoval liturgii, pastorační liturgii, pastoraci migrantů a církevní zpěv. Vedl též bohoslovecký a katedrální sbor.  Dne 28. října 1985 jej papež Jan Pavel II. jmenoval pomocným biskupem banjaluckým a titulárním biskupem ze Satafis. Biskupské svěcení přijal 6. ledna 1986 z rukou papeže Jana Pavla II., jemuž byli spolusvětiteli kardinálové Agostino Casaroli a Bernardin Gantin.  Dne 15. května 1989 byl ustanoven diecézním biskupem banjaluckým. Stal se tak nástupcem biskupa Alfreda Pichlera, který vykonával úřad plných třicet let. Oficiálně převzal diecézi 15. července téhož roku.

Role během bosenské války.

Několik let poté co převzal biskupský úřad, celá Bosna a Hercegovina a zvláště banjalucká diecéze se ocitla tváří v tvář ozbrojené srbské agresi. Během války v Bosně a Hercegovině diecéze spadala pod srbskou kontrolu. Přes 220 000 katolíků bylo nuceno uprchnout z oblasti nyní známé jako Republika srbská. Nejméně 400 jich bylo zabito, včetně sedmi kněží a řeholnic. V diecézi banjalucké bylo 98 % kostelů a třetina ostatních církevních staveb zničeno. "Jedná se o etnocidu nebo genocidu", řekl biskup roku 1996, "protože přítomnost národa, jejich kultura a náboženství bylo vyhlazeno". "Všechny rozeznatelné znaky naší existence jsou zničeny: kostely, kláštery, hřbitovy, památky, jména..."  Za mimořádně obtížných podmínek bojoval za přežití místního katolického společenství, zároveň ale pomáhal muslimům, kteří byli pronásledováni Srby. Během války, i když byl v domácím vězení a nemohl se pohybovat, snažil se zůstat v kontaktu se svou diecézí. Vysílal například kněze, aby mu podávali informace z různých farností, přičemž se pokoušel navázat kontakt s bosensko-srbskými úředníky. Poslal dopis úředníkům, kde naléhal k zastavení zločinů páchané proti katolíkům v Banja Luce. Na tyto dopisy nikdy nedostal odpověď.  Během války i po ní ve své rezidenci hostil bosenskohercegovské muslimy, věřící Srbské pravoslavné církve a zůstavší chorvatské katolické rodiny.

Po válce.

Po válce byl velkým obhájcem lidských práv a zastánce zachování chorvatské a katolické tradice v Bosně a Hercegovině.  Na jeho žádost zde v roce 2005 založily Misionářky milosrdenství (založené Matkou Terezou) svůj první klášter v Bosně a Hercegovině. Dne 16. listopadu 2005 založil v Banja Luce Evropskou akademii. Také nechal založit Centrum pro život a Rodinu lásky.  Roku 2004 byl nominován na kandidáta Nobelovi ceny za mír.

Mons. Franjo Komarica (* 3. února 1946 Novakovići, okres Banja Luka, Federativní lidová republika Jugoslávie) je bosenskohercegovský římskokatolický kněz a biskup banjalucký.

Franjo Komarica (born 3 February 1946) is a Bosnian Croat Roman Catholic prelate, the Bishop of Banja Luka and president of the Bishops' Conference of Bosnia and Herzegovina.


Grand Slam a Turnaj mistryň.

S dlouhodobou stabilní spoluhráčkou Helenou Sukovou vyhrála dva grandslamy, když ve finále US Open 1985 porazily favorizovaný americký pár Martina Navrátilová a Pam Shriverová. Ve Wimbledonu 1987 si pak v rozhodujícím zápase poradily s americko-australskou dvojicí Betsy Nagelsenová a Elizabeth Smylieová. V dalších šesti případech odešla ze čtyřhry Grand Slamu jako poražená finalistka, vždy od páru Navrátilová a Shriverová.  V ženské dvouhře se čtyřikrát probojovala do semifinále. Na travnatém Australian Open 1985 skončila jako pátá nasazená na raketě světové jedničky Chris Evertové. na navazujícím ročníku 1987 ji vyřadila pozdější vítězka Hana Mandlíková, přestože Češce uštědřila „kanára“. V debutovém ročníku 1988 konaném na tvrdém povrchu hladce podlehla krajance Steffi Grafové, která jako třetí žena historie získala danou sezónu čistý grandslam. Do semifinále se také podívala na antukovém French Open 1985, kde v roli turnajové sedmičky nenašla recept na první nasazenou Martinu Navrátilovou.  Pětkrát si zahrála deblové finále Turnaje mistryň, probíhajícího v newyorské Madison Square Garden. Čtyřikrát se účastnila společně se Sukovou. Ani jednou však na mistrovskou trofej nedosáhla, když ve čtyřech z pěti finálových proher je přehrál nejlepší pár 80. let Navrátilová a Shriverová.

Týmové soutěže.

Pohár federace.

Ve fedcupovém týmu Západního Německa debutovala v roce 1982 utkáním 1. kola Světové skupiny proti Portugalsku, v němž porazila Fiuazovou dvěma „kanáry“ a s Pfaffovou vyhrála čtyřhru 6–0 s 6–1.  Ve finále Poháru federace 1982 proti Spojeným státům prohrála dvouhru s Evertovou i čtyřhru po boku Bettiny Bungeové. Němky tak odešly poraženy 0:3 na zápasy. V navazujícím Poháru federace 1983 si opět zahrála finálový duel proti Československu, v němž nestačila na Sukovou a za rozhodnutého stavu vyhrála debla s Pfaffovou. Německo tentokrát prohrálo 1:2 na zápasy. První titul Německa přišel v Poháru federace 1987, když ve finále proti Američankám sice prohrála se Shriverovou, ale rozhodující vítězný bod získala v páru se Steffi Grafovou. Ve čtyřhře zdolaly dvojici Evertová a Shriverová po dramatickém průběhu 1–6, 7–5 a 6–4. Poslední střetnutí odehrála ve čtvrtfinále Světové skupiny 1989 proti Československu, v němž odešla poražena z dvouhry i čtyřhry.  V soutěži nastoupila k dvaceti pěti mezistátním utkáním s bilancí 17–8 ve dvouhře a 11–4 ve čtyřhře.

Letní olympijské hry.

Západní Německo reprezentovala na soulských Hrách XIV. olympiády, na kterých se tenis poprvé od roku 1924 vrátil do rodiny olympijských sportů. Do soutěže dvouhry vstupovala z pozice deváté nasazené. Po volném losu však překvapivě nestačila na Italku Raffaellu Reggiovou ve třech setech. Společně se Steffi Grafovou vytvořila jeden z favorizovaných párů ženské čtyřhry. Jako turnajové dvojky prošly do semifinále, v němž skončily na raketách československé dvojice Jana Novotná a Helena Suková výsledkem 5–7 a 3–6. Poražené semifinalistky na této olympiádě nehrály zápas o bronz, když medaile připadla oběma dvojicím.

Soukromý život.

Narodila se roku 1963 v západoněmeckém Saarbrückenu jako Claudia Kohdeová. Druhé příjmení Kilschová přijala po adoptivním otci a právníkovi Jürgenu Kilschovi. Má mladší sestru Katrin Kohdeovou. Tenis začala hrát v pěti letech.

Claudia Kohdeová-Kilschová, rodným příjmením Kohdeová (* 11. prosince 1963 Saarbrücken) je bývalá německá profesionální tenistka a politička, členka strany Die Linke. Ve své kariéře vyhrála osm titulů ve dvouhře a dvacet pět ve čtyřhře.

Claudia Kohde-Kilsch ("née" Kohde; born 11 December 1963) is a former German tennis player and member of the Die Linke. During her tennis career, she won two women's doubles Grand Slam titles. She also won eight singles titles and a total of 25 doubles titles.


Klubová kariéra.

S fotbalem Jakub začal ve Vsetíně už ve 3 letech a vedli ho k tomu jeho otec s dědou, kteří byli taktéž fotbalisté. V jeho 12 letech přijela do Vsetína na zápas olomoucká Sigma a po zápase si na Jakubovi rodiče vzala kontakt. S trenérem se dohodli na podmínkách a tak v sedmé třídě přešel Jakub Plšek do Olomouce. V červenci 2012 ho tehdejší trenér Roman Pivarník přeřadil do A týmu Sigmy. Svůj první gól za A tým dal v sezoně 2012/13 v Poháru České Pošty proti Prostějovu. První ligový zápas odehrál 6. října 2012 v Mladé Boleslavi, ale byl na hřišti jen minutu. První zápas v základní sestavě odehrál 26. dubna 2013 proti pražské Dukle. O rok později bohužel Sigma sestoupila do druhé ligy. Po odchodu několika hráčů se následně stal klíčovým hráčem týmu. Svůj první hattrick střelil proti FK Ústí nad Labem 13. září 2014. Parádní kousek předvedl opět v utkání proti 1. SK Prostějov ve Fortuna Národní Lize v listopadu 2016, kdy vstřelil v jednom utkání 5 gólů (Pettrick) a přispěl tak k vysoké výhře Sigmy 7:1. V sezoně 2016/17 taktéž slavil se Sigmou vítězství Fortuna Národní Ligy, postup do první ligy a se svými 18 góly se stal i králem střelců! Na druhém místě mu asistoval spoluhráč Tomáš Chorý s 15 trefami.

Klubové statistiky.

Aktuální k červen 2017

Reprezentační kariéra.

Plšek hrál v mládežnických výběrech Česka od kategorie U17. V roce 2010 se zúčastnil Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 17 let v Lichtenštejsku, kde hrál ve všech třech zápasech ve skupině. V této kategorii dal také svůj první gól v dresu lvíčat v 7. minutě proti Anglii.

Jakub Plšek (* 13. prosince 1993, Jasenná) je český fotbalový záložník a bývalý mládežnický reprezentant působící v týmu SK Sigma Olomouc. Je dvojnásobným vítězem druhé ligy a králem střelců druhé ligy za sezonu 2016/17.

Jakub Plšek (born 13 December 1993) is a professional Czech football midfielder currently playing for Puskás Akadémia FC in the Nemzeti Bajnokság I.


Výskyt.

Tento druh jitrocele je rozšířen od západní Evropy až po severozápadní Čínu a Dálný východ. Byl zavlečen do Ameriky, Austrálie, na Nový Zéland i do Tichomoří. V České republice se vyskytuje roztroušeně, místy je však hojný. Nachází se obvykle od nížin do podhůří, do vyšších poloh se dostává jen přičiněním člověka.  Roste obvykle na sušších stráních, loukách, mezích, na okrajích travnatých cest, křovin i světlých lesů. Často vyrůstá i na travnatých plochách v parcích a kolem lidských sídel, stejně jako na náspech a rumištích. Vyskytuje se na hlubokých i plytkých kamenitých půdách s vyšším obsahem živin, zásaditou půdní reakci a dostatečně vlhkou půdou. Snáší poměrně dobře sešlapávání.

Popis.

Vytrvalá rostlina s tlustým kůlovitým kořenem který později přechází v krátký, svislý a ztloustlý oddenek s četnými postranními kořeny. Vyrůstá z něj obvykle jedna listová růžice tvořena třemi až sedmi k zemi přitlačenými nebo vystoupavými listy s krátkými křídlatými řapíky. Široce eliptické až vejčité listy, s čepelemi 5 až 15 × 3 až 8 cm velkými, jsou na bázi klínovité a do řapíku zúžené, na vrcholu tupě hrotité nebo okrouhlé a po obvodě celokrajné nebo oddáleně zubaté. Listy jsou na líci stříbřitě chlupaté a na rubu až téměř huňaté, mají zřetelnou souběžnou žilnatinu s pěti až devíti žilkami které na rubu listů vyčnívají.  Pevné, vzpřímené, oblé a přitiskle chlupaté stvoly jsou mnohem delší než listy, vyrůstají v počtu tři až sedm na jednu růžici a bývají vysoké 10 až 30 cm. Na konci stvolu vytvářejí drobné, vejčitými listeny podepřené čtyřčetné oboupohlavné květy hustý válcovitý klas. Květenství, vysoké 2 až 6 cm, se po odkvětu znatelně prodlužuje. Kalich dlouhý 2 až 3 mm má bílé lístky nestejného kýlnatého tvaru. Koruna má trubku 2 mm dlouhou a její elipsovité suchoblanité laloky jsou stříbřitě bílé. Nápadné, z květu čnící čtyři nitky tyčinek jsou 1 až 2 cm dlouhé, růžové nebo fialové a nesou světle fialové nebo čistě bílé prašníky. Cizosprašné květy kvetou od června do srpna.  Plodem je elipsoidní, 3 mm dlouhá, žlutohnědá tobolka otevírající se víčkem. Obsahuje dvě až šest drobných hnědých, nepravidelně vejčitých, miskovitě prohloubených semen s vrásčitým povrchem. Ploidie tohoto druhu je 2n = 24.

Rozmnožování.

Rozmnožování probíhá převážně generativně, jedna rostlina vytvoří několik stovek semen. Do nejbližšího okolí se šíří převážně vypadáváním semen z tobolek a v menší míře i rozrůstáním oddenků. Drobná semena jsou snadno odnášena vodou nebo větrem, bývají také rozšiřována s osivem jetelovin a travin, často bývají i součásti kompostů. Protože semena ve vlhku slizovatí, snadno se nalepují na srst zvířat i pracovní nářadí a stroje.

Význam.

Jitrocel prostřední je považován za škodlivou plevelnou rostlinu, hlavně v nízko sečených okrasných trávnících kde potlačuje okolní trávu. V takových místech je bez chemické ochrany jen těžce vyhubitelný. Na zemědělské orné půdě se naopak vyskytuje jen ojediněle a jeho hospodářský význam při intenzivním obhospodařování půdy je malý. Jako pícnina je bezcenný, na pastvě ho zvířata nežerou a do sena se dostávají pouze jeho dřevnaté stvoly.  Obsahuje podobné léčivé látky jako jitrocel kopinatý, avšak ve výrazně nižších koncentracích. V lidovém léčitelství bývají jeho semena používána jako nenásilné projímadlo.

Taxonomie.

V České republice se jitrocel prostřední vyskytuje ve dvou poddruzích: Jitrocel prostřední dlouholistý se od nominátního poddruhu odlišuje svou robustností. Má vyšší stvoly a delší a štíhlejší listy které mají delší řapíky a také jeho klas je rozměrnější. Rozšíření tohoto poddruhu ještě není dobře prozkoumáno.

Externí odkazy.

Jitrocel prostřední ("Plantago media") je vytrvalá, planě rostoucí rostlina, která je v trávníku nepříjemným plevelem. Je to druh početného rodu jitrocel.

Plantago media, known as the hoary plantain, is a species of flowering plant in the plantain family Plantaginaceae. It is native to central and western Europe, including Great Britain and introduced to parts of the north-east United States. Its generic name is derived from the Latin for sole; like other members of the genus "Plantago", it should not be confused with the unrelated plantain, a starchy banana.


Průběh bouře.

Tropická vlna, ze které Chantal vznikla se vytvořila 11. srpna poblíž pobřeží Afriky. Ta se pohybovala na západ a 13. srpna vzniklo velké území tlakové níže.  Když se bouře utvořila, velmi rychle začala postupovat na západ. Se střihem větru na východě bouře byla struktura prvotní deprese neuspořádaná a špatně rozeznatelná, i když se předpovídalo, že za dva další dny půjde o tropickou bouři. Jeden počítačový model dokonce předpovídal větry o rychlosti až 185 km/h, a to během dalších čtyř dnů. 16. srpna tak deprese zesílila na bouři. Přesněji 595 km východně od Barbadosu.  Po dosažení stupně tropické bouře už byla struktura dobře uspořádaná a kvůli poměrně vysokému tlaku bouře se spekulace o zesílení na hurikán nepotvrdily. 17. srpna se zbytky tropické bouře přehnaly přes Návětrné ostrovy. Po vstupu do Karibského moře bouře zpomalila, ale celkově se rozrostla a byla stále více symetričtější. Lovci hurikánů následně oznámili, že systém zesílil a opět se řadil mezi tropické bouře. Předpověď udávala, že bude udržovat západní až severozápadní směr. 18. srpna větry zesílily a dosahovaly rychlosti až 105 km/h. Bouře opět zeslábla už 19. srpna.  Po vyvrcholení bouře se Chantal opět stala neuspořádaným a rozbitým systémem. 20. srpna se dostala do zálivu u Hondurasu. Stala se ale opět organizovanou bouří a větry opět dosahovaly rychlosti až 110 km/h. Tak se stalo těsně před naražením na pevninu Mexika a Belize, 21. srpna. Večer, ten samý den, bouře výrazně zeslábla na tropickou depresi a následující den se rozptýlila.

Přípravy na bouři.

Národní hurikánové centrum nejprve upozornilo státy Barbados, Svatý Vincenc a Grenadiny a Svatá Lucie, samozřejmě na tropickou bouři, který postupuje směrem na území těchto států, a to 15. srpna. Toto upozornění se pak rozšířilo na celé Návětrné ostrovy.  Pozdě 17. srpna vydala vláda Jamajky upozornění na hurikán. Tehdy se totiž předpokládalo, že bouře zesílí. Toto upozornění mělo význam např. pro rybáře, kterým upozornění doporučovalo vrátit se zpět do přístavu. Byly též zrušeny některé lety na letiště Norman Manley na jihovýchodě ostrova. Upozornění bylo později vydáno i pro Kajmanské ostrovy, kde se otevřely kryty před bouří. Turistům bylo doporučeno opustit ostrovy.  50 hodin před dotknutím pobřeží bylo vydáno upozornění na pozorování tropické bouře na Belize a asi po 12 hodinách pak pozorování hurikánu. Na některých částech poloostrova Yucatán bylo pak vydáno varování před tropickou bouří. Asi 2 500 lidí z Mexika z ohrožených oblastí se muselo přesunout do bezpečnějších míst. Z ohrožených částí Belize bylo evakuováno asi 8 000 lidí. Vláda Belize otevřela mnoho úkrytů a bylo evakuováno několik nemocnic. Asi 250 letů bylo zrušeno a několik výletních lodí bylo přemístěno do bezpečnějších míst.

Po bouři.

Jako silná tropická vlna přešla Chantal přes Návětrné ostrovy. Ostrov Martinik hlásil větry pohybující se okolo 63 km/h, s nárazy až 91 km/h. 16. srpna zabil dva lidi blesk. Silný déšť zde též způsobil záplavy a zatopil silnice.  Zatímco systém postupoval přes Karibské moře, srážky byly lehké až střední. Nejvíce vody zde napadlo na Portoriku, v obci Rio Piedras, a to 61 mm srážek.  Na ostrově Caye Caulker v Belize dosahovaly nárazy větru až 115 km/h. Bouři v Belize pak doprovázely mírnější deště. Nejvíce ale napršelo na stanici Towerhill, a to 249 mm. Na pobřeží poškodily vysoké vlny vlnolamy a přístavy. Celková škoda dosáhla čtyř miliónů dolarů.  Na poloostrově Yucatán pak bouři doprovázel silný nárazový vítr. Nejvyšší rychlost větru pak byla naměřena ve městě Chetumal ve státě Quintana Roo v Mexiku, 100 km/h. Též zde napršelo 509 mm srážek. Silné srážky pak zavinily sesuvy půdy právě v Quintana Roo. Celková škoda nebyla velká.

Tropická bouře Chantal byla tropická bouře atlantické hurikánové sezóny 2001, která se v srpnu 2001 pohybovala přes Karibské moře. Tropická bouře se vytvořila z tropické vlny 14. srpna nad Atlantským oceánem. Celkově bouře postupovala rychle na západ. Nejprve zasáhla Návětrné ostrovy. Hned dvakrát byla nad Karibským mořem naměřena nejvyšší rychlost větru - 110 km/h. Pokaždé se očekávalo, že dosáhne úrovně hurikánu. Ani jednou k tomu ale nedošlo. 21. srpna se bouře dostala k pobřeží Mexika a Belize. O den později se rozptýlila.

Tropical Storm Chantal was a North Atlantic tropical cyclone that moved across the Caribbean Sea in August 2001. Chantal developed from a tropical wave on August 14 in the tropical Atlantic Ocean. It tracked rapidly westward for much of its duration, and after degenerating into a tropical wave, it passed through the Windward Islands. Chantal reached a peak intensity of 70 mph (110 km/h) twice in the Caribbean Sea, and each time it was anticipated to attain hurricane status; however, wind shear and later land interaction prevented strengthening to hurricane status. On August 21 Chantal, moved ashore near the border of Mexico and Belize, before dissipating on the next day.


Konstrukce.

První kopřivnický nákladní automobil byl vůz trambusového typu. Kabina pro posádku byla otevřená, s dřevěným laťovým sedadlem pro dva, a stejně jako ložná plocha měla dřevěnou podlahu. Nohy řidiče a spolujezdce chránil zaoblený 600 mm vysoký plechový kryt. Ložná plocha o rozměrech 1720 x 3510 mm byla opatřena pevnou přední dělicí stěnou, sklopnými, 250 mm vysokými třídílnými postranicemi a sklopnou případně odnímatelnou částí zadní stěny, jež sloužila jako nakládací rampa. V rozích byly umístěny dřevěné sloupky, které nesly zaoblenou střechu. Údaje o nosnosti automobilu se rozcházejí. V článku "V Kopřivnici opět první" (Automobil č. 1/1980) se uvádí nosnost 2 tuny, zatímco autor článku "První nákladní automobil z Kopřivnice" (Trucker 1/1998) uvádí nosnost 2,5 tuny.  Nosný rám vozidla byl snýtován z válcovaných profilů a příčných úhelníků. Obě nápravy byly pevné, kované, přední byla odpružena dvojitými eliptickými listovými pružinami, zadní čtyřmi dvojicemi vinutých pružin, jejichž drát měl obdélníkový průřez. Středicí trn uvnitř každé pružiny zachycoval síly, které působily na nápravu. Obě nápravy byly ještě spojeny suvnými tyčemi, jejichž úkolem bylo zachycení vznikajících sil. Sloupek řízení byl uchycen na předním pažení krytu posádky a pomocí řetězů, táhel a otáčivého pákového mechanismu spojen s přední nápravou. Dřevěná paprsková kola, přední o průměru 750 mm, zadní 900 mm, byla okována ocelovými obručemi.

Motor a převodovka.

Samostatnou kapitolou byla unikátní pohonná jednotka vozu tvořená dvěma shodnými spřaženými spalovací motory umístěnými pod podlahou ložného prostoru za zadní nápravou. Toto řešení bylo zřejmě vynuceno absencí motorů s vyšším výkonem. Jednalo se o dva dvouválcové, vodou chlazené motory Benz s vrtáním válců 120 mm a zdvihem 120 mm (stejné jako měl automobil Präsident), jejichž celkový objem činil 5428 cm. V závislosti na velikosti nákladu tak bylo možné ovládat motory postupně. To umožňovalo různé kombinace jejich paralelního běhu včetně roztáčení druhého motoru prvním či ekonomického provozu nezatíženého automobilu jen s jedním běžícím motorem. „Hlavní“ levý motor se startoval pomocí kliky a byl vybaven setrvačníkem. Pravý motor se spouštěl levým po zapnutí ozubené spojky, která oba motory propojovala. Mohl být podle potřeby během jízdy kdykoli nastartován nebo vypnut. Jeho vypnutím se spotřeba vozidla snížila na polovinu. Při spotřebě 4 kg benzinu na 100 km dokázal automobil překonat stoupání až 12 %. Palivová nádrž o obsahu 90 l byla umístěna pod sedadlem řidiče.  Chlazení obou motorů bylo odpařovací. Pára vedená od válců se ochlazovala ve dvou zásobnících chladicí vody umístěných na zadní stěně ložné plochy a kondenzovala v prostoru, který tvořila dvojitá střecha. Odtud se pak vracela do zásobníků a do 46litrové nádrže umístěné mezi podélníky rámu před převodovkou.  Převodovku zavěšenou na rámu před zadní nápravou poháněl Gallův řetěz od motoru. Byla zkonstruována tak, že ozubená kola každého rychlostního stupně měla vlastní hřídel a řidič je ovládal samostatnou třecí spojkou. 1. stupeň měl převod 22,5; 2. stupeň 11,25; 3. stupeň 6,75; zpátečka 22,5.

Brzdy.

Provozní brzda byla pásová a ovládala se nožním pedálem a táhly. Působila na třecí buben na hřídeli převodovky. Špalíkovou parkovací brzdu ovládal řidič pákou po své pravé straně. Pomocí dřevěných špalíků působila na ocelové obruče zadních kol.

Replika.

Na rozdíl od osobního automobilu Präsident se originál prvního nákladního vozu z Kopřivnice do dnešních dní nedochoval. Poté co skupina nadšenců v automobilce Tatra dokončila repliku Präsidenta, padlo rozhodnutí postavit též repliku prvního kopřivnického nákladního automobilu. Konečně hlavní náplní automobilky v té době byla výroba nákladních vozů. Ukázalo se však, že tento úkol je mnohem složitější, než byla stavba Präsidenta, protože se nedochovala ani kompletní technická dokumentace vozu. V Technickém muzeu Tatra v Kopřivnici měli jen jedinou tovární fotografii náklaďáčku. Byl na ní sice boční pohled na vůz, ale již částečně přestavěný. Podobně na tom byly i výkresy. Existovala sice fotografie původního kompletačního výkresu, jednalo se však o sice podobný, ale jiný vůz z roku 1900, který měl jiný motor namísto původních dvou, jinou převodovku a jiné řízení. Shodná zůstala jen koncepce obou náprav, rámu, karoserie a chlazení. Ani soubor detailních výkresů nebyl úplný. Technici si museli vypomoci řadou výkresů motoru, elektroinstalace a palivové nádrže z vozu Präsident. Významnou pomoc naopak znamenal článek vídeňského novináře Adolfa Schmala-Filiuse, který na jaře 1899 viděl v Kopřivnici nákladní vůz NW na vlastní oči a důkladně ho popsal.  Z kopřivnických archivů získali nadšenci celkem 39 použitelných originálních technických výkresů. Dalších 140 výkresů se dalo využít z dokumentace vozu Präsident, jak již bylo řečeno, a 702 výkresů muselo být zhotoveno zcela nově. Replika vozu NW je zhotovena celkem ze 1333 dílů a na její stavbě se podílelo přes 500 nadšenců. K vidění je v Technickém muzeu Tatra v Kopřivnici.

První nákladní automobil NW byl první továrně vyrobený nákladní automobil na území bývalého Rakouska-Uherska a ve střední Evropě a jeden z prvních nákladních automobilů na světě. Vyrobili ho v kopřivnické továrně Nesselsdorfer Wagenbau-Fabriks-Gesselschaft A. G. (NW), dnešní Tatra. Jeho předchůdcem byl první kopřivnický automobil NW Präsident z roku 1897. Prototyp NW spatřil světlo světa v roce 1889, pouhý rok poté, co v automobilce Daimler Motoren Gesellschaft vyrobili vůbec první nákladní automobil na světě. Tento první náklaďáček stojí na začátku celé řady originálních nákladních automobilů z Kopřivnice, jež jsou dobře známy po celém světě.

Nesselsdorfer Wagenbau-Fabriks-Gesellschaft (NW) First Truck is a veteran truck manufactured by Nesselsdorfer Wagenbau-Fabriks-Gesellschaft A.G. (now known as Tatra) in 1899. The unique feature of the engines setup was that the two engines could be operated sequentially depending on the load requirements. After the company finished its first passenger car, named the Präsident, it focused on manufacturing a truck. The First Truck represents the beginning of the long tradition of Tatra commercial vehicles.


Životopis.

Camille se narodila v Kalifornii. Má latinské a hispánské kořeny. Její rodina původně pochází z Kanárských ostrovů. Její rodina se přestěhovala do New Jersey, když jí bylo 5 let, kde vystupovala v místních divadlech. Navštěvovala Královskou akademii dramatických umění během léta v Londýně a studovala na Bostonské univerzitě.

Kariéra.

Zpěv.

V roce 2000 se zúčastnila konkurzů televizní soutěže stanice WB Network Popstar. Dostala se až do kola losangeleského workshopu, kterého se zúčastnilo nejlepších 25 soutěžících. Na konec se dostala mezi nejlepších 10 a byla poslední soutěžící, která nezískala místo ve vítězné dívčí skupině Eden's Crush.

Herectví.

V roce 2002 získala hlavní roli v původním film televizní stanice Disney Channel "Rozbal to Naplno". Jednu z hlavních rolí si zahrála v televizním seriálu "The Help", po boku Tori Spelling a Megan Fox. V roce 2004 se objevila ve filmu "30 Days Until I'm Famous" a v televizním seriálu "Drzá Jordan", v epizodách "Blue Moon" a "Family Affair".  V roce 2005 získala vedlejší roli v seriálu "Útěk z vězení", kde si zahrála roli Maricruz Delgado, přítelkyni Fernanda Sucreho. Dále se objevila televizních seriálech "Devět rukojmí" a "The Brothers Garcia". V roce 2007 získala vedlejší roli v seriálu stanice NBC "". Objevila se v seriálu Cupid a ve filmu "Bejvalek se nezbavíš".  V roce 2014 se objevila v televizním seriálu MTV "Happyland". Vedlejší roli získala v seriálu "Tým Škorpion". Ve kterém hrála od roku 2014 do roku 2015 vedlejší roli Megan O'Brien, starší sestru hlavní postavy Waltera O'Briena.

Osobní život.

Camille je provdaná za britského textaře Sy Rhyse Kaye a společně žijí v Los Angeles v Kalifornii.

Camille Guaty (* 28. června 1978, Kalifornie, Spojené státy americké ) je americká herečka. Nejvíce se proslavila rolemi Daisy ve filmu "Rozbal to naplno" a Maricruz v seriálu Útěk z vězení (2005-07) a Megan v seriálu "Tým Škorpion" (2014-15).

Camille Guaty (born June 28, 1976) is an American film and television actress. She is known for several roles: as Daisy in "Gotta Kick It Up!" (2002), for playing Maricruz Delgado, Sucre's girlfriend, in "Prison Break" (2005–2007), and as Walter O'Brien's sister, Megan, a recurring role on the CBS series "Scorpion" (2014–2015).


Sporulace.

Sporulace začíná asymetrickým dělením, kterým vzniká větší mateřská buňka a menší prespóra. Odděluje je přepážka (septum), která je podobná přepážce při běžné amitóze, avšak má tenčí vrstvu peptidoglykanu. Mnohé proteiny lokalizované v přepážce jsou specifické pouze pro jednu z jejích stran. Přepážka se postupně zakřivuje a prespóra uvnitř mateřské buňky se jí nakonec zcela obalí. Zvláštní je, že septum je téměř hotové před dokončením segregace bakteriálního chromozomu, takže prespóra zpočátku obsahuje pouze jednu třetinu chromozomu blíže k replikačnímu počátku. Po segregaci DNA spóry začne její mateřská buňka poskytovat živiny. Od chvíle, kdy u vznikající spóry nastoupí metabolická dormance a její DNA se stane transkripci inaktivní, mateřská buňka začne pracovat na tvorbě obalů spóry - dává vznik tzv. kůře (cortex), vnitřnímu plášti a vnějšímu plášti. Proces zachycování proteinů budujících tyto obaly prespóry a také jejich schopnost rozlišit "správnou" membránu je stále předmětem intenzivního výzkumu. Na konci celého procesu se mateřská buňka rozloží a uvolní zralou spóru.  Sporulaci nezbytně provází změna genové exprese a to jak před samotným dělením, tak později v obou kompartmentech. Klíčovým transkripčním faktorem v tomto procesu je Spo0A, jehož stav fosforylace určuje jeho schopnost vázat se na promotory a tím regulovat genovou expresi. Sporulace je dále závislá na čtyřech sigma faktorech, z nichž každý rozpoznává specifickou skupinu promotor a tedy přepisuje specifickou skupinu genů. Tyto sigma faktory jsou označeny jako F, G, E, K. První z nich, sigmaF, se v prespóře aktivuje po vytvoření septa a ovládá sekvenční aktivitu ostatních tří sigma faktorů. Jeho aktivace je proto kontrolním bodem celé sporulace.  Mezi nejvýraznější morfologické změny doprovázející sporulaci patří obalení malé buňky membránou uvnitř větší mateřské buňky. Tento krok následuje po zformování septa. Proces vykazuje určité podobnosti s fagocytózou u eukaryotických buněk. Tato analogie však není příliš významná, jelikož sporulující buňky jsou obaleny vrstvou peptidoglykanu, který obalí i prespóry. Peptidoglykan představuje pevné rozdělení obou buněk a je napojen na peptidoglykanové vrstvu tvořící vnější obal komplexu mateřské buňky a prespóry. Mezi mateřskou buňkou a prespórou se nacházejí dvě membrány - vnější membrána, která se začala formovat na straně polárního septa mateřské buňky a vnitřní membrána, jejíž budování započalo na prespórové straně polárního septa. Vnější membrána je zpočátku spojena s cytoplazmatickou membránou, takže proteiny exprimované v mateřské buňce prostupují obě membrány. Plášťové proteiny nejsou mezi sporulujúcimi druhy všeobecně evolučně konzervované a jejich identifikace je technicky náročná.

Použití v biotechnologiích.

"B. subtilis" patří mezi nejpoužívanější grampozitivní bakterie v průmyslové produkci rekombinantních proteinů. Tedy proteinů nepřirozených pro svůj druh, které jsou uměle vnesené do jeho genomu technikami genové rekombinace. Průmyslové kmeny "B. subtilis" sekretují mnoho rekombinantních proteinů. Hostitelské kmeny používané pro úspěšnou expresi proteinů jsou často deletované pro geny amyE, APRE, nPro, spollAC, srfC a transformovány pomocí přírodní kompetence. Genom "Bacillus subtilis" byl zesekvenovaný. Nenašla se v něm produkce škodlivých exotoxinů, ani endotoxinů. Proteiny jím vytvořené lze zpracovat jednoduše, bez nutnosti rozrušení buněk nebo chemického zpracování. To má za následek relativně velký a cenově výhodný výtěžek.  Hlavním problémem produkce proteinů v "B. subtilis" je, že produkuje množství proteáz, z nichž některé rozkládají rekombinantní proteiny. Patří sem sedm známých proteáz, z nichž pět je extracelulárních:  První dva enzymy jsou zodpovědné za 96-98% extracelulární protázové aktivity. Další výzkumné skupiny oznámily šest až osm extracelulárních proteáz. Kmen "B. subtilis" vyvinutý pro genové inženýrství má deficit osmi extracelulárních proteáz.

Bacillus subtilis (česky někdy bacil senný) je grampozitivní sporulující aerobní bakterie. Je nepatogenní a žije v půdě. Patří mezi bakterie, které na těžký nedostatek výživných látek odpovídají tvorbou endospóry - morfologicky odlišného typu buňky. Termín endospóra je v užším smyslu vyhrazen pro útvary tvořené bacily a klostridiemi, ačkoli podobné spóry produkují i streptomycety. Endospóra je metabolicky stagnující a vůči podmínkám prostředí velmi odolná buňka schopná přežít teplotní extrémy, sucho a vysokou dávky ionizujícího záření. Odhadovaná životnost endospóry se pohybuje mezi tisíci až miliony let. Proces opětovné přeměny endospóry na metabolicky činnou bakterii se nazývá germinace neboli pučení. Díky známému genomu, nepatogénnosti a vnější membráně bez obsahu lipopolysacharidů je "Bacillus subtilis" používaný k průmyslové produkci rekombinantních proteinů.

Bacillus subtilis, known also as the hay bacillus or grass bacillus, is a Gram-positive, catalase-positive bacterium, found in soil and the gastrointestinal tract of ruminants and humans. A member of the genus "Bacillus", "B. subtilis" is rod-shaped, and can form a tough, protective endospore, allowing it to tolerate extreme environmental conditions. "B. subtilis" has historically been classified as an obligate aerobe, though evidence exists that it is a facultative anaerobe. "B. subtilis" is considered the best studied Gram-positive bacterium and a model organism to study bacterial chromosome replication and cell differentiation. It is one of the bacterial champions in secreted enzyme production and used on an industrial scale by biotechnology companies.


Historie odposlechů.

Asi největší boom zažilo odposlouchávání telefonních hovorů za minulého režimu. Státní bezpečnost sledovala tisíce lidí mezi nimi nejen odpůrce komunistického režimu. Sledování probíhalo již od začátku roku 1948 a pokračovalo až do pádu režimu na konci 80. let. V dnešní době, kdy je možné zakoupit odposlouchávací zařízení běžně u prodejců v internetových obchodech, není problém, aby kdokoliv mohl sledovat jakékoliv zařízení.

Legální odposlech.

Legální odposlech je striktně monitorován v mnoha zemích, aby nedošlo k zneužití soukromí a ochrany osobních údajů. V České republice vydává soudce na žádost státního zástupce "příkaz k odposlechu a záznamu telekomunikačního provozu" za podmínek stanovených v § 88 trestního řádu; zákonnost odposlechu může přezkoumat Nejvyšší soud. Povolení k odposlechu se uděluje většinou v případech, kdy je jeho užití potřebné k vyšetřování, protože může posloužit jako důkazní materiál. Neautorizovaný odposlech je potom označován jako trestný čin. V současné době je ale velmi obtížné vypátrat pachatele. Odposlech probíhá přes telefonního operátora a na základě identifikace uživatele, k identifikaci slouží např. telefonní číslo, IMSI, TMSI apod. V tomto případě hovoříme o tzv. "offline odposlechu", kdy se záznam rozhovoru se získává zpětně (v ČR prostřednictvím "příkazu k zjištění údajů o telekomunikačním provozu").

Ilegální odposlech.

Pokud je konverzace sledována třetí stranou bez souhlasu úřadu, hovoříme o ilegálním odposlechu. Nahrávat lze buď na klasickou pásku, do nahrávacího zařízení nebo do počítači či notebooku se software pro nahrávání hovorů. Vše probíhá automaticky, monitoruje se pomocí indukční cívky, přímého připojení k lince nebo pomocí zkušebního mikrotelefonu ().

GSM interceptory.

Jednou z možností odposlechu mobilních telefonů je použitá GSM interceptorů. Je to zařízení o velikosti DVD přehrávače, které je připojené k osobnímu počítači, který je vybaven GSM anténami a zároveň má nainstalovaný odposlouchávací software. Výrobce uvádí, že toto zařízení dokáže odposlouchávat až osm telefonů najednou a to na vzdálenost desítek kilometrů. Dosah pak závisí na hustotě sítě a liší se dle toho, jestli odposlech probíhá v řídce osídlené oblasti nebo ve městě. Dosah zařízení ve městě se pohybuje od několika stovek metrů až kilometrů. V řidčeji obydlených oblastech je dosah daleko vyšší.  Výhodou interceptorů je, že jsou malé a tudíž snadno přemístitelné. Uvedení do provozu trvá jen několik málo minut a není nutné znát identifikační údaje odposlouchaného hovoru. U GSM interceptorů rozlišujeme dva typy odposlechů, "aktivní" a "pasivní. "Aktivní odposlech probíhá tak, že se zařízení přihlásí do sítě daného operátora a začne se vydávat za jeho základnovou stanici. Zařízení tedy zachytává vysílaný signál z jednoho mobilního telefonu a posílá jej dál. Nevýhodou tohoto typu odposlechu je, že jej operátor může snadno odhalit. Pasivní odposlech byl velmi dlouho technicky náročný a téměř se nepoužíval. Během něj se zařízení nemusí na základnovou stanici přihlašovat. To z toho důvodu, že je schopné celou komunikaci samostatně dešifrovat, pokud byla použita šifra A5/2. Vysledovat sledovací zařízení je pak nemožné. V současné době se z GSM interceptorů stává velmi výnosný obchod. Na trhu jsou k dostání různé druhy hardware a software s odlišnými vlastnostmi.

Odposlech telefonního hovoru (anglicky "telephone tapping" nebo také "wire tapping") je sledování telefonní nebo internetové konverzace třetí stranou. Je-li odposlech zprostředkován v souladu se zákonem, jedná se o odposlech legální. Odposlech dále dělíme na "pasivní" a "aktivní". Pasivní odposlech pouze monitoruje provoz linky, aktivní pak linku/hovor ovlivňuje nebo mění přenášený obsah.

Telephone tapping (also wire tapping or wiretapping in American English) is the monitoring of telephone and Internet-based conversations by a third party, often by covert means. The wire tap received its name because, historically, the monitoring connection was an actual electrical tap on the telephone line. Legal wiretapping by a government agency is also called lawful interception. Passive wiretapping monitors or records the traffic, while active wiretapping alters or otherwise affects it.


Život.

V dětství se Maierová několikrát stěhovala mezi francouzskými podalpskými vesničkami a New Yorkem. Kolem roku 1930 rodinu dočasně opustil otec. Ve Francii tak žila se svou matkou nejprve v Saint-Bonnet-en-Champsaur, v roce 1935 v sousední obci Saint-Julien-en-Champsaur. Před rokem 1940 se vrátily do New Yorku, kde žil její otec a bratr Charles.  Fotografovala několika různými přístroji, nejvíce fotografií zřejmě vzniklo fotoaparátem značky Rolleiflex. Díky tomu, že jej neměla před obličejem, ale na hrudníku, mohla s objekty svého zájmu udržovat oční kontakt.  Byla uzavřeným člověkem, nikdy nenavázala vážnější známost. Do svých pokojů zásadně nepouštěla cizí osoby a v laboratořích, kde si nechávala vyvolávat fotografie, uváděla vymyšlená jména.  Zemřela osamělá a prakticky bez prostředků ve věku 83 let.

Spor o dědictví.

Největší část fotografií Maierové je v držení Johna Maloofa, který koupil desítky tisíc negativů při dražbě jejího majetku. Zaplatil za ně necelých 400 dolarů. Aby vypátral její příbuzné, najal si genealogy. Muži jménem Sylvain Jaussaud, kterého experti označili za nejbližšího příbuzného, pak zaplatil nezveřejněnou částku za práva k jejímu dílu.  Dalších asi 17 500 negativů má Jeffrey Goldstein z Chicaga. Oba muži negativy začali prodávat, což vadilo bývalému komerčnímu fotografovi a právníkovi Davidu C. Dealovi. Najal vlastní genealogy. Ti v jihofrancouzském městě Gap našli bývalého státního úředníka Francise Bailleho, který je podle nich tím pravým nejbližším příbuzným. O svém příbuzenství s Maierovou neměl Francis Baille do té chvíle ani tušení, poté však začal usilovat o to, aby byl uznán za jejího dědice.  Spor se může táhnout roky. Dokud bude trvat, může to zabránit dalšímu zveřejňování díla Maierové.

Film.

V roce 2013 natočil John Maloof celovečerní dokumentární film "Hledání Vivian Maier" (Finding Vivian Maier, 83 minut). Film do České republiky uvedla společnost Aerofilms, česká premiéra proběhla 4. prosince 2014.

Vivian Maierová, plným jménem Vivian Dorothea Maier (1. února 1926 Bronx, New York – 21. dubna 2009 Chicago) byla americká umělecká fotografka, která se věnovala zejména dokumentování pouličního městského života. Její matkou byla Francouzka Maria Jaussaudová, otcem Rakušan Charles Maier. Pracovala v nekvalifikovaných profesích, zejména jako chůva. Vytvořila kolem 150 tisíc fotografií a dvou tisíc svitkových filmů, které však za svého života neuveřejňovala. Její majetek byl po smrti vydražen a většinu fotografií postupně získal historik a sběratel John Maloof, který je začal postupně uveřejňovat na internetu. Následovala vlna zájmu o doposud neznámou umělkyni, Maierové se rychle dostalo mezinárodního uznání a byla uspořádána řada výstav jejích fotografií.

Vivian Dorothy Maier (February 1, 1926 – April 21, 2009) was an American street photographer whose work was discovered and recognized after her death. She worked for about 40 years as a nanny, mostly in Chicago's North Shore, while pursuing photography. She took more than 150,000 photographs during her lifetime, primarily of the people and architecture of Chicago, New York City, and Los Angeles, although she also traveled and photographed worldwide.


Výskyt.

Palearktický druh vyskytující se od severu Pyrenejského poloostrova a jihu Velké Británie přes jih Skandinávie, Pobaltí, Západní a Střední Evropu, Balkán, jižní část evropského Ruska, Malou a Střední Asii a jižní Sibiř až po Koreji a Japonsko. Vyhynul v Nizozemsku a Anglii, do Anglie byl úspěšně nově vysazeny populace ze švédského ostrova Ölandu.  V minulosti býval v České republice rozšířen po celém území a v současnosti přežívá jen na hrstce lokalit. Obvykle se jedná o mikropopulace několika desítek až stovek jedinců. Za hojnější lze jeho výskyt považovat jen na východě Moravy, ve Vsetínských vrších a v Bílých Karpatech.

Vzhled.

Největší modrásek žijící v ČR, jeho přední křídla dosahují rozpětí 35 až 40 mm. Na svrchní straně křídel mají motýli modravý nádech (samci mnohem silnější) a spodní stranu mají světle hnědou. Od ostatních druhů příbuzných modrásků se liší především dvěma řadami černých skvrn u okraje na spodní straně zadních křídel a výraznými skvrnami na horní straně předních křídel.

Ekologie.

Výskyt tohoto druhu je svázán s nehnojenými, extenzivně spásanými pastvinami, vřesovišti a nízkostébelnými stepmi se slabým zapojením porostů, případně s travnatými plochami s nízkými rostlinami které bývají ob dva nebo tři roky sesečeny nebo spaseny. Vyhýbá se loukám s homogenním porostem které se sečou jednou nebo vícekrát ročně. Nejlépe se mu daří na lokalitách s nedávno ukončenou hospodářskou činností, na svažitých členitých místech situovaných k jihu nebo jihozápadu a s jen nesouvisle zapojeným bylinným patrem a vyvinutým mechovým pokryvem. Takové prostředí je nejvhodnější pro růst jeho živných rostlin mateřídoušky i dobromysli obecné a pro život hostitelských mravenčích kolonií rodu "Myrmica". Pokus se životní podmínky na stanovišti rapidně zhorší, modrásek černoskvrnný obvykle vyhyne. Není schopen přesídlit na větší vzdálenost, létá nejdále 2 km od místa vylíhnutí.

Rozmnožování.

Druh vytváří jen jednu generaci ročně, v podhorských podmínkách Západních Karpat žijí jeho dospělci od konce června do poloviny srpna. V té době se samice musí spářit a naklást vajíčka, obvykle je dává jednotlivě do nerozvinutých vrcholových částí květenství živných rostlin. Je-li v květenství více vajíček dojde mezi housenkami ke kanibalismu a přežívá pouze jedna.  Housenka vyžírá semeníky květů a celkem rychle prodělá instary. Po třetím sleze z mateřské rostliny a na zemi začne ze speciální žlázy na zádech vylučovat směs cukrů a aminokyselin, láká tak mravence aby ji odnesli do mraveniště; jinak zahyne. Nejčastěji ji adoptuje dělnice druhu "Myrmica sabuleti" nebo "Myrmica scabrinodis". Zásadní podmínkou je, aby housenka nebyla od mraveniště vzdálená více než 2 m, což je akční rádius mravenců tohoto rodu.  V mraveništi je housenka uložena do oddělení mezi larvy, mravenci ji nekrmí ale chrání před případnými parazity. Housenka se sama živí larvami a kuklami svých hostitelů pro které produkuje medovici podobně jako mšice. Jedna během svého vývoje sežere asi 230 potenciálních mravenců, větší počet housenek mraveniště úplně zlikviduje. Během zimy housenka společně s mravenci hibernuje. S nástupem léta se zakuklí a po třech týdnech se z kukly vylíhne imago které musí před mravenci utéct. V době opouštění mraveniště má na křídlech dlouhé šupiny které ho chrání před útočícími mravenci. Samci se líhnou o málo dříve před samicemi.  Housenku modráska černoskvrnného přijmou do svého hnízda téměř všechny druhy mravenců rodu "Myrmica", jsou však značné rozdíly v počtech přežití. Mnohá mraveniště tohoto rodu jsou tak málo početná, že jen stěží uživí jednu housenku.

Ohrožení.

Modrásek černoskvrnný je celoevropsky ustupující druh. Tuzemský výskyt tohoto motýla, v minulosti zcela hojného, se zmenšil do několika drobných populací na malém počtu lokalit v podhorských oblastech. Světlou výjimkou jsou některá horská údolí v Karpatech na východě Moravy kde v CHKO Beskydy a CHKO Bílé Karpaty ještě přežívají životaschopné populace.  Hlavní příčinou tohoto burcujícího jevu jsou hluboké změny ve využívání zemědělské krajiny. Intenzifikací zemědělství s nadužíváním hnojiv, melioracemi a získáváním orné půdy na úkor luk, pastvin a ladem ležících pozemků i nepromyšleným zalesňováním byli dříve hojní živočichové zbavení svých přirozených biotopů.

Ochrana.

Tento druh modráska je chráněný legislativou EU i ČR. Je začleněn do Bernské úmluvy (přílohy č. II), podle IUCN je téměř ohrožený (NT), v „Červeném seznamu bezobratlých ČR z roku 2005“ je shodně jako ve „vyhlášce MŽP ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb.“ zařazen mezi kriticky ohrožené druhy (CR).

Modrásek černoskvrnný ("Phengaris arion") je druh vzácně se vyskytujícího motýla z rodu "Phengaris" který má komplikovaný vývoj označovaný jako obligátní parazitická myrmekofilie. Specializuje se na dva rozdílné zdroje potravy, na živnou rostlinu a symbiotické druhy mravenců.

The large blue ("Phengaris arion") is a species of butterfly in the family Lycaenidae. The species was first defined in 1758 and first recorded in Britain in 1795. In 1979 the species became extinct in Britain but has been successfully reintroduced with new conservation methods. Currently large blue is classified as "near threatened" on the IUCN Red List of Threatened Species. Today "P. arion" can be found in Europe, the Caucasus, Armenia, western Siberia, Altai, north-western Kazakhstan and Sichuan.


Legislativa.

Homosexualita je na tomto území kriminalizovaná od r. 1888 až do dneška. Podle § 409 somálského Trestního zákoníku z r. 1973 může soud uložit osobě, která vykoná pohlavní styk s osobou téhož pohlaví, až tříletý trest odnětí svobody. Jiný způsob uspokojení chtíče, kromě pohlavního styku, je trestán odnětím svobody s délkou trvání dvou měsíců až dvou let. Podle § 410 somálského Trestního zákoníku z důvodu dodatečného zajištění opatření proti homosexuálním aktům může soud propuštěným věznům nařídit policejní dohled z důvodu opatření proti recidivě.

HIV/AIDS prevence.

Samotný přístup k informacím ohledně plánování rodiny je zde silně omezen, protože lidská sexualita je v zemi de facto tabu. Humanitární pracovníci vycházející z toho, že se islámská společnost brání veřejné diskusi ohledně toho, jak se virus šíří. Since 1999, much of the AIDS/HIV education and care has come from international organizations such as the United Nations.Od r. 1999 se provozují AIDS/HIV osvěty díky působení mezinárodních zdravotnické organizací OSN.  I přesto se Somálsko řadí mezi země s nejnižším počtem nakažených virem HIV/AIDS v rámci afrického kontinentu. To je pravděpodobně způsobeno muslimskou mentalitou somálské společnosti a oddaností islámské morálce.Zatímco odhad výskytu HIV v Somálsku roku 1987 (první případ v tom roce) byl 1 % dospělých osob, tak od r. 2007 se jednalo jen o 0,5 % dospělé somálské populace.

LGBT organizace.

Od r. 2004 zde údajně existuje jistá organizace sdružující LGBT osoby v Somálsku.

Životní podmínky.

Znění zprávy Ministerstva zahraničí Spojených států amerických ohledně lidských práv: "Sexuální orientace je zde považována za jedno z největších společenských tabu a neexistují zde vůbec žádné veřejné diskuse ohledně této problematiky. Nebyly však zaznamenány žádné zprávy o násilí nebo diskriminaci na základě sexuální orientace.

LGBT práva v Somálsku spadají do oblasti působení somálských federálních zákonů. Homosexualita jako taková je ilegální a může být trestána až 3 lety vězení.

Lesbian, gay, bisexual, and transgender (LGBT) persons in Somalia face legal challenges not experienced by non-LGBT residents. LGBT is highly illegal in Somalia; same-sex sexual activity could be punished by up to death. LGBT persons are regularly prosecuted by the government and additionally face stigmatization among the broader population.


Popis.

Stálezelený, jehličnatý, rychle rostoucí (více než 30 cm za rok, více než 4,5 m za 10 let) strom, dorůstající do 30-35 m. Kmen je oblý a sloupovitý a dosahuje průměru až 1,2 m. Koruna je kuželovitá či vejčitá a hustá. Větve hlavní (větve prvního řádu) vyrůstají vodorovně ze střední větve (osová větev vedoucí, která je pokračováním kmene) a v horní části koruny směřují vzhůru, ve spodní části koruny směřují dolů; větve vedlejší (větve druhého, třetího, čtvrtého a vyšších řádů, které vyrůstají z větví hlavních) rostou též vodorovně, čímž tvoří pro tento strom typickou korunu, která se s věkem stromu vyrovnává a stává se někdy nepravidelnou. Borka je zpočátku hladká a světle šedohnědá, později rozpraskaná a tmavnoucí.  Pupeny jsou červenohnědé a vejčité. Letorosty jsou štíhlé a pevné, rýhované, v rýhách mírně chlupaté, žlutošedohnědé (u "Abies × sibirico-nephrolepis" šedohnědé a chlupaté). Jehlice jsou spirálovitě uspořádané, směřující vzhůru, u základny silně zakroucené, 1-3 cm dlouhé (hybrid "Abies × sibirico-nephrolepis" má jehlice kratší) a 2 mm široké; seshora šedozelené, vespod se dvěma stomatárními šedobílými proužky, na špičce proměnlivé – vroubkované až špičaté.  Samčí šištice jsou postranní, seskupené na rubu jehličí a žlutozelené. Samičí šištice (šišky) jsou válcovité, vzpřímené, postranní, často po několika nahloučené, tupé, 4,5-7,5 cm dlouhé a 2-3,5 cm široké (u "Abies × sibirico-nephrolepis" jsou šišky větší), zpočátku purpurové (či zpočátku zelené – ty jsou popisovány jako "Abies nephrolepis" forma "chlorocarpa"), později dozráváním hnědé, s kuželovitými, vytrvalými a tmavohnědými vřeteny; semenné šupiny jsou ve středu šišek ledvinovitého tvaru a 10-12 mm dlouhé a 15-18 mm široké, podpůrné šupiny jsou 14-20 mm dlouhé a zahrnuté či mírně vyčnívající. Semena jsou obvejčitě klínovitá, černá, 5 mm dlouhá a 3 mm široká, s načernalým, 6 mm dlouhým a 5 mm širokým, křídlem. Děložních lístků je 4-5. Strom kvete v dubnu až květnu, semena dozrávají v září až říjnu.

Příbuznost.

Jedle mandžuská ("Abies nephrolepis") je blízce příbuzná s: jedlí korejskou "Abies koreana", jedlí sachalinskou "Abies sachalinensis", jedlí Veitchovou "Abies veitchii" a jedlí sibiřskou "Abies sibirica". Jedle mandžuská ("Abies nephrolepis") se v Číně (v provincii Chej-lung-ťiang) přirozeně kříží s jedlí sibiřskou "Abies sibirica" a vzniklý hybrid (kříženec) se nazývá:

Výskyt.

Čína (provincie Che-pej, Chej-lung-ťiang, Ťi-lin, Liao-ning, Šen-si); Severní Korea; Rusko (Amurská oblast, Chabarovský kraj, Přímořský kraj).

Ekologie.

Horský strom, roste v nadmořských výškách 500-700 m na východní Sibiři a 750-2000 m v severovýchodní Číně, v rozmanitých, dobře odvodňovaných, horských půdách, optimální pH půdy je 5,6-6,5 (kyselá až mírně kyselá půda), ve studeném klimatu (mrazuvzdorný do −40 °C) s krátkými, studenými a vlhkými léty a dlouhými, studenými zimami. Voda se zde vyskytuje většinou ve formě sněhu. Strom dobře roste při plném oslunění. Jedle mandžuská obvykle roste dohromady s: jedlí sibiřskou, borovicí korejskou, smrkem ajanským, borovicí zakrslou, jalovcem chvojkou "Juniperus sabina" varieta "davurica", smrkem sibiřským, borovicí sibiřskou, jeřábem ptačím "Sorbus aucuparia" (synonymum "Sorbus amurensis"), aktinidií kolomiktou a dalšími.

Využití člověkem.

V severovýchodní Číně a Koreji je důležitým zdrojem dřeva, používaného v tesařství, na výrobu překližky a dýhy.

Ohrožení.

Jedle mandžuská není podle organizace IUCN ohrožena; tendence stavu její populace nicméně klesá. Hlavní ohrožení pro strom představuje především kácení, které je pro populaci stromu obzvláště nebezpečné v kombinaci s lesními požáry a spásáním, které snižují či brání regeneraci populace jedle mandžuské. Část populace stromu se vyskytuje v chráněných oblastech, nicméně větší část jeho populace se vyskytuje mimo tyto oblasti.

Jedle mandžuská ("Abies nephrolepis") je jehličnatý strom, pocházející ze severovýchodní Asie – z Číny, Severní Koreje a Ruského Dálného východu.

Abies nephrolepis, commonly known as Khingan fir, is a species of fir native to northeastern China (Hebei, Heilongjiang, Jilin, Liaoning, Shaanxi), North Korea, South Korea, and southeastern Russia (Amur Oblast, Jewish Autonomous Oblast, Primorsky Krai, southern Khabarovsk Krai).


Zákony týkající se homosexuality.

V únoru 2005 zatkla policie skupinu 28 údajných homosexuálů, kteří měli měli během svého setkání před restaurací rychlého občerstvení rušit veřejný klid. 27. října policie podnikla razii na večírek, kde měli homosexuálové údajně oslavovat svatbu.

Zákony proti homosexualitě v médiích.

První zákony byly přijaty v r. 1961. Kuvajtské právo tehdy přijalo několik opatření ohledně LGBT témat.  V r. 2000 Kuvajt vyzval odvolací soud ke znovuotevření případu soudu nižšího stupně ohledně dvou spisovatelek, jejichž literatura zobrazovala homosexualitu, a které nebyly za to pokutovány.

Změna pohlaví v Kuvajtu.

Před r. 2008 byl crossdressing v Kuvajtu legální. Od r. 2008 veřejný crossdressing ilegální.  V r. 2003 Kuvajtský občansko-právní soudní dvůr zamítnul případ 25leté ženy, která žádala o změnu jména a dokladů po chirurgické změně pohlaví provedené v Thajsku. Ačkoliv o rok později, dle dalších zpráv Kuvajt rozhodl, že je možné transsexuálům v Kuvajtu změnit doklady tak, aby odpovídaly jejich fyzickému vzhledu, na základě poskytnutých důkazů však byla osoba považována státem stále považována za ojedinělou lékařskou anomálii.

LGBT organizace v Kuvajtu.

V r. 2007 Al Arabiya new sdělily, že skupina Kuvajtců požaduje svolení k založení nové asociace, která by bojovala za práva LGBT Kuvajtců. Všechny významné skupiny a kluby byly schváleny Ministerstvem práce a sociálních věcí, které se k žádosti nevyjádřily.

Případy HIV/AIDS.

V r. 1988 kuvajtský ministr zdravotnictví zveřejnil zprávu ohledně HIV infekce v Kuvajtu, především s ohledem na národnost, rodinný stav a sexuální orientaci. V r. 2004 OSN zjistilo a zveřejnilo, že 6 % případů HIV bylo způsobeno nechráněným pohlavním stykem mezi muži.  V r. 1992 Kuvajtská národní správa postavila mimo zákon známé případy přenosu HIV na jinou osobu.

Lesby, gayové, bisexuálové, transexuálové (LGBT) se v Kuvajtu mohou potýkat s problémy, s nimiž se většinová populace Kuvajtu nesetkává. Dobrovolná sexuální aktivita mezi ženami je v Kuvajtu legální, ale mužský homosexuální styk je ilegální. Kuvajtské zákony neuznávají stejnopohlavní manželství.

Lesbian, gay, bisexual, transgender (LGBT) persons in Kuwait face challenges not experienced by non-LGBT Kuwaitis. Homosexuality is not specifically outlawed but gay people can be prosecuted under the "debauchery" law. LGBT persons are regularly prosecuted by the government and additionally face stigmatization among the broader population.