Základní složky ELISA testu.

Pro imunoenzymatickou reakci jsou používány různé typy enzymů a substrátů (enzym/substrát):  Alkalická fosfatáza (AP) / paranitrofenyl fosfát (PNPP), žlutý produkt rozpustný ve vodě, absorbuje světlo o vlnové délce 405 nm  Křenová peroxidáza (HRP) / 2,2'-Azinobis [3-ethylbenzothiazoline-6- kyselina sulfonová]-diammoniová sůl (ABTS) zelený produkt, absorbuje světlo o vlnové délce 410 a 650 nm, ortho-fenyldiamin dihydrochloride (OPD) ve vodě rozpustný žluto-oranžový produkt, vlnová délka 492 nm, 3,3',5,5'-tetramethylbenzidin (TMB) modrý produkt, po přidání kyseliny sírové nebo fosforečné přeměna na žlutý produkt, absorbance 450 nm.  Beta galaktosidáza (β-Gal) / o-nitrofenol-β-D-galactopyranosid (ONPG), Naftol-AS-Bl-beta-D-galactopyranosid (Nap-Gal), and 4-Methyl-umbelliferyl-beta-D-galactopyranosid (MUm-Gal), chlorfenolová červeň β-D-galactopyranosid (CPRG)

Způsoby detekce antigenu.

Používají se tyto čtyři detekce:  Primární protilátky jsou přímo konjugované s enzymem.  Dno jamky 96-jamkové destičky je potažené protilátkami, které vážou antigen. Na antigen se vážou i detekční protilátky. Může se jednat o ELISA přímou i nepřímou.  Primární protilátka je inkubována s antigenem. V reakci vznikají komplexy antigenu s protilátkou. Čím více antigenu je ve vzorku, tím méně volných protilátek zůstane. Tato suspenze je poté přidány do jamky s imobilizovaným antigenem. Volné primární protilátky se vážou na imobilizovaný antigen a jsou detekovány enzymaticky značenými sekundárními protilátkami. Nakonec je přidán chromogenní substrát. Koncentrace antigenu je nepřímo úměrná intenzitě signálu.

Praktické použití.

Metody ELISA se využívají k diagnostice infekčních nemocí člověka a zvířat. Stanovují se buď protilátky proti konkrétnímu patogenu nebo se detekují přímo prionové, virové, bakteriální, parazitární antigeny. Antigen lze detekovat v séru, tkáních a tkáňových tekutinách (např. mozkomíšní mok), trusu (stolici) a slinách atd. Detekce patogenů v trusu se označuje jako "koproantigen ELISA". Dále se ELISA používá k detekci některých toxinů, hormonů, celé řady proteinů, případně dalších bioaktivních látek. Vědci pracují i na vývoji metod ELISA pro kosmický výzkum, například k detekci forem života na Marsu.

ELISA (z angl. Enzyme-Linked ImmunoSorbent Assay), někdy také označovaná jako EIA (Enzyme Immunoassay) je jednou z nejpoužívanějších imunologických metod sloužících k detekci a stanovení koncentrace antigenů nebo protilátek. Principem této metody je imunoenzymatické reakce bezbarvého (chromogenního) substrátu, který je hydrolyzován v barevný produkt a lze měřit spektrofotometricky. Intenzita zabarvení koreluje s koncentrací detekovaného antigenu nebo protilátky. ELISA využívá dvou základních vlastností imunoglobulinů. Za prvé je to schopnost vázat se na povrch plastů (např. polystyrenu) a v druhé řadě pak schopnost vázat enzymy na Fc fragmenty (viz protilátka) imunoglobulinových molekul.

The enzyme-linked immunosorbent assay (ELISA) (, ) is a commonly used analytical biochemistry assay, first described by Engvall and Perlmann in 1971. The assay uses a solid-phase type of enzyme immunoassay (EIA) to detect the presence of a ligand (commonly a protein) in a liquid sample using antibodies directed against the protein to be measured. ELISA has been used as a diagnostic tool in medicine, plant pathology, and biotechnology, as well as a quality control check in various industries.


Poloha.

Petra se nachází na jihu Jordánska přibližně tři hodiny cesty od Ammánu, dvě hodiny od Akaby a jednu a půl hodinu od Vádí Ram. Petra se nachází v údolí nazvaném Vádí Musa. Místo je ukryté před okolním světem hradbou skal a leží v samotném srdci Šarských hor. Město vzniklo na křižovatce karavanních cest. Do města vede pouze jedna cesta procházející moderním městem Vádí Musa.

Historie.

Před devíti tisíci lety se zde začaly objevovat první zemědělské osady. Po dalších tisíc let tudy procházelo mnoho nomádských kmenů, ale rozvoj oblasti přišel až rostoucí potřebou navázat kontakt s tehdejšími mocnostmi, kterými byly Egypt a Mezopotámie.  První zmínky o Petře pocházejí ze Starého zákona, jedná se o vyprávění, jak Izraelité po čtyřiceti letech strávených na poušti přišli do Edomu. Legenda dále vypráví o tom, jak byl Mojžíš nucen Bohem vyprosit vodu ze skály pro Izraelity. Mojžíš na místo toho do skály udeřil holí a z onoho místa vytryskl pramen, který od té doby nese jméno Ain Musa. V bibli je Petra nazývána slovem Selá. Slovo je původem z hebrejštiny a označuje skálu nebo také kámen.  Oblast osídlili ve 2. pol. 4. st. př. n. l. Nabatejci, kteří zde vytvořili monarchii, která díky obchodování zbohatla. Město bylo vybudováno ve velice výhodném terénu, bylo prakticky schované v horách, a vzhledem k tomu sloužilo jako útočiště a shromaždiště okolních kmenů.  Petra obchodovala kvůli snadnému přístupu k Rudému moři s Arábií a Mezopotámií a také měla velmi dobrý přístup k syrským přístavům a toto vše umožnilo zviditelnit vliv řecké kultury na její architekturu. Některé památky vytesané do skal během 1. století našeho letopočtu toto potvrzují. Počet obyvatel v době jejího největšího rozkvětu se pohyboval mezi třiceti a čtyřiceti tisíci obyvatel, z nichž většinu tvořili obchodníci. Postupem času začal význam města upadat.  V roce 1812 byla Petra znovuobjevena švýcarským cestovatelem a objevitelem Johannem Ludwigem Burckhardtem. Kvůli nedůvěřivosti beduínů nemohl však město prozkoumat. Později toto místo prozkoumal po povolení, které získal, David Roberts, který pak proslul svými kresbami dalších oblastí například v Palestině, Egyptě, Jeruzalémě a v mnoha dalších.  Dnes je Petra turistickou atrakcí Jordánska. V roce 1985 byla zařazena na seznam světového kulturního a přírodního dědictví UNESCO. Dne 7. července 2007 byla jmenována novým divem světa.  Petra je často využívaná jako kulisa filmů. Vidět ji můžeme například ve filmech: "Indiana Jones a poslední křížová výprava" (1989), "" (2009).

Architektura.

Petra má tvar amfiteátru. Od východu na západ má délku přibližně jeden kilometr a od severu k jihu půl kilometru. Skály, které město ukrývají, jsou vysoké kolem tři sta metrů. Ve městě a na skalách se nacházely různé stavby a významná místa. A také se zde mísily vlivy různých stylů. Najdeme zde egyptský, řecký a římský styl.

Sík.

Tímto slovem je označována soutěska vedoucí do města. Je dlouhá přes jeden kilometr a široká kolem 5 metrů, ale v některých místech úzká tak, že je možné dotknout se obou stran rozpaženýma rukama. Stěny mají výšku přibližně dvě stě metrů. Na začátku se nachází most, který měl bránit zatopení vodou z Wádí Musa. V některých místech jsou viditelné vodní kanály, které sloužily jako přívod vody do města. V roce 1997 zde bylo odkryto při vykopávkách římské dláždění.

Al-Khazneh.

V překladu znamená Al-Chaznech pokladnici. Tuto budovu najdeme hned po východu ze soutěsky Sík. Její výhodná poloha ji chránila před přírodními vlivy. Pokladnici vytesali do železitého pískovce a původně měla sloužit jako hrobka nabatejského krále Arety III. Stavba má velmi propracované detaily, které znázorňují některé božské postavy, například Diovy syny nebo bohyni Tyché. K pokladnici se pojí legenda, že jeden z egyptských faraonů umístil do urny uprostřed horního patra poklad. Někteří z místních lidí této pověsti uvěřili a ve snaze poklad získat, do urny stříleli nebo na ní házeli oštěpy. V současné době je původně hladký povrch zvrásněn otvory po kulkách. Vytesána do skály byla zřejmě mezi lety 100 před naším letopočtem a 200 našeho letopočtu. Na výšku stavba měří 43 metrů a na šířku přibližně 30 metrů.

Divadlo.

Před 2000 lety bylo vytesáno do skály Nabatejci. Hlediště mělo 45 řad, ve kterých našlo místo 3 000 diváků. V průběhu času divadlo upravili Římané. Kvůli rozšíření pro 8 500 diváků zbourali několik hrobek v blízkosti. V roce 363 n. l. v důsledku zemětřesení, které divadlo poničilo, byly některé jeho části použity pro výstavbu dalších staveb v Petře.

Kolonádní ulice.

Místo bylo postavené v roce 106 n. l. Tvoří centrum města a na jejím začátku se nachází kašna zasvěcená nymfám. Do tohoto místa se stahovala voda vedená Síkem. Vedle kolonády se nacházelo tržiště, které bylo směrem na jih, na sever bychom kdysi mohli najít královský palác. Kolonáda končí branou, která dělí obchodní část města od části posvátné, kde najdeme především chrámy.

Ad-Dér.

Tato stavba podobající se svým vzhledem pokladnici se v překladu nazývá klášter. Jeho výška je 45 a na šířku měří 50 metrů. Vytesán do skály byl přibližně v 1. stol. n. l. a původně měl sloužit jako hrobka. Označení klášter si získal podle křížů, které najdeme uvnitř stavby. Dříve bylo možné po úzké stezce při klášteře vylézt k jednomu místu nad ním, ale po nehodě, kdy se po pádu po tomto výstupu jedna turistka zabila, a s ohledem na monumentální stavbu, bylo šplhání nad klášter zakázáno. Z místa je nádherný pohled na krajinu a okolí.

Ostatní památky.

V Petře dále najdeme:

Nabatejci.

Původ tohoto národa je dodnes nejasný. Předpokládá se, že to byli kočovní nomádi, kteří obývali severozápadní a severní Arábii a postupem času se začali usídlovat v této oblasti. Byli to velmi schopní obchodníci a také se živili jako vedoucí karavan. První zmínka o této civilizaci pochází z roku 647 př. n. l.

Petra ( "petra" – „skála“, "Al-Butrā") je skalní město a archeologické naleziště v Jordánsku. Od roku 1985 je zařazena na seznam světového kulturního a přírodního dědictví UNESCO. V Bibli je označováno jako "Selá" a Arabové mu dali jméno "Mojžíšovo údolí".

Petra (;, "Stone"), originally known to its inhabitants as Raqmu, is a historical and archaeological city in southern Jordan. Petra lies around Jabal Al-Madbah in a basin surrounded by mountains which form the eastern flank of the Arabah valley that runs from the Dead Sea to the Gulf of Aqaba. The area around Petra has been inhabited from as early as 7000 BC, and the Nabataeans might have settled in what would become the capital city of their kingdom, as early as the 4th century BC. However, archaeological work has only discovered evidence of Nabataean presence dating back to the second century BC, by which time Petra had become their capital. The Nabataeans were nomadic Arabs who invested in Petra's proximity to the trade routes by establishing it as a major regional trading hub.


Stručné dějiny městečka.

Nejstarší doklady o osídlení zdejšího území pocházejí z 8. století př. n. l.. Městečko samotné bylo založeno u soutoku říček Lysjanka (dnes je vyschlá) a Hnylyj Tikyč. Podle jedné hypotézy bylo městečko pojmenováno podle řeky, podle jiné dostaly řeka i městečko název podle lesů, které pokrývaly celý kraj, a podle třetí hypotézy názvy evokují spáleniště, jež v kraji zůstalo po mongolsko-tatarských nájezdech. Podle některých ukrajinských pramenů byla Lysjanka založena koncem 14. století na místě starší osady. Podle polských pramenů zde byla do konce 16. století „pustina“, tedy neobydlený, zalesněný kraj, který spadal pod „starostství“ () bělocerkevské. Požadavek na lepší zabezpečení kraje proti tatarským nájezdům vedl ke snahám o osídlení „pustin za Bílou Cerekví“, takže stavy polsko-litevského státu (Rzeczpospolita) roku 1590 povolily králi Zikmundovi III. Vasovi přidělovat území v tomto kraji šlechticům a zasloužilým osobnostem. Roku 1593 tak získal do správy rozsáhlé panství v okolí dnešní Lysjanky sandoměřský šlechtic Walenty Czermiński. Toto rozhodnutí vyvolalo protesty měšťanů Bílé Cerekve, kteří na základě „práva prvního držitele“ považovali pozemky za své vlastnictví, již dříve tam zakládali jednotlivé usedlosti a využívali lesy jako svá loviště. Czermiński zemřel dříve, než stačil kraj osídlit. Území bylo převedeno pod „starostství“ korsuňské a král roku 1622 udělil tamnímu starostovi ("tenutarius") – polskému šlechtici Janu Daniłowiczovi, vévodovi ruskému – privilegium k založení opevněného městečka s obrannou tvrzí (tzv. zámek). Lysjanka obdržela magdeburská městská práva, měšťané byli povinni udržovat výzbroj k obraně městečka.  Dějiny městečka byly pohnuté, podepsala se na nich všechna ukrajinská povstání, několik válek i bolševická vláda a hladomory. Roku 1630 vypuklo na pravobřežní Ukrajině selsko-kozácké povstání pod vedením záporožského „neregistrovaného“ hetmana Tarase Fedoroviče, k němuž se přidalo zdejší ukrajinské obyvatelstvo a během nějž byla z Lysjanky a okolí vyhnána polská šlechta a Židé. Polská vojska Stanisława Koniecpolského v rámci odvety vtrhla na Velikonoce do Lysjanky a během bohoslužeb v kostele povraždila velkou část obyvatelstva včetně žen a dětí. Během kozácko-selského povstání Bohdana Chmelnického proti šlechtě polsko-litevského státu (1648–1655) v Lysjance vznikla kozácká setnina, později přeměněná na samostatný kozácký pluk pod velením Maxima Krivonise a po jeho smrti Danka Jakimoviče. Po potlačení povstání a skončení polsko-ruských bojů zůstala Lysjanka v rámci pravobřežní Ukrajiny pod polsko-litevskou správou. V letech 1664–1665 se Lysjanka stala jedním ze středisek povstání kozáků V. Varenicy a Semjona Vysočana. Stejně jako v jiných kozáckých městech se povstalci opevnili a Lysjanka odolala 26-dennímu obléhání vojskem pod velením hetmana Pavla Teterji Morzkowského. Roku 1671 postihl celé město velký požár. Roku 1674 opustili téměř všichni obyvatelé Lysjanku a uchýlili se do levobřežní části Ukrajiny před vojsky hetmana Petra Dorošenka, který se spojil s tureckým sultánem Mehmedem IV. a tatarským chánem Selimem I. Girajem ve snaze vytvořit kozácký stát pod ochranou Osmanské říše. Kozácko-turecko-tatarská vojska opuštěné město vypálila a vyplenila. V letech 1702–1704 byli v obnovené Lysjance znovu pobiti či vyhnáni Poláci a Židé během povstání kozáckého plukovníka Semena Palije Hurka, které bylo poraženo až s pomocí ruského cara Petra Velikého a hetmana Ivana Mazepy. Roku 1768 dobyli Lysjanku kozáčtí povstalci hajdamackého vůdce Maxim Zalizňaka a pobili polskou posádku, šlechtice, bohatší měšťany i židovské obyvatele. Ještě v témže roce se situace opakovala, když do Lysjanky dorazily oddíly vůdce Buhaje. Jeho skupina však byla hned vzápětí rozprášena umaňskými kozáky. Jedním z důsledků hajdamackého povstání bylo oslabení polsko-litevského státu a vznik ruského protektorátu nad ním (od roku 1768). Při druhém Dělení Polska (1792–1793) pak byla Lysjanka v rámci celé pravobřežní Ukrajiny připojena k Ruskému impériu.  Celé 19. století znamenalo pro Lysjanku období klidu a postupného rozvoje. Vznikly zde první průmyslové podniky – lihovar, pivovar, cihelna, vodní i větrný mlýn, krupárna, lisovna oleje. Období prosperity se projevilo i ve výstavnosti městečka – stálo zde šest pravoslavných chrámů, starý dřevěný farní kostel při klášteru františkánů nahradil kostel kamenný, později opatřený dvěma věžemi. Byl založen špitál a starobinec pro nemajetné pravoslavné i katolíky. Uvažovalo se o vybudování lázní kolem železitých pramenů. Poslednímu polsko-litevskému vlastníkovi Lysjanky knížeti Wilhelmovi Radziwillovi byl všechen majetek včetně městečka zkonfiskován na příkaz cara za účast v proticarském povstání v letech 1863–1864. V roce 1870 panství koupil ruský generál-adjunkt M. G. Kaznakov a v majetku jeho rodiny zůstalo až do roku 1907. Po roce 1905 zasáhly revoluční bouře i zdejší kraj, ale byly rychle potlačeny a 21 hlavních organizátorů skončilo ve vyhnanství. Po první světové válce byla Lysjanka v centru regionálního kozáckého povstání proti německé a rakouské armádě, které během občanské války podporovaly posledního hetmana Pavla Skoropadského. V srpnu 1920 již byl celý kraj ovládán bolševickou Rudou armádou.  V letech 1932–1933 postihl i Lysjanku hladomor, kterému padlo za oběť přes 1 200 obyvatel. Na konci 30. let 20. století se Lysjance nevyhnuly ani stalinské represe pod záminkou potírání ukrajinského buržoazního nacionalismu. Za druhé světové války proběhla v únoru 1944 v okolí Lysjanky několikadenní tanková bitva v rámci významné Korsuň-Ševčenkovské operace.  Roku 1923 se Lysjanka stala střediskem nově vytvořeného Lysjanského rajónu, který byl součástí Ševčenkovského okruhu (s centrem v Korsuni) Kyjevské gubernie, později oblasti. Při reformě územního uspořádání roku 1954 byl celý rajón začleněn do nově vytvořené Čerkaské oblasti.

Židovská komunita Lysjanky.

Židé začali na území dnešní Ukrajiny ve větší míře přicházet v 16. století. Od roku 1791 jim bylo carským rozhodnutím povoleno usídlení pouze v pravobřežní části země. V okolí Lysjanky vznikly tři židovské obce: Bojarka, Vynohrad a největší samotná Lysjanka, v níž byla později vybudována i synagoga. Patrně největšího rozmachu dosáhla lysjanská židovská obec koncem 19. a začátkem 20. století, kdy čítala asi 2 300 obyvatel, kteří tvořili téměř třetinu zdejší populace. Roku 1909 byla při zdejší synagoze dokonce otevřena škola, kterou navštěvovalo 120 žáků.  Součástí dějin Lysjanky byly i rozsáhlé protižidovské násilnosti, k nimž došlo především během hajdamackého povstání v 18. století, ale i v několika jiných obdobích. Lysjanský pogrom, k němuž došlo po Říjnové revoluci během občanské války, se stal výchozím motivem románu "Stavr i Sara" ruského spisovatele Leonida Latynina. Německá nacistická okupační moc během druhé světové války přinesla úplnou likvidaci zdejší židovské komunity. Dnes jsou jediným dokladem o někdejší existenci zdejší židovské obce torza dvou židovských hřbitovů na návrší nad Lysjankou.

Lysjanka (,, ) je sídlo městského typu ležící na střední Ukrajině, v Čerkaské oblasti, cca 190 km jižně od Kyjeva a 120 km západně od Čerkas, správní středisko Lysjanského rajónu.

Lysianka () is an urban-type settlement located in Cherkasy Oblast (province) in central Ukraine. It is the administrative center of Lysianka Raion (district), housing the district's local administration. Population:


Žánr.

Fraška je typ komedie, který v dramatickém ději, zápletce i povaze jednotlivých postav užívá situační nebo karikaturní nadsázku, která mnohdy směřuje k hrubému až obscénnímu dramatickému výrazu. Postavy jsou výrazných, ale záměrně zjednodušených charakterů, které nejsou představeny v dramatickém vývoji. Objevují se ustálené situace a gagy. Humor těží především z vnějších opět stálých, obvyklých a výrazných skutečností (koktání, hloupost, ošklivost...).

Historie.

Původ tento žánr má již v Antickém Řecku, především na Sicílii, kde svého rozkvětu dosáhla komedie Dórská známá jako Sicilská fraška (tzv. flyák), kterou literárně zpracoval Epicharmos. Do improvizovaného literárního žánru, který parodoval tragédii, zavedl uzavřený děj a z představení vypustil chór. Travestoval příběhy postav z mytologie nebo komediálně vyobrazoval současný život. Užíval oblíbené karikaturně laděné mimické scénky, z veršů především třístopého jambického a čtyřstopého trochejského, anapestů.  Ovlivnila tzv. attickou komedii. Řecká fraška ovlivnila také jihoitalskou Atellánu a ráz frašky se objevuje také v římských komediích (Plautus).  Ve středověku se nejprve vyvíjela jako součást církevní hry a na antickou tradici bezprostředně nenavazovala, jen si uchovala jisté vazby s atellánou a mimem. Opět se osamostatnila až ve 14.–16. stol. V Itálii vrcholí komedií dell'arte, ve Francii vznikla farce. Vytvářením různých žánrových forem vznikla například mezihra. Později inspiruje Shakespeara, Molièra, Goldoniho,.... Postupně se diferencuje v další formy, a to zejména ve vídeňském lidovém divadle, kde od konce 18. století vznikají "frašky kouzelné a strašidelné", fraškovité travestie a parodie a především "fraška Nestroy" - oblíbená lokální fraška, která vznikla v první polovině 19. století.  V moderních dějinách na tradici frašky navazuje dramatika 20. stol., kdy se její tradiční prostředky úzce spojují s prostředky grotesky, buffonády, klauniády, absurdního dramatu, tragifrašky,....  V českém prostředí se objevila ve středověku (Mastičkář) a v 19. stol. dosáhla obliby lokální fraška. Ve 20. stol. se stejně jako ve světě uplatňuje především v avantgardních žánrech.

Veršovaný útvar (fraszka).

V polském jazyce a souvislostech se termínu fraszka používá primárně jako označení pro krátký veršovaný útvar satirického nebo lyrického zaměření podobný epigramu s původem ve středověké facetii.  Zakladatelem žánru je Jan Kochanowski. Tematicky vycházel z dvorského prostředí, jeho dvou až několikadesítek veršové frašky měly humorný, reflexivní a také poučný charakter. Navazují na něj básníci polské renesance, baroka, osvícenství, romantismu a pozdější autoři, kteří v žánru navíc uplatňují slovní vtip, satirické ostří, schopnost improvizace, groteskní pohled,....

Fraška (z lat. "farsum", "franc", "farse" – viz níže, z italského "farsa" – žert) je žánrový typ komedie, která pracuje především s nadsázkou. V kontextu označuje krátký veršovaný útvar satirického zaměření podobný například epigramu.

In theatre, a farce is a comedy that aims at entertaining the audience through situations that are highly exaggerated, extravagant, and thus improbable. Farce is also characterized by physical humor, the use of deliberate absurdity or nonsense, and broadly stylized performances. It is also often set in one particular location, where all events occur. Farces have been written for the stage and film.


Životopis.

Raná léta.

Narodil se ve městě Belgravia v anglickém Westminsteru jako syn hraběnky Estelly Marie (rozené Carandini di Sarzano) a podplukovníka Geoffreye Trollope Leeho. Rodiče se však rozvedli, ještě když byl velmi malý, a spolu s matkou a sestrou se poté přestěhovali do Švýcarska, kde navštěvoval akademii ve Wengenu. Po návratu rodiny do Londýna chodil do Wagnerovy soukromé školy a jeho matka se znovu provdala, a to za bankéře Harcourta Rose, strýce autora příběhů o Jamesi Bondovi Iana Fleminga. Usiloval o stipendium pro studium na Etonu, avšak neúspěšně, a tak namísto toho začal navštěvovat školu Wellington College. V roce 1939 se přihlásil jako dobrovolník do finských jednotek, bojujících proti Rudé armádě v tzv. Zimní válce (ale jak sám přiznává ve svém životopise, spolu s dalšími britskými dobrovolníky ve Finsku strávili pouhých čtrnáct dní a od ruských jednotek byli drženi stranou). Jeho vojenská kariéra ve druhé světové válce pokračovala v královském letectvu a zpravodajských službách, účastnil se bojů v Africe a Itálii. Zmínil se také o svém působení ve zvláštních jednotkách, podrobnosti o jejich akcích jsou však dodnes tajné. RAF na konci války opustil s hodností kapitána letectva.

Začátky herecké kariéry.

V roce 1948 se objevil jako kopiník ve filmu Laurence Oliviera "Hamlet", a to se svým častým pozdějším spolupracovníkem Peterem Cushingem v roli Osrika. Během dalšího desetiletí se v rolích akčních hrdinů podílel na téměř třiceti filmech.  Jeho první prací pro společnost Hammer se stal film "The Curse of Frankenstein" ("Frankensteinova kletba", 1957), o něco později si zahrál s Borisem Karloffem v "Corridors of Blood" ("Chodby plné krve", 1958) a v témže roce v prvním ze série filmů o hraběti Drákulovi "Horrors of Dracula", kde ztvárnil titulního hrdinu. Další části, ve kterých se objevil, "Dracula: Prince of Darkness" ("Dracula: Kníže temnot", 1966), "Dracula Has Risen from the Grave" ("Drákula vstal z hrobu", 1968), "Taste the Blood of Dracula" ("Ochutnejte Drákulovu krev", 1969) a "Scars of Dracula" ("Drákulovy jizvy", 1970) byly komerčně velmi úspěšné. Sice se mu příliš nelíbilo, jak Hammer s postavou zachází, světové publikum však filmy přijalo s nadšením a dnes jsou považovány za klasiku žánru. Další dva drákulovské filmy z počátku 70. let, které se pokoušely děj převést do moderní doby, se už ale s velkým ohlasem nesetkaly. Za jeden z nejlepších filmů společnosti Hammer (a zároveň jednu z nejlepších Leeho rolí) je označována "The Mummy" ("Mumie", 1959). Dále se spolupodílel na filmech "The Hound of the Baskervilles" ("Pes baskervillský", 1958), "Gorgon" ("Gorgona", 1964) a "Rasputin, the Mad Monk" ("Rasputin, šílený mnich", 1966).  Díky němu začal s Hammerem také spolupracovat známý autor tajemných příběhů Denis Wheatley. Společnost podle jeho románů natočila dva filmy: "The Devil Rides Out" ("Ďábel byl vzkříšen", 1967), považovaný za jeden z největších úspěchů společnosti, a "To the Devil a Daughter" ("Dceru ďáblovi", 1976). Ten však doprovázely mnohé problémy s produkcí, a ačkoli finančně úspěšný, byl to poslední hororový film natočený Hammerem. Skončila tak dlouholetá spolupráce Leeho se studiem, které ho učinilo světoznámým.  Podobně jako Cushing se mezi lety 1957 a 1977 objevil i ve filmech jiných společností. Byla to například série filmů o doktorovi Fu Manchu v letech 1965-1969, "I, Monster" ("Já, monstrum", 1971) o Jekyllovi a Hydeovi, "The Creeping Flesh" ("Plíživé maso", 1972) nebo jeho údajně nejoblíbenější "The Wicker Man" ("Proutěný muž", 1973). Zahrál si také ve filmu "The Private Life of Sherlock Holmes" ("Soukromý život Sherlocka Holmese", 1970) nebo "Eugenie" (1970), nevěda, že jde o lehkou pornografii (sexuální scény se totiž natáčely zvlášť).

Další kariéra.

Od poloviny 70. let se rolím v hororových filmech vyhýbal. Autor špionážních románů o Jamesi Bondovi a zároveň jeho příbuzný Ian Fleming mu nabídl titulní roli v první oficiální filmové bondovce "Dr. No". Sice ji s nadšením přijal, producenti už ale předtím vybrali Josepha Wisemana. K roli bondovského padoucha se dostal až v roce 1974, kdy si ve snímku "Muži se zlatou zbraní" zahrál smrtícího zabijáka Francisca Scaramangu. V roce 1979 jej režisér Steven Spielberg obsadil do role německého důstojníka kapitána Wolfganga von Kleinschmidta ve svém filmu "1941". Společně s Anthony Nelsonem Keysem v roce 1972 založil produkční společnost Charlemagne Productions, Ltd.  Roku 1982 se objevil ve filmu "The Return of Captain Invincible" ("Návrat kapitána Neporazitelného"), kde hrál fašistu, plánujícího zbavit Ameriku a později celý svět od všech nebělochů. V tomto filmu si také zazpíval, a to dvě písně od Richarda O'Briena and Richarda Hartleyho, mimo jiné autorů "Rocky Horror Picture Show". Ve filmu "Policejní akademie 7: Moskevská mise" (1994) si zahrál ruského velitele. V roce 1998 ztvárnil titulní roli zakladatele Pákistánu Muhammada Alího Džinnáha ve snímku "Jinnah", kterou na tiskové konferenci při příležitosti bruselského filmového festivalu označil za svoji nejlepší. Byl také jedním z kandidátů na roli Magneta ve filmu "X-Men" (2000), nakonec ale připadla Ianu McKellenovi.  Zazářil jako Saruman ve filmové trilogii "Pán prstenů". Jako jediný z celého štábu se s J.R.R. Tolkienem osobně setkal a podle vlastních slov měl ve zvyku si román každý rok alespoň jednou přečíst. "Pán prstenů" zároveň znamenal nový impuls pro jeho kariéru - objevil se ve filmech ze série Hvězdných válek "Epizoda II: Klony útočí" (2002) a "Epizoda III: Pomsta Sithů" (2005) v roli hraběte Dooku.  Byl také jedním z nejoblíbenějších herců režiséra Tima Burtona, s nímž od roku 1999 spolupracoval už celkem pětkrát. Malou roli si zahrál ve snímku "Ospalá díra" (1999), namluvil jednu z postav v animovaném filmu "Mrtvá nevěsta Tima Burtona" (2005), hrál i ve snímcích "Karlík a továrna na čokoládu" (2005) a "Sweeney Todd: Ďábelský holič z Fleet Street" (2007). Jeho scény ze Sweeneyho Todda byla však nakonec z finální verze vystřiženy, protože Burtonovi připadaly pěvecké scény se zpívajícími Sweeneyho oběťmi příliš teatrální. Roku 2009 se podílel na připravované Burtonově adaptaci "Alenky v říši divů" z roku 2010. Od roku 2005 do roku 2011 spolupracoval s metalovou kapelou Rhapsody of Fire.  V roce 1983 pobýval v Praze v rámci natáčení hororu "Howling II" ("Vytí"), byl porotcem MFF Forum v Bratislavě roku 1995 a účastnil se také 43. MFF v Karlových Varech v roce 2008.  Byl autorem životopisných knih "Tall, Dark and Gruesome" ("Vysoký, temný a příšerný", 1977) a "Lord of Misrule: Autobiography of Christopher Lee" ("Pán anarchie: Autobiografie Christophera Lee", 2004).  Zemřel 7. června 2015 ve věku 93 let v nemocnici, kde byl několik týdnů hospitalizován pro respirační potíže a selhání srdce.

Ocenění.

V roce 1973 mu byl ve Francii udělen odznak důstojníka Řádu umění a literatury. V roce 2001 získal od britské královny Alžběty II. medaili britského impéria a stal se komandérem Řádu britského impéria (CBE - "Commander of the Order of the British Empire"), v roce 2009 byl povýšen na rytíře Řádu britského impéria (KBE - "Knight of the Order of the British Empire").

Sir Christopher Frank Carandini Lee (* 27. května 1922, Londýn, Anglie, Spojené království – 7. června 2015, Londýn, Anglie), komandér Řádu britského impéria a komandér Řádu sv. Jana, byl významný britský herec. Na začátku své kariéry v 60. a první polovině 70. let hrál postavy padouchů, stal se známým zejména rolí hraběte Drákuly. Dále ztvárnil např. lorda Summerislea ve filmu "The Wicker Man" (1973), Francisca Scaramangu v bondovce "Muž se zlatou zbraní" (1974), hraběte Dooku v sérii "Hvězdných válek" nebo čaroděje Sarumana ve filmové trilogii "Pán prstenů". Sám Lee za svou nejvýznamnější roli považoval zakladatele Pákistánu Muhammada Alího Džinnáha v životopisném snímku "Jinnah" (1998). Od roku 1948 hrál v 266 filmech.

Sir Christopher Frank Carandini Lee, (27 May 1922 – 7 June 2015) was an English actor, singer and author. With a career spanning nearly seven decades, Lee was well known for portraying villains and became best known for his role as Count Dracula in a sequence of Hammer Horror films, a typecasting he always lamented. His other film roles include Francisco Scaramanga in the James Bond film "The Man with the Golden Gun" (1974), Count Dooku in the "Star Wars" prequel trilogy (2002–2005), and Saruman in the "Lord of the Rings" film trilogy (2001–2003) and the "Hobbit" film trilogy (2012–2014).


Úvod.

RDRAM je zkratka z Rambus DRAM (podle firmy Rambus, která tuto technologii vyvinula). Na rozdíl od paměťových modulů SDRAM, popřípadě jejích variací DDR SDRAM atd., které jsou 64 bitové, jsou jednotlivé paměťové moduly RDRAM pouze 16 bitové (popřípadě 32 bitové u dvoukanálových modulů). Paměti RDRAM ovšem v době jejich největšího rozšíření v PC (rok 2001-2003) obvykle pracovaly na vyšší frekvenci než SDRAM nebo DDR SDRAM, proto dosahovaly vyšší maximální přenosové rychlosti. Paměti RDRAM posílají data dvakrát během hodinového cyklu, podobně jako je tomu u konkurenční technologie DDR SDRAM...

Paměťové moduly.

RDRAM je dodávána na paměťových modulech s označením RIMM (Rambus Inline Memory Module). Obdobně jako SDR SDRAM popřípadě DDR SDRAM moduly, které mají označení DIMM. Moduly RIMM jsou k dispozici v několika variantách.  Rozdělení podle počtu kanálů:  Rozdělení podle rychlosti:  U pamětí RDRAM není možno osadit základní desku rychlejší pamětí než jakou deska podporuje (u SDR SDRAM a DDR je toto možné).

Použití v PC.

Historie.

První základní desky v PC používající operační paměti RDRAM se objevily koncem roku 1999. Stalo se tak po několika odkladech způsobených také přechodem na jiný druh pamětí. Byly to desky s čipsetem i820 od firmy Intel. Nové paměti se na trhu příliš neprosadily. Spotřebitelé upřednostňovali podstatně levnější (ovšem také pomalejší) paměti typu SDRAM (rozdíl cen se podle situace na trhu pohyboval mezi 100% - 350%). Popřípadě vylepšené paměti typu DDR SDRAM, které byly trochu pomalejší a trochu levnější než RDRAM (rozdíl cen 10% - 100%). Stalo se tak i proto, že firma Intel byla dlouhou dobu (do přelomu let 2002 a 2003) jediným výrobcem čipsetů podporujících RDRAM. První neintelovský čipset byl R658 od firmy SiS. Posledním pak byl jeho bezprostřední nástupce R659. Pro nezájem spotřebitelů výrobci čipsetů a desek pro PC od podpory RDRAM posléze odstoupili a nahradili ji DDR SDRAM.

Instalace v PC.

Základním požadavkem je deska podporující RDRAM, tedy s jedním z těchto čipsetů: i820, i820E, i840, i850, i850E, i860 (od firmy Intel) a R658, R659 (od firmy SiS). Tyto desky používají dvou nebo čtyřkanálové paměťové řadiče, proto je potřeba koupit vždy dvojici RIMM modulů (podobně jako u dual channel kitu pro DDR). Veškeré neobsazené paměťové sloty na základní desce musejí být ukončeny terminátorem, tzv. CRIMM modulem. V závislosti na konkrétní základní desce se liší způsob osazení modulů RIMM. Správný způsob pro danou desku je vždy uveden v manuálu. V případě špatného osazení deska ohlásí chybu paměti. První způsob je obdobný osazení pro dvoukanálové řadiče DDR: je nutno osadit buď slot 1 a slot 3, nebo slot 2 a slot 4. Druhý způsob je osazení slotu 1 a 2 (bank 0) nebo slotu 3 a 4 (bank 1). V obou předchozích případech platí, že všechny osazené moduly musejí pracovat na stejné frekvenci. Každý ze spárovaných modulů musí mít dále stejnou velikost, ovšem velikost modulů z různých párů může být různá.  Příklad správného osazení paměťových slotů:

RDRAM je druh operační paměti používané v osobních počítačích, popřípadě jiných zařízeních jako sálové počítače, herní konzole, přehrávače videa a podobně.

Rambus DRAM (RDRAM), and its successors Concurrent Rambus DRAM (CRDRAM) and Direct Rambus DRAM (DRDRAM), are types of synchronous dynamic random-access memory (SDRAM) developed by Rambus from the 1990s through to the early-2000s. The third-generation of Rambus DRAM, DRDRAM was replaced by XDR DRAM. Rambus DRAM was developed for high-bandwidth applications, and was positioned by Rambus as replacement for various types of contemporary memories, such as SDRAM.


Historie antikultovních hnutí.

První organizace, které by se daly označit za antikultovní, se začaly objevovat v 70. letech 20. století mezi evangelikálními skupinami. Mezi nejvýznamnější patřily FREECOG založené Tedem Patrickem a později CAN založené Rickem Rossem.  Problematický a protiprávní postoj k NNH se projevil u činnosti organizace CAN, která v případu násilného „deprogramování“ Jasona Scotta utratila většinu prostředků svých dárců za právní pomoc a vyhlásila bankrot. Případ dovedl k osobnímu bankrotu i Ricka Rosse. V říjnu 1996 zakoupili veškerá práva na provozování obchodního jména CAN Scientologové. Rick Ross později založil webovou stránku s názvem Rick Ross Institute, který čelil další žalobě.

Antikultovní hnutí v ČR.

V České republice působí od roku 1993 Společnost pro studium sekt a nových náboženských směrů, která je religionisty považována za antikultovní hnutí.

Antikultovní hnutí v Evropě.

V Evropské unii působí od roku 1994 organizace FECRIS (: Fédération Européenne des Centres de Recherche et d'Information sur le Sectarisme, : European Federation of Centres of Research and Information on Sectarianism), která vznikla na popud francouzské antikultovní organizace UNDAFI (: National Union of Associations for the Defence of Family and the Individual) jako zastřešující pro evropské organizace zkoumající činnost skupin považovaných za kulty. Od roku 2003 je financována francouzskou vládou. a v roce 2009 získala dokonce zvláštní konzultativní status ECOSOC (Economic and Social Council) při OSN. Mezi antikultovní hnutí je organizace FECRIS řazena např. Eileen Barkerovou podle které je založena s účelem zastřešení většího počtu antikultovních skupin, nebo Paulem A. Marshallem, který napsal, že mnoho cult-awareness groups (CAGs) které zkoumají nová náboženská hnutí patří do FECRIS. Organizace European Coordination for Freedom of Conscience, která je účastnickou organizací Platformy základních práv EU (: EU Fundamental Rights Platform) vydala v roce 2014 report ohledně FECRIS, popisující rozdíly mezi tím, jak organizace popisuje sama sebe, a co ve skutečnosti dělají a říkají její klíčové osobnosti. Shrnula, že „činnost FECRIS představuje porušení principů respektu a tolerance vůči víře či přesvědčení... a je v přímém protikladu k principům Evropské úmluvy o lidských právech a dalším mezinárodním nástrojům v oblasti lidských práv“.  V Rakousku antikultovní hnutí reprezentuje GSK ("Gesellschaft gegen Sekten und Kultgefahren"), v roce 1992 přejmenované z Asociace pro duševní zdraví ("Verein zur Wahrung der geistigen Freiheit"), kterou založila psycholožka Brigitte Rollettová 29. září 1977 angažující se v informační kampani proti náboženským menšinám a novým náboženským hnutím. GSK je deklarovaným členem FECRIS. Mezi lety 1992 a 2008 bylo GSK financováno zemskou vládou města Vídně. Další financování z fondů zemské vlády Dolního Rakouska je podle report HRWF netransparentní.

Projevy antikultovních hnutí.

Jedna z prvních vědeckých prací, která se zabývá problematikou antikultovních hnutí, je dílo od Davida G. Bromleyho a Ansona Shupeho, kteří rozlišují dva možné způsoby přístupů antikultovních hnutí k novým náboženským hnutím. Ty se samozřejmě mohou prolínat a vzájemně doplňovat, jsou to:

Termínem antikultovní hnutí se označuje nejednotný proud organizací i jednotlivců, kteří se snaží upozornit na možné nebezpečí nových náboženských hnutí (NNH).

The anti-cult movement (abbreviated ACM; sometimes called the countercult movement) is a social group which opposes any new religious movement (NRM) that they characterize as a cult. Sociologists David Bromley and Anson Shupe initially defined the ACM in 1981 as a collection of groups embracing brainwashing-theory, but later observed a significant shift in ideology towards pathologizing membership in NRMs. One element within the anti-cult movement, Christian counter-cult organizations, oppose NRMs on theological grounds and distribute information to this effect through church networks and via printed literature.


Geografie.

Pobřežní hory jsou 1 600 kilometrů dlouhé a v průměru 200 km široké. Jsou součástí větší skupiny, nazývané Pacifické pobřežní pásmo ("Pacific Coast Ranges"). To v sobě zahrnuje pásmo Aljašské hory, pohoří Chugach, pohoří Saint Elias Mountains, pásmo Kaskádového pohoří, pohoří Sierra Madre Occidental a další horská pásma. Na západní straně hor se nacházejí hluboké deštné pralesy mírného pásma, v pohoří je mnoho vrcholů pokryto ledovcem. Součástí Pobřežních hor jsou i největší ledovce na světě nacházející se v mírném pásmu. Pohoří se na jeho východních svazí zužuje do suché vnitřní rokliny, nebo do subarktického lesa v oblasti Skeena Mountains a náhorní plošiny "Stikine Plateau".

Poloha.

Jižní a jihovýchodní část pohoří je ohraničena plošinou Interior Plateau. Severně od pahorkatiny "Nechako" je pohoří Coast Mountains lemováno na vnitrozemské straně pohořím Hazelton, pohořím Skeena, plošinou "Stikine", plošinou "Tahltan" a pohořím Tagish. Jeho severozápadní okraj ohraničuje řeka Kelsall, ležící v severní části jihovýchodní Aljašky, za kterou se rozkládá pohoří "St. Elias Mountains".

Vznik pohoří.

Pohoří Coast Mountains vzniklo před 115 milióny let, když se aktivní vulkanický oblouk souostroví Insular Islands srazil s pobřežím amerického severozápadu. Po milióny let byly jeho vrcholy tlačeny dolů a "izostatický odraz" způsobil, že jejich magma v magmatických krbech začalo stoupat. Tím se postupně vytvořila dnešní podoba pohoří North Shore.

Nejznámější hory Coast Mountains.

"Mount Waddington" je svou výškou 4 019 metrů nejvyšším vrcholem pohoří Coast Mountains a nejvyšší horou provincie "Britská Kolumbie".  Největším ledovcem Coast Mountains je ledovec Ha-Iltzuk.

Rozdělení pohoří podle horských pásem.

Coast Mountains se dělí na několik hlavních horských pásem. Mezi ně patří:

Pobřežní hory () jsou horské pásmo spadající pod Kordillery, které se táhne podél západního pobřeží Severní Ameriky a pokrývá většinu pobřežních oblastí kanadské provincie Britská Kolumbie. Nejvyšší horou je Mount Waddington (4019 m).

The Coast Mountains are a major mountain range in the Pacific Coast Ranges of western North America, extending from southwestern Yukon through the Alaska Panhandle and virtually all of the Coast of British Columbia south to the Fraser River. The mountain range's name derives from its proximity to the sea coast, and it is often referred to as the Coast Range. The range includes volcanic and non-volcanic mountains and the extensive ice fields of the Pacific and Boundary Ranges, and the northern end of the volcanic system known as the Cascade Volcanoes. The Coast Mountains are part of a larger mountain system called the Pacific Coast Ranges or the Pacific Mountain System, which includes the Cascade Range, the Insular Mountains, the Olympic Mountains, the Oregon Coast Range, the California Coast Ranges, the Saint Elias Mountains and the Chugach Mountains. The Coast Mountains are also part of the American Cordilleraa Spanish term for an extensive chain of mountain rangesthat consists of an almost continuous sequence of mountain ranges that form the western backbone of North America, Central America, South America and Antarctica.


Hlavní součásti biofeedbacku.

Elektromyogram (EMG) - tonus svalů.

Elektromyogram je nejrozšířenější formou měření biofeedbacku. Využívá elektrod, či jiných senzorů pro měření napětí svalů. Tím, že EMG upozorňuje na napětí ve svalu, pacient se může tento pocit naučit rozeznat a včas ovládnout. EMG je používán jako relaxační technika na pomoc při uvolňování svalových napětí při bolestech zad, hlavy, krku a vrzání zubů. EMG se může používat při léčbě některých onemocnění jejichž projevy se zhoršují při stresu - například astma.

Povrchová teplota kůže.

Senzor připevněný na prst na ruce či na nohu měří povrchovou teplotu kůže. Pokud je jedinec vystaven stresu, klesá z důvodu vazokonstrikce jeho povrchová teplota. Varování může pomoci včas začít s uvolňovacími technikami. Teplotní zpětná vazba může pomoci při léčbě určitých oběhových poruch nebo snížit frekvenci migrén.

Galvanické napětí kůže.

Senzory pro galvanické napětí kůže měří aktivitu vašich potních žláz. Tato informace může být užitečná při léčbě emočních poruch jako jsou fóbie, strach apod. Tato metoda je nejčastěji používána ve spojení s detektory lži. Praktiky využívající galvanického napětí kůže jsou používány i při některých typech psychoterapie.

Elektroencefalogram (EEG).

EEG sleduje na základě korových akčních potenciálů aktivitu mozku při různých psychických i fyzických stavech jako je bdění, spánek, pohyb apod. Z důvodu časové a finanční náročnosti je tato metoda nejméně využívána v oblasti biologické zpětné vazby, ale své uplatnění si získala v diagnostice i terapii některých psychických poruch.

Historie.

Neal Miller, doktor psychologie a neurolog, je všeobecně považován za otce moderního studia biofeedbacku. Na jeho základní principy přišel při studiu podmíněného chování myší. Jeho tým odhalil, že při stimulaci center budících u myší příjemný pocit bylo možné naučit je ovládat určité projevy srdeční frekvence. Do této doby se předpokládalo, že tyto procesy jsou pouze pod vlivem autonomního nervového systému.

Klinická účinnost.

Asociace pro aplikovanou psychofyziologii a biofeedback (AAPB) a Mezinárodní společnost pro neurofrekvenci a výzkum (ISNR) spolupracují na ověřování a vyhodnocování léčebných protokolů k řešení otázek týkajících se klinické účinnosti použití biofeedbacku a neurofeedbacku, jako je ADHD a bolest hlavy. V roce 2001 Donald Moss, tehdejší prezident Asociace pro aplikovanou psychofyziologii a biofeedback, a Jay Gunkelman, předseda Mezinárodní společnosti pro neurofrekvenci a výzkum, jmenovali pracovní skupinu pro stanovení norem účinnosti biofeedbacku a neurofeedbacku.

Biofeedback, též biologická zpětná vazba je terapeutický postup, který zahrnuje měření osobních fyziologických veličin jako krevní tlak, tep, teplotu, pocení, svalové napětí (EMG) v reálném čase a jejich prezentaci ve vhodné formě pacientovi. Pacient je do jisté míry schopen tyto hodnoty ovlivnit vůlí a tím se naučit je alespoň částečně ovládat.

Biofeedback is the process of gaining greater awareness of many physiological functions of one's own body, commercially by using electronic or other instruments, and with a goal of being able to manipulate the body's systems at will. Humans conduct biofeedback naturally all the time, at varied levels of consciousness and intentionality. Biofeedback and the biofeedback loop can also be thought of as self-regulation. Some of the processes that can be controlled include brainwaves, muscle tone, skin conductance, heart rate and pain perception.


Vývoj.

Práce na prvním z pěti objednaných draků letounu I-185 (z nichž jeden byl určen ke statickým zkouškám), navazujícího konstrukčně na typ Polikarpov I-180, probíhaly mezi 25. lednem a 10. březnem 1940. Drak byl označen I-185 M-90 podle zamýšlené instalace hvězdicového motoru M-90. Náboj vrtule AV5-119 byl vybaven reduktorem a ventilátorem pro chlazení pohonné jednotky. Konstruktér Urmin však dodal pouze dva necertifikované motory, které byly na prvním I-185 testovány v aerodynamickém tunelu v CAGI. Výsledky zkoušek nebyly uspokojivé z důvodu nevyzrálosti motoru M-90 a nekompletní první drak I-185 čekal na další motor.  Polikarpov následně plánoval instalaci dalších pohonných jednotek M-71, nebo M-82, avšak ani ty nebyly dosud hotové. Konstruktérský tým se tedy koncem roku 1940 rozhodl pro zástavbu méně výkonného čtrnáctiválcového motoru M-81 o výkonu 969 kW A. D. Švecova, aby mohly být zahájeny letové testy. Letoun tak dostal nové typové označení I-185 M-81 (také RM, 02 nebo I-185). Ventilátor v náboji vrtule byl odstraněn a zbytek draku podstoupil pouze nejnutnější úpravy pro zabudování motoru do obrysu stroje. Prototyp byl za letu testován pouze 11. ledna 1941, kdy se mu při letu v malé výšce nepodařilo překročit rychlost 485 km/h. Slabý motor M-81 byl v dubnu odstraněn a nahrazen předsériovým osmnáctiválcem M-71.  První zkušební let s M-71 proběhl 8. dubna 1941, který však skončil nouzovým přistáním. Vrtule se ve výšce 2500 m začala přetáčet vlivem závady na mechanismu nastavování listů. Během dalšího letu zase došlo k vysazení motoru. Před vpádem německých vojsk na území SSSR koncem června 1941 nebyl žádný další motor k dispozici, proto se I-185 M-71 podrobil dalším podnikovým zkouškám až po dodání nového motoru M-71 v říjnu. Následně byl stroj předán k operačním zkouškám společně s druhým a třetím prototypem k 728. IAP na Kalininském frontu.  Již v roce 1940 byl certifikován hvězdicový motor M-82A s dvoustupňovým kompresorem, jehož testování bylo naplánováno v rámci programu I-185. Jeho parametry byly natolik slibné, že jej úřady začaly doporučovat leteckým konstruktérům, avšak v době, kdy Wehrmacht obsazoval západ SSSR. Koncem roku 1940 byl další drak I-185 přpraven na montáž nového motoru, který byl dodán až na jaře 1941. Vzhledem k menším rozměrům pohonné jednotky M-82A byl úsek motoru aerodynamicky zjemněn se současným prodloužením trupu. Dalšího snížení odporu vzduchu bylo dosaženo novým krytem pilotní kabiny. Vstupy vzduchu k sání motoru byly zasazeny do kořenů křídla, podtrupový tunel byl zmenšen a kužel vrtule získal zahrocenější tvar. Hlavňovou výzbroj I-185 M-82A tvořila trojice synchronizovaných kanónů ŠVAK seskupených kolem motoru, pod křídlo bylo možné zavěsit čtyři pumy FAB-100 nebo osm střel RS-82. Letoun byl dokončen 19. července 1941 a po podnikových zkouškách, prováděných pilotem Uljachinem, byl v září 1941 odeslán do Zkušebního leteckého ústavu. Letové testy byly odkládány až do začátku října, kdy byla nařízena evakuace závodů ohrožovaných postupem německé armády. Podnikové zkoušky pokračovaly v únoru 1942 a byly ukončeny 28. března. Po nich následovala v období od 23. dubna do 5. července další série testů ve Vědecko-výzkumném institutu sovětského letectva, které skončily úspěšně. Během operačních zkoušek u 728. IAP piloti lépe hodnotily první dva prototypy I-185 s motory M-71, I-185 M-82A i tak překonával všechny operačně používané stíhací stroje.  I-185 M-81 byl v září 1941 použit k zástavbě motoru M-71 společně se současnou inovací konstrukce křídla. Výzbroj tvořily dva kulomety UBS a dva ŠKAS, všechny synchronizované. Prototypové podnikové testy byly zahájeny v září 1941. Rovněž tento exemplář převzal 728. IAP, kde byla jeho původní výzbroj nahrazena trojicí kanónů ŠVAK.  V evakuovaném závodě v Novosibirsku byl 10. června 1942 zalétán další z prototypů I-185 s motorem M-71, označovaný také I-186. Mezi 18. listopadem 1942 a lednem 1943 prodělal v NII VVS podnikové a státní zkoušky. V období od června do října jej testoval zkušební pilot P. Loginov, v jehož práci pak pokračovali Stěfanovskij a Fjodrovi. 15. prosince 1942 se během zkoušek podařilo s přetočeným motorem dosáhnout rychlosti 708 km/h. Motor se však porouchal a Stěfanovskij byl nucen nouzově přistát. 26. prosince byl motor vyměněn a Stěfanovskij se pokusil o dosažení stejné rychlosti. Opět došlo k poškození pohonné jednotky a k dalšímu nouzovému přistání. Prototyp číslo čtyři tak tak během podnikových a státních zkoušek nalétal pouhých 8 hodin a 13 minut. Letoun byl opraven a k dalšímu kolu testů byl svěřen do rukou V. A. Stěpančenoka. 5. dubna 1943 se motor opět zastavil právě ve chvíli, kdy se pilot pokoušel o přistání. Stěpančenok se nedokázal vyhnout hangáru a po nárazu do něj zahynul.  Jeho smrt uspíšila rozhodnutí o ukončení celého programu I-185, navzdory příznivému hodnocení všech zainteresovaných pilotů. Motor M-82A se navíc podařilo adaptovat do draku LaGG-3 a vytvořit tak stíhačku La-5. V oficiálním zdůvodnění nezařazení I-185 do sériové výroby stálo, že žádný ze závodů nemá volné kapacity pro výrobu I-185 bez ohledu na to, zda jsou vybaveny pohonnými jednotkami M-71, nebo M-82A.

Technické údaje.

Údaje platí pro I-185 M-71.

Polikarpov I-185 byl sovětský jednomotorový stíhací letoun zkonstruovaný v druhé světové válce, který byl vyroben pouze ve čtyřech prototypech. Dle názorů sovětských pilotů se jednalo o nejlepší stíhací stroj let 1942 – 1944, který se však nedostal do sériové výroby. Letoun sestrojil známý konstruktér typů I-15 a I-16 Nikolaj Nikolajevič Polikarpov v souladu se specifikacemi „K“ z konce roku 1938.

The Polikarpov I-185 was a Soviet fighter aircraft designed in 1940. It was flown with three engines but all of them were either insufficiently developed for service use or their full production was reserved for other fighters already in production. The I-185 program was cancelled on 27 January 1943.


Historie.

Licenciát je jedním z vyšších akademických gradů, používaný od středověku v mnoha evropských zemích až dodnes. Na středověké univerzitě se licenciát získáním gradu stával členem fakulty, na níž gradus získal a umožňoval mu na univerzitě svobodně vyučovat. Byl předstupněm doktorátu a vzhledem k vysokým nákladům na získání doktorátu se většina učitelů univerzity s tímto gradem spokojila, neboť jim umožňoval totéž co doktorát, s výjimkou profesury.  Tento systém přetrval na všech teologických fakultách, kde se po získání vzdělání ve filosofii (2–3 roky) a teologii (3–4 roky) získává licenciát po dalších dvou letech specializovaného studia.

Do roku 1953.

V uvedené oblasti byl dříve udílen doktorát teologie (ThDr.), a to vedle dalších doktorátů.

Po roce 1953.

Po převzetí moci komunisty byl následně roku 1950 přijat Nejedlého zákon o vysokých školách, který od roku 1953 zrušil tituly a stavovská označení pro nové absolventy a udíleny tak byly pouze "profesní označení" (např. promovaný právník atp.). Od roku 1966 pak byla provedena určitá reforma.

Po roce 1990.

Po revoluci byly novým vysokoškolským zákonem z roku 1990 tzv. (fakultativní) malé doktoráty zrušeny – ThDr. nebyl udělován, stejně tak ani ThLic. Po absolvování „vysokoškolského studia“ (dnes magisterský studijní program, 7 v ISCED, "master's degree") tak byl udělován titul magistra (Mgr.), obdobně jako v jiných zemích. „Postgraduální studium“ (dnes doktorský studijní program, 8 v ISCED, "doctor's degree") pak bylo spjato s titulem doktor (Dr.).  Boloňský proces následně sjednotil evropské vysokoškolské vzdělávání. Pro nesouhlas se stavem, kdy nebyly udělovány tzv. (fakultativní) malé doktoráty, byl od přijetí nového vysokoškolského zákona v roce 1998, titul „doktor teologie“ (ThDr.) znovu udělován, a to po dodatečné a zpoplatněné rigorózní zkoušce – jeho udělení tak nepředchází žádné další formální studium. Stejně tak začal být udělován – pouze pro oblast katolické teologie – právě i titul „licenciát teologie“ (ThLic.). Tento stav, kdy se uděluje jak ThLic. (licenciát teologie), ThDr. (doktor teologie), tak Mgr. (magistr), přičemž označují de facto stejnou kvalifikaci (magisterskou úroveň, 7 v ISCED, "master's degree"), však bývá předmětem kritiky. Rovněž začal být od té doby udělován i "postgraduální titul" „doktor teologie“ (Th.D.). (Na mnoha univerzitách ve světě je však pro získání titulu ThLic. (či PhLic.) nutné studium v délce obvykle tři roky, pak za další dva či tři možnost získat titul PhD. či event. ThD.)  Zákon o vysokých školách byl ale nakonec novelizován tak, že ThLic. lze od září 2016 udílet stejně jako ThDr., nikoliv pouze v oblasti katolické teologie. Rovněž do té doby (1998-2016) užívaný "postgraduální" titul Th.D. (doktor teologie) byl i pro tuto oblast změněn na Ph.D. (doktor).

Licenciát teologie (z lat. ') je akademický titul, který je v současné době udělován vysokými školami v oblasti teologie (bohosloví). Tento titul obvykle udělují teologické fakulty, přičemž je zkracován jako ThLic."' (před jménem). Podmínkou k jeho obdržení je již získaný titul magistr (Mgr.) a složení příslušně rigorózní zkoušky, jejíž součástí je i obhajoba rigorózní práce. V současné době se tak jedná o "fakultativní" zkoušku zpravidla spojenou s poplatky – nikoli o další formální studium, resp. kvalifikaci. Úroveň dosažené kvalifikace je 7 v ISCED ("master's degree", tak jako Mgr.), přičemž někdy se obecně, hovorově, tituly získané rigorózním řízením označují jako tzv. malé doktoráty.

The Licentiate of Theology or the Licence in Theology (LTh is the usual abbreviation) is a theological qualification commonly awarded for ordinands and laymen studying theology in the United Kingdom, Malta, Canada, Australia, and New Zealand. The academic rank varies from undergraduate degree to master's degree.


Hydrogeografická charakteristika.

Řeka Dněpr v evropském měřítku zaujímá třetí místo v ploše povodí i v délce toku. Je osmou nejvodnatější řekou Evropy. Od starověkých dob hraje výraznou roli v dopravě jako spojnice černomořské a baltské oblasti. Ze všech přírodních překážek lodní dopravě patřily mezi nejznámější prahy na středním toku, podle kterých bylo pojmenováno historické sídlo Záporoží. Mělčiny a přeje se objevují asi na 100 km dlouhém úseku toku při průměrném průtoku přes 1 000 m3/s. Takováto místa byla vhodná k budování vodních děl s koly se spodním náhonem a dostatečným vodním tokem po celý rok. Díky těmto vlastnostem byla ve zprávě Ruské technické společnosti z roku 1913 řeka Dněpr označena za jednu z nejpříhodnějších v celém Ruském impériu pro technické využití, a to s odhadovaným využitelným výkonem 1 300 000 koňských sil.

Popis.

Těleso hráze o výšce 60 m se skládá z pravobřežní části o délce 216 m, střední části s 26 přelivovými poli o délce 760 m a levobřežní části i délce 251 m. Celková délka přehradního systému je tak 1 227 m. Propustnost přelivného systému je 26 900 m3/s.  V pravobřežní elektrárně pracuje 9 Francisových turbín o výkonu 665 MW a jeden pomocný hydroagregát o výkonu 2,6 MW, v levobřežní části pracuje 8 Kaplanových turbín různých výrobců s výkony v rozmezí 107 – 115 MW. Průměrný pracovní spád činí 38,2 m.  Celkový instalovaný výkon vodního díla k roku 2018 je 1 569 MW.  Splavnost zajišťuje dvoucestný systém na levém břehu. V roce 2019 je původní tříkomorová cesta v rekonstrukci a přepravu zajišťuje jednokomorový systém s průměrnou dobou pobytu plnění 20 minut. Vodní energie při vyprazdňování komor není energeticky využívána.  Dlouhodobá průměrná roční výroba je 4,008 miliardy kWh, v roce 2016 2,279 miliardy kWh.  Energie je rozváděna od pravého břehu trasami 154 KV a 330 KV, od levého břehu trasou 154 kV.  Celková hltnost obou elektráren je 5 010 m3/s, vodní režim s denní a týdenní regulací.  Budova turbínové haly z roku 1932 je lemovaná růžovým arménským tufem a je architektonickou památkou.

Historie projektu, výstavby a provozu.

Koncem 19. století vznikly projekty, kde energetické využití bylo jen doprovodným efektem řešení splavnosti. Jediný projekt s prioritou výroby elektrické energie předložil v roce 1905 Genrich Osipovič Graftio.

Projekt GOELRO.

Do rozpisu Hospodářského plánu obnovy a rozvoje Sovětského svazu (GOELRO) se využití Dněpru dostalo již ve zcela velkolepé podobě. Technická ambicióznost projektu však byla doprovázena nereálnými termíny.  1921–1922 Výzkum a přípravné práce  1923–1926 Stavba přehradního tělesa  1925–1928 Výstavba elektrárny včetně instalace zařízení  1927–1929 Vybudování vysokonapěťové trasy Jekatěrinoslav – Nikopol - Krivoj Rog a elektrifikace železniční trati Alexandrovsk (Záporoží) – Prosjana  1920–1930 Rozvoj přímé přenosové sítě do k průmyslovým zdrojům v oblasti Alexandrovsku  Zahájení prací na navýšení výkonu elektrárny na 330 MW bylo naplánováno již na roční období 1929–1930.  Sovětský svaz se však na začátku 20. let ocitl v politické a zákonitě i technologické izolaci. Předmětem diskuse stále zůstaly rozpory mezi návrhy Genricha Graftia na kaskádu tří menších děl oproti jediné podle projektu Alexandra Vintera. V obou projektech však byl zajištěn požadavek splavnění celého stokilometrového úseku peřejí.  Do původní bezvýhradné podpory projektu všemi špičkami politického vedení časem pronikly návrhy ze strany RSFSR na snížení federálního příspěvku ve prospěch budování kanálu mezi Volhou a Donem.  Proti těmto snahám ostře vystoupil předseda Rady lidových komisařů Ukrajinské sovětské republiky Vlas Jakovlevič Čubar a pohrozil vystoupením Ukrajiny ze svazu sovětských republik. Toto vystoupení sice zůstalo bez represní odezvy ze strany Moskvy, ze Stalinovy paměti se ale nevytratilo. 26. února 1939 byl Čubar zatčen, téhož dne zastřelen a pohřben ve společném hrobě. (V roce 1955 byl rehabilitován, v roce 2010 uznán za organizátora ukrajinského hladomoru.)

Mezinárodní účast.

Nejvýkonnější vodní elektrárna Ruského impéria (Hindúkušská elektrárna) disponovala výkonem 1,3 MW. Od roku 1913 poskytovala americká elektrárna Keokuk na Mississippi 142 MW a od roku 1922 kanadská elektrárna Toronto na Niagáře 498 MW. V roce 1924 byly uvedeny do provozu první agregáty Wilsonovy elektrárny na řece Tennessee s plánovaným celkovým výkonem 663 MW. Právě do Spojených států se v roce 1922 vypravila delegace sovětských odborníků a započala se jednání o odborné spolupráci s vůdčím stavitelem americké hydroenergetiky Hughem L. Cooperem. Pod Cooperovým vedením byly postaveny elektrárny Toronto na Niagáře, elektrárna Keokuk na Mississippi a dokončována Wilsonova elektrárna.  Spolu s americkými odborníky byly osloveni i specialisté z firmy Siemens v Německu. Teoretické i materiálové schopnosti Němců byly ceněny více, u Američanů byly oceňovány zkušenosti s velkými vodními díly. Definitivní rozhodnutí ve výběru hlavního konzultanta učinil sám Stalin, když spolupráci s USA vyhodnotil jako účinnější součást vývozu revoluce. Hugh Lincoln Cooper přesvědčil Stalina o realizovatelnosti projektu a od roku 1926 přichází Cooper do SSSR pravidelně po dobu 6 let s průměrným pobytem asi 2 měsíce v roce.  Americké firmy dodaly turbíny a generátory. Kruppovy továrny dodaly zařízení pro dřevozpracující závod, transformátory pro dočasné stanice, parní turbíny pro systémy dočasného vedení a drtiče kamene.  Mezi tři dodavatele z řad průmyslově nejvyspělejších zemí se zařadilo i Československo.

Československá účast.

V prostoru zatopené oblasti se ocitl most přes Dněpr nad Alexandrovskem. Důležité spojení však muselo být zachováno. Dněpr byl v rámci stavby přehrazen nad tokem pod přehradou. Zpočátku bylo navrženo stavět kovové mosty s masivními žulovými pilíři velké výšky. Později bylo rozhodnuto nahradit žulové obry lehkými a lacinějšími ocelovými oblouky. Nejvhodnějším materiálem pro toto řešení je ocel s vyšším obsahem křemíku. Nedostatek ferosilicia donutil stavitele obrátit se na některou z vyspělých ocelářských zemí. Vybrány byly Vítkovické železárny. Pod českým dohledem proběhlo i nýtování dílů na místě a ukotvení na koncové pozici. Největší z oblouků o rozpětí 224 m byl ve své době největší v Evropě. V srpnu 1941 by most zničen spolu s hrází přehrady před postupujícími Němci.

Výstavba první fáze.

V prosinci 1926 byla slavnostně uvedena do provozu Volchovská elektrárna, první elektrárna podle plánu GOELRO. Autor a realizátor projektu Genrich Osipovič Graftio byl převelen na stavbu Dolnosvirské elektrárny a vedením stavby na Dněpru byl pověřen autor projektu „vysoké přehrady“ Alexandr Vasiljevič Vinter. Projekt elektrárny vyvinul profesor Ivan Gavrilovič Alexandrov, architektem byl určen Viktor Alexandrovič Vesnin. V dubnu 1927 byla zahájena výstavba.  Vzhledem k zahraničnímu dozoru nebyla využita vězeňská práce. Najímáni byli důchodci, lidé na burzách práce i rolníci, kteří se o žních vraceli na pole. Významná byla i ženská pracovní síla. Mzdy na stavbě vysoce převyšovaly celostátní průměr, kvalifikovaní pracovníci získávali zvláštní měsíční příděly ukryté před obyvatelstvem, složené z nepřístupného zboží a zemědělských produktů.  1. května 1932 byla spuštěna první jednotka elektrárny. Projektovaného výkonu 560 MW elektrárna dosáhla v roce 1939.

Destrukce při ústupu sovětských vojsk.

Při ústupu sovětských vojsk na začátku 2. světové války byla snaha o evakuaci strojních zařízení ze všech energetických děl do oblastí Uralu. V plné výši se to podařilo pouze u Volchovské elektrárny. Převoz zařízení z elektrárny Dněproges však nebyl u konstrukcí tak obrovských rozměrů možný. Zisk vodní elektrárny a mostů Dněpru by zajistil nerušený průchod přes řeku a dobytí města. Ochrana elektrárny do posledních chvil a její destrukce těsně před německým záborem byla svěřena 157. pluku NKVD, určenému pro ochranu zvláště důležitých průmyslových podniků. Od 2. do 4. srpna 1941 letecké síly Rudé armády dopravily do Záporoží potřebné množství výbušnin. 18. srpna 1941 německé armády po dělostřelecké přípravě a pod krytem tanků prorazily sovětskou obranu a dosáhly pravého břehu Dněpru. Podle plánu měla být elektrárna uvedena do krizového režimu běhu turbín při výrobě velkého množství energie při velikých proudech, jejímž účelem bylo vyhoření výkonových transformátorů. Po spálení transformátorů bylo plánováno uvedení generátorů turbín do režimu zkratu a s maximálním buzením zvýšit rychlost otáčení hydraulických jednotek, dokud nejsou mimo provoz. Poté bylo plánováno uzavřít přívod maziva k ložiskům turbíny, což by je nakonec vyřadilo z provozu, protože v důsledku přehřátí kluzných ložisek se roztaví všechny třecí plochy. V konečné fázi měly být odpáleny nálože za účelem zničení dvou z devíti turbín a odstřeleny pilíře silniční komunikace na hřebenu hráze v takové míře, aby znemožnily postup německých vojsk a zároveň umožnily dostatečně rychlou opravu po válečném zvratu.  Za tohoto vývoje nebyl čas na důkladné výpočty, zejména pak na jakékoli pokusné nebo laboratorní studie. Praxe řízené destrukce u takovýchto objektů chyběla na celém světě.  Transformovna vyhořela poté, co všechny jednotky 274. pěší divize Rudé armády bezpečně přešly po přehradě na levý břeh. Za situace, kdy k hrázi přijížděly první německé tanky a evakuace obyvatelstva a přechod armád nebyly dokončeny, bylo možné zvolit pouze jednu ze dvou špatných možností.  Nesplnit úkol deaktivaci elektrárny a komunikace přes řeku Dněpr a urychlit postup německých armád nebo splnit úkol za rizika značných obětí ve vlastních řadách. Večer 18. srpna ve 20:00 hodin došlo k výbuchu náloží. Místo dvou turbín byly kompletně zničeny čtyři, průrva na tělese hráze o délce kolem 165 m umožnila průtok vodní masy, srovnatelné s velkou jarní povodní na Volze. Na německé straně byly hlášeny ztráty 1 500 vojáků, na sovětské straně došlo k významným ztrátám na materiálu, civilním obyvatelstvu i v řadách ustupující sovětských vojsk. Během nekoordinovaného ústupu jednotek Rudé armády v podmínkách zničené komunikace bylo v srpnu 1941 prakticky nemožné dostatečně rychle stáhnout jednotky z povodňové zóny.  V konečném důsledku řeka Dněpr skutečně zpomalila další postup německých vojsk na jižním úseku fronty a boje o most pod přehradou trvaly až do poloviny září.

Destrukce při ústupu německých vojsk.

Do léta 1942 se německým stavebním jednotkám podařilo hráz opravit a zprovoznit část výroby elektrické energie.Při zpátečním pohybu Rudé armády na podzim 1943 došlo k řízené destrukci Dněprogesu podruhé. Na rozdíl od situace v roce 1941 cílem nebylo částečné, ale totální zničení vodního díla. V elektrárně i v dutinách přehrady bylo uloženo přes 300 tun (v roce 1941 20 t) výbušnin různého vojenského určeni. Sovětským ženistům a výsadkářům se však podařilo přerušit část odpalovacího vedení. Pomník těmto vojákům se později stal součástí výzdoby hráze.  Od ledna do srpna 1944 bylo z prostor vodního díla odstraněno přes 66 tun leteckých pum a 26 000 min, dělostřeleckých a ručních granátů.

Obnova a výstavba druhé fáze.

Po dobytí území na pravém břehu Dněpru bylo ženijním vojskem zneškodněno 57 tisíc min. Na obnově vodního díla se nejprve podíleli vojáci, později 90% pracovní síly zajišťovaly ženy. Rekonstrukce elektrárny proběhla v letech v letech 1944–1950.  V roce 1946 dodala americká společnost General Electric místo zcela zničených nové generátory o výkonech 90 MW oproti původní hodnotě 77,5 MW. První jednotka byla uvedena do provozu v březnu 1947 a poslední v květnu 1950. Celkový výkon elektrárny vzrostl na 585 MW.  Na konci šedesátých let byla řešena otázka zvýšení kapacity vodní elektrárny, plavební schopnosti zdymadlového systému a vozovky přehrady. Následná rekonstrukce proběhla v letech 1969 až 1980. Během této přestavby byla na levém břehu postavena další strojovna, ve které bylo instalováno 8 bloků o výkonu 103,5 MW. Byla vybudována nová jednokomorová dopravní cesta s třetinovou dobou komorového plnění. Přehrada hráze byla zrekonstruována a významně rozšířena. Nová elektrárna při levém břehu pracovala při maximálním výkonu 828 MW. Celková hltnost obou elektráren převýšila průměrný průtok Dněpru více než tři krát a odkázala tak po většinu roku vodní dílo z režimu průtokového do režimu špičkového s denní až týdenní regulací. Vzhledem ke schopnosti zpracování vysokých jarních průtoků vzrostla průměrná roční výroba z 1,5 na 3,7 miliardy kWh.

DněproGES, Dněperská vodní elektrárna ( zkratka z, zkratka z ) je největší a nejznámější vodní elektrárna na Ukrajině. V době uvedení do provozu byla nejvýkonnější vodní elektrárnou v Evropě a třetí na světě. Byla postavena podle prvního sovětského hospodářského plánu Státní komise pro elektrifikaci Ruska a stala se symbolem industrializace Sovětského svazu. Je součástí kaskády vodních elektráren na řece Dněpru. Nachází se ve městě Záporoží při hrázi Dněperské přehrady, severně od ostrova Chortycja.

The Dnieper Hydroelectric Station ( - DniproHES, - DneproGES, also known as "Dneprostroi Dam") is the largest hydroelectric power station on the Dnieper River, located in Zaporizhia, Ukraine. It is the fifth step of Dnieper hydroelectric stations cascade that provides electric power for Donets–Kryvyi Rih Industrial region.


Život.

Po brzké smrti otce, který byl vysokým důstojníkem, se Janovy výchovy ujala jeho zbožná matka Anthusia. Studoval filosofii a rétoriku u řeckého spisovatele Libania (314—(asi)393) v Antiochii a byl jeho nejlepší žák. Po studiích působil jako právní zástupce. Současně se tři roky připravoval na křest, který přijal asi v roce 369. Pod vedením přísně asketického učitele Diodóra († 391), význačného představitele tzv. antiochijské teologické školy, se věnoval studiu Bible.  Roku 373 se stal poustevníkem v nedalekých horách. Drsná strohost tohoto způsobu života mu poškodila zdraví, takže se po šesti letech vrátil do Antiochie. Roku 386 byl biskupem Flavianem vysvěcen na kněze a pověřen kázat v katedrále. Proslavil se jako vynikající kazatel. Jeho kázání, z nichž některá se zachovala, mu vynesla v 6. století přízvisko Chrýsostomos (Zlatoústý).  V roce 398 přijal s váháním jmenování patriarchou v Konstantinopoli, kde rozvinul charitativní činnost, s neúprosnou mravní přísností usiloval o reformu kněžského života a bojoval proti zlořádům ve společnosti i na císařském dvoře. Tím si znepřátelil císařský dvůr, ale také značnou část církevní hierarchie včetně ambiciózního alexandrijského patriarchy Theofila, který se pokoušel ne zcela korektními prostředky dosadit na konstantinopolský stolec svého kandidáta. Dostal se i do sporů s Theofilovým svárlivým synovcem, pozdějším svatým Cyrilem Alexandrijským. Janovou úhlavní protivnicí se stala zejména císařovna Eudokia. Na její popud byl v roce 403 sesazen a poslán do exilu, lid si však vynutil jeho návrat. Příměří s císařovnou netrvalo dlouho po surovém vojenském zásahu během velikonočních obřadů v roce 404 byl poslán do vyhnanství v Malé Arménii. Nepřestal však řídit svoji diecézi a vedl rozsáhlou korespondenci. Na nátlak svých nepřátel byl z císařova rozkazu eskortován na místo ještě odlehlejší na východní pobřeží Černého moře. Tříměsíční namáhavé putování pustinami, připomínající pochod smrti, však starý biskup s podlomeným zdravím nepřežil. Jeho pohřbu se zúčastnilo velké množství věřících a stal se doslova manifestací.  Římský papež Inocenc I. (papežem 401–417) jej krátce po jeho smrti zařadil do seznamu svatých. Pravoslavná církev a východní katolické církve ho řadí ho mezi tři svaté hierarchy (společně s Basileiem Velikým a Řehořem z Nazianzu). Římskokatolická církev ho počítá mezi učitele církve. Jeho ostatky byly v roce 1204 uloupeny křižáky, ale v roce 2004 byly navráceny do Istanbulu.  Podle svého rodiště bývá někdy nazýván též Jan z Antiochie, tím však může dojít k záměně s antiošským biskupem téhož jména, který žil v první polovině 5. století.

Spisy.

Ve své kazatelské a literární činnosti využíval Jan Zlatoústý antickou vzdělanost a spojoval myšlenkovou hloubku s ušlechtilou formou. Nezaměřoval se již na obhajobu křesťanství proti pohanům ani na dogmatické spory uvnitř křesťanství, ale usiloval především o nápravu společnosti.  Jsou dochovány stovky jeho homilií (promluv) na texty téměř všech knih Starého a Nového zákona a úvahy na rozmanitá témata. Nejznámější z nich jsou o kněžství, o mnišském životě, o křtu. Zachovalo se též přes 200 jeho listů. Byť není pravděpodobně jejím autorem, nese jeho jméno byzantská liturgie, užívána téměř ve všech pravoslavných (ortodoxních) církvích a latinizované podobě také uniaty – řeckými katolíky.  Mezi jeho další díla patří "Knihy o napravení padlého" (do češtiny přeložil a předmluvu napsal Viktorin Kornel ze Všehrd) a několik pojednání – "O kněžství", "Proti těm, kdo zavrhují klášterní život" a "Proti judaizujícím křesťanům".

Svatý Jan Zlatoústý (347 nebo 349 Antiochie, Antakya, Turecko – 14. září 407, Komana v Pontu, Turecko; řecky " Ιωάννης ο Χρυσόστομος, Ioannés Chrýsostomos") byl konstantinopolský arcibiskup známý pro svou řečnickou a kazatelskou zdatnost (právě díky ní byl k jeho jménu posmrtně přidán přídomek "Zlatoústý"). Rozhodně odsuzoval zneužívání pravomocí světskými i církevními činiteli. To vedlo např. k jeho sporu s císařovnou Eudokií. V roce 1568 jej papež Pius V. jmenoval učitelem církve.

John Chrysostom (; ; – 14 September 407), Archbishop of Constantinople, was an important Early Church Father. He is known for his preaching and public speaking, his denunciation of abuse of authority by both ecclesiastical and political leaders, the "Divine Liturgy of Saint John Chrysostom", and his ascetic sensibilities. The epithet ("Chrysostomos", anglicized as Chrysostom) means "golden-mouthed" in Greek and denotes his celebrated eloquence. Chrysostom was among the most prolific authors in the early Christian Church, exceeded only by Augustine of Hippo in the quantity of his surviving writings.


Textová kritika.

Vznik a historie.

Bible je sbírka několika desítek starověkých knih, které se zachovaly v tisících opisů i zlomků různého stáří, ve starých překladech a v citátech starověkých autorů. Textová kritika je shrnuje pod pojem „svědci“. Nesrovnalosti v textu, vzniklé chybami opisovačů, doplňky a vysvětlivkami, které se dostaly do textu, snahou přizpůsobovat („harmonizovat“) výpovědi různých knih a podobně, se snažili opravovat už starověcí křesťanští učenci. Órigenés porovnal šest různých znění Bible v hebrejštině a v řečtině, která sepsal ve sloupcích vedle sebe.  Po vynálezu knihtisku, když se připravovala tištěná vydání, pracovalo mnoho učenců na srovnávání různých rukopisů a překladů, aby tištěný text byl co nejspolehlivější (viz článek Textus receptus). V letech 1513-1517 vznikla na španělské univerzitě v Alcalá de Henares Komplutenská polyglota, paralelní vydání hebrejského, řeckého a latinského textu s komentářem. Rozvoj paleografie a jazykovědy v 19. století pak vyvolal soustavné zkoumání stovek rukopisů, překladů a nově nalezených papyrových zlomků, které vyústilo v kritická vydání. Ta vedle nejpravděpodobnějšího znění podávají v poznámkách i množství odchylek významných starých svědků, tzv. kritický aparát (pro řecký Nový Zákon viz ).

Metody a postupy.

Textová kritika Bible používá běžné metody a zásady textové kritiky. Počítá například s nejběžnějšími opisovačskými chybami, jako je záměna podobných písmen (např. hebrejské הוא „on“ místo היא „ona“ vzniklo nepatrným prodloužením prostředního písmene), vynechání úseku mezi dvěma stejnými slovy ("haplografie"), s harmonizací čili přizpůsobováním k jiným paralelním textů (např. mezi čtyřmi evangelii) a podobně.  Od jiných starých textů se ale textová kritika Bible liší mimořádným množstvím starých svědků (zejména pro Nový zákon), vzniklých navíc na různých místech a ve velmi různých prostředích. Ty je třeba uspořádat podle stáří a spolehlivosti (četnost zřejmých písařských chyb) a navzájem porovnat. Tak se dají určit výrazné skupiny či rodiny svědků a často i závislost rukopisů na sobě navzájem (opisovač obvykle opíše i chyby svého vzoru). Pro řecký text Nového zákona se rozlišuje několik výrazných rodin, například tzv. alexandrijský (nejstarší), byzantský a západní text, podobně pro latinské překlady (Vetus Latina, Vulgata a jejich různé verze).  Při hledání nejpravděpodobnějšího původního znění se uplatňují i vnitřní kritéria. Pravidlo „Lectio difficilior potior“ říká, že text náročnější na pochopení je spíš původní (například ). Sotva by nějaký písař z lehkého textu udělal nesnadný. Podobně pravidlo „Lectio brevior potior“ říká, že kratší verze textu je pravděpodobnější (například J 7,39; 1K 8,6): písař mohl doplnit text, aby byl srozumitelnější. Během delšího předávání se často zmírňují a odstraňují nepříjemné podrobnosti. Tak a násl. podrobně líčí hanebné jednání krále Davida. Markovo evangelium se připisuje Petrovu žáku Markovi, přesto podává řadu Petrových poklesků a chyb, o nichž pozdější texty často mlčí. Také originalita a svěžest některých vyprávění (například Ježíšových podobenství) svědčí pro původnost textu.  V 1. století se v Palestině mluvilo aramejsky, kdežto celá další křesťanské tradice byla téměř výlučně řecká a latinská. Mnohé Ježíšově výroky obsahují semitské obraty a rčení a některé se po překladu do aramejštiny rýmují. Například v : „cedíte komára (aramejsky "galma") a spolknete velblouda“ (aramejsky "gamla"). Biblický text na řadě míst svědčí o dobré znalosti místních poměrů, které pozdější doby neměly a často je objevují až současní vědci. To se týká například poměrů na egyptském dvoře, detailů o Jeruzalémském chrámě nebo titulu "politarcha", který uvádí Lukáš a byl objeven na nápisech až ve 20. století.

Historická kritika.

Staří křesťanští (například Theofilus z Alexandrie, +181) i židovší učenci se snažili vypočítat stáří světa (tzv. "Anno mundi") z biblických rodokmenů a údajů o stáří jednotlivých osob. Dospěli buď k číslu 5530 př. n. l. (podle Septuaginty), anebo 3760 př. n. l. (podle hebrejského textu a Maimonida), jímž se řídí židovský letopočet. Ještě Isaac Newton se snažil tento údaj zpřesňovat. Z geologických i archeologických nálezů se ale v 19. století ukázalo, že stáří světa je o několik řádů větší a stopy světové potopy se nedařilo nalézt. Křesťanští teologové dlouho hájili doslovný výklad prvních kapitol Bible a dostali se tak do velkého sporu s různými vědami. Teprve rozlišování literárních žánrů dovolilo pochopit, že Gn 1 a 2 nejsou popisy událostí, nýbrž vyjadřují podstatné poselství o člověku, o jeho vztahu k Bohu a světu. Přesto řada evangelikálních skupin, zejména v USA, stále trvá na doslovném výkladu.  Datování biblických událostí a postav se začalo srovnávat s egyptskými a dalšími historickými prameny. Tam se sice našlo potvrzení existence starého Izraele od 12. století př. n. l., datování je ale velmi obtížné. Podle souhrnné zprávy o důkladném archeologickém průzkumu celé země Izrael se dají ve vykopávkách najít zřetelné stopy Davidova panování (10. století př. n. l.), starší události se ale potvrdit nepodařilo.  Kritické zkoumání Nového zákona zahájil německý osvícenský filozof Hermann Samuel Reimarus (+1768), který na jednotlivé spisy aplikoval metody, používané při studiu řeckých a latinských spisů. O Ježíšově životě a dalších událostech Nového zákona je sice řada starých písemných svědectví i mimo biblické spisy, přesné datování však není možné. Rok Ježíšova narození, podle něhož raně středověký mnich Dionysius Exiguus stanovil začátek křesťanského letopočtu, nesouhlasí s jinými údaji v Novém zákoně, protože jejich pisatelé neměli k dispozici přesné údaje a pro křesťanské kázání nemělo datování velký význam.

Literární kritika.

Jiný úkol má kritické zkoumání obsahu samého textu. Bible jako sbírka desítek knih vykazuje různé nesrovnalosti. Tak například autorství Tóry připisovala tradice Mojžíšovi, ale v knize Dt 34 je popsána Mojžíšova smrt. Rok podle n. začínal na jaře, podle na podzim. V si Kain stěžuje, že ho každý může zabít, ale podle předchozího by na zemi měli žít jen jeho rodiče. Židovští i křesťanští vykladači je často vysvětlovali jako alegorie, mnozí autoři však trvali na tom, že základem musí být výklad slov, "jak text sám mluví". Výsledky literární kritiky křesťanské církve dlouho odmítaly, v průběhu 20. století je však mnohé z nich přijaly a při výkladu Bible používají. Papež Pius XII. podpořil rozlišování literárních druhů v encyklice "Divino afflante" z roku 1943.

Hledání pramenů.

V 17. století, v době racionalismu se na Bibli začalo pohlížet jako na „obyčejnou“ knihu, začala se zkoumat stejnými prostředky jako jiná literární díla. Baruch Spinoza (1670) a Richard Simon (1678) poukázali na nesrovnalosti v Pentateuchu – prvých pěti knihách Bible. Spinoza byl přesvědčen, že nejen Pentateuch, ale všechny historické knihy Starého zákona napsal teprve Ezdráš po návratu z babylonského zajetí, ve 4. století př. n. l., ačkoli je tradice připisovala Mojžíšovi. V 18. století si francouzský lékař Jean Astruc všiml, že v Pentateuchu se užívají dvě Boží jména – Jahve a Elohim - a podle toho rozlišil dva původní zdroje Tóry. Ty podle něho napsal Mojžíš a pozdější písaři je spojili do jednoho celku a tak vznikly nesrovnalosti. Na Astruca navázali například Eichhorn a de Wette a hledání pramenů vyvrcholilo v díle J. Wellhausena (1844 – 1918), který rozlišil čtyři prameny a nazval je Jahvista, Elohista, Deuteronomista a Kněžský kodex (viz Teorie vzniku Tóry).  Také v Novém zákoně lze najít místa, která si odporují, zejména v evangeliích. Tak v Matoušově evangeliu posílá vzkříšený Ježíš své učedníky do Galileje, kdežto podle Jana se všechna setkání odehrála v Jeruzalémě. Velké části synoptických evangelií jsou naopak téměř totožné, takže patrně pocházejí ze společného pramene. Podle nejběžnější Holtzmannovy hypotézy čerpali Matouš a Lukáš z Marka a z pramene Ježíšových výroků, který se obvykle označuje Q (viz Synoptická otázka). S těmito nálezy současná exegeze běžně pracuje, rozdíly mezi verzemi však zároveň dokládají nezávislost různých tradic a tím nepřímo i spolehlivost celého poselství.

Kritika obsahu.

Kritický rozbor jazyka, slohu a myšlenek novozákonních spisů se je snaží zařadit do souvislostí soudobé náboženské i filosofické literatury a duchovních proudů. V 19. a 20. století vznikla řada škol, které se lišily svým přístupem a přispěly k lepšímu chápání Bible. Kritikové ovšem namítají, že jejich výsledky jsou často ve vzájemném rozporu a jejich závěry do velké míry závisí na úhlu pohledu jednotlivých badatelů.  Na základě rozboru textů a jejich obsahu se Ferdinand Christian Baur a jím založená Tübinská škola v polovině 19. století domnívali, že texty Nového zákona mají silně spekulativní ráz a prošly dlouhým myšlenkovým vývojem. Že jen List Římanům, 1. a 2. Korintským a List Galatským napsal apoštol Pavel a že Pavel ze Skutků apoštolů je jiný Pavel, než autor těchto listů. Tyto domněnky, pro něž nebyly žádné historické doklady, ztratily na přesvědčivosti, když Adolf von Harnack a nové nálezy papyrů doložily dřívější data vzniku novozákonních spisů.  Metoda kritiky tradic a škola dějin forem ("Formgeschichte") vychází z toho, že biblické texty se zprvu dlouho tradovaly ústně, ve formě jednotlivých příběhů, vyprávění a výroků (Hermann Gunkel). Snaží se tedy text rozdělit na takové úseky a zkoumá jejich povahu, zaměření a „zasazení do života“ ("Sitz im Leben"). Rozlišuje texty liturgické, kazatelské, vyprávěcí, básnické, prorocké, povzbuzující ("parenese"), normativní a další. Využívá výsledků folkloristiky a studia lidového písemnictví. Na ni navázala škola dějin redakce ("Redaktionsgeschichte"), která naopak zkoumá práci redaktorů, kteří tyto tradiční texty vybírali, uspořádali, případně pozměnili podle určitého záměru a k nějakému cíli.  Protestantský teolog Rudolf Bultmann (1884-1976) patřil ke škole dějin forem, pod vlivem existenciální filosofie Martina Heideggera zahájil exegetický (výkladový) program demytologizace a existenciálního výkladu biblických textů. Ty podle něho často obsahují obrazná, mytologická vyjádření důležitých existenciálních zkušeností a náhledů, které je dnes třeba zbavit obrazné slupky a vyjádřit přímo. Nakonec dospěl až k názoru, že historická osoba Ježíšova není pro křesťanskou víru tak důležitá, jako obsah a záměr kázání čili zvěstování víry. Snažil se najít klíč Ježíšova odkazu a jeho souvislosti s židovstvím a odpovědět na otázku, jaký význam má dnes.

Biblická kritika je vědecké zkoumání Bible jako textu historicko-kritickou metodou s využitím mnoha dalších věd od archeologie, paleografie nebo jazykovědy až po historii, literární vědu a filosofii. Děli se na kritiku textovou, která se snaží najít co nejpůvodnější podobu textu, zkoumá jeho prameny a vývoj, kritiku historickou, která zkoumá historickou spolehlivost textů, jejich stáří a autorství, a kritiku literární, která zkoumá literární žánr a záměr textu, případně jeho historické, kulturní prostředí a poměr k jeho okolí. Podle toho, na jakou stránku kladou autoři hlavní důraz, vznikají různé školy biblické kritiky. Z toho pak vychází biblická hermeneutika a exegeze, nauka o výkladu biblických textů.

Biblical criticism is an umbrella term for those methods of studying the Bible that embrace two distinctive perspectives: the concern to avoid dogma and bias by applying a non-sectarian, reason-based judgment, and the reconstruction of history according to contemporary understanding. Biblical criticism uses the grammar, structure, development, and relationship of language to identify such characteristics as the Bible's literary structure, its genre, its context, meaning, authorship, and origins.


Základy.

Reinkarnační terapie se zakládá na práci s podvědomím. Pacient a terapeut při tom prozkoumají příčiny krizí, problémů a omezení a pokoušejí se tímto způsobem přivodit osvobození od starých a překážejících problémů.  Reinkarnační terapie vychází z toho, že problémy spočívají v zkušenostech jak v stávajícím, tak v minulých tělesných životech. Základním bodem je, že se člověk skládá jak z hmotného těla, tak z nehmotné části, které se říkává „duše“. Dalším východiskem reinkarnační terapie je, že ta nehmotná složka, neboli duše, přežije tělesnou smrt a přechází do jiných hmotných těl (viz reinkarnace), aby se touto cestou vyvíjela dále. Veškeré zkušenosti se ukládají do pamětí a promítají se do pozdějších tělesných existencí, což podle zkušeností reinkarnačních terapeutů vysvětluje, proč nás například pronásledují určité obavy či zábrany, aniž bychom viděli nějaký důvod, anebo proč se v určitých situacích cítíme ohrožení, i když nám fakticky žádné nebezpečí nehrozí.

Trauma a karma.

Podle názoru reinkarnační terapie je člověk ve velké míře ovlivněn traumatickými, tj. duši ranícími, zkušenostmi, k němž došlo v minulosti (buďto ve stávajícím anebo dřívějších životech). Projevují se ve stávající tělesné existenci neurózami a psychózami, kteréžto pojmy zahrnují v podstatě všechno, co nám život ztěžuje a omezuje, a velice často ani netušíme, kde to má svoje kořeny, např. strachy, nutkavé návyky apod.  Prvním sloupem reinkarnační terapie je "vyhledat" dané případy, tj. zpřístupnit vzpomínky na ony traumatické události, a objasnit, za jakých okolností a z jakého důvodu k traumatu došlo.  Zde se uplatní druhá složka této terapie, tj. karma. Podle toho se trauma rozumí jako následek nějakého našeho činu, který byl někomu jinému na škodu a má tím zároveň dopad na nás samé.  Třetím sloupem reinkarnační terapie je přivést pacienta k tomu, aby si uvědomil, že nese sám část zodpovědnosti za to, co se mu kdysi přihodilo a způsobilo mu danou potíž. Podle zkušeností reinkarnační terapie trauma a jeho následky přestanou působit, jakmile pacient dojde poznání o spojitosti mezi událostí, neboli traumatem, a jeho vlastním přičiněním.

Regrese.

Regresí (z latiny "regredi" ‚vrátit se‘) se rozumí vyhledání starých vzpomínek a odkrytí událostí přivodivších dané trauma. Tento terapeutický postup je používán i v klasické psychoterapii, např. psychoanalýze. Aby se ty vzpomínky zpřístupnily, nabízejí se různé postupy, např.:  Mnoho terapeutů zahájí regresi tím, že nejprve procházejí mládí pacienta, aby se zjistilo, jestli se nenachází tam příčina daného problému, a vstoupí až potom do minulých inkarnací. Jedno sezení trvává několik hodin.

Známí provozovatelé.

Carol Bowmanová - Zabývala se i spontánními vzpomínkami u dětí. Podle jejích slov ji k tomu dostal její vlastní syn, který začal po traumatu z ohňostroje vyprávět o tom, jak zahynul v Americké Občanské válce (a poskytl i historicky přesné detaily).  Michael Newton - Kromě minulých životů jeho pacienti popisovali (velmi konzistentně) i posmrtný život, byť ho označovali spíš jako "domov". Zakladatel Newtonova institutu pro hypnoterapii života mezi životy, který mimo jiné školí další hypnoterapeuty podle Newtonových metod. Jeho verze je neobvyklá především absencí karmy, kterou nahrazuje dobrovolná volba inkarnací na základě předchozích zkušeností a činů, což má vést k duševnímu rozvoji.  Helen Wambachová - Prováděla výzkum spočívající v ověřování přesnosti detailních informací, které její subjekty sdělovaly a jejich porovnávání s historickými statistikami (například rozložení pohlaví, společenské postavení apod.). Podle jejích zjištění byly informace prakticky vždy přesné a na úrovni znalců historie daného období (nad rámec běžných populárně naučných knih či televizních pořadů).  Brian L. Weiss - Známý svou knihou "Mnoho Životů, Mnoho Mistrů", ve které pojednává o terapii ženy jménem Catherine. Údajně ho přesvědčila o tom, že její vzpomínky jsou skutečné, když mu v hypnóze správně sdělila několik soukromých detailů z jeho vlastního života, například že jeho dcera je pojmenovaná po jeho otci, nebo že jeho syn zemřel na vrozenou srdeční vadu.

Kontroverze.

Pro mnohé je tato forma terapie kontroverzní, jelikož obsahuje ideologii či východní náboženské představy a její tvrzení a hypotézy nelze dokázat. Jediné důkazy o existenci reinkarnace pochází z výzkumů spontánních "vzpomínek" od malých dětí, prováděné například Ianem Stevensonem či Jimem B. Tuckerem a většina vědecké komunity je příliš neuznává, především kvůli tomu, že jich velká část (především od Stevensona) pochází ze zemí, kde je rozšířená víra v reinkarnaci, a mohou být tedy produktem konfabulace, kryptoamnézie či podvodnou snahou rodičů dostat z "předchozí" rodiny peníze (alternativním vysvětlením může být větší ochota brát tyto "vzpomínky" vážně, neboť většina monoteistů či ateistů, kteří jsou dominantní na západě, by je pravděpodobně zavrhla jako dětskou představivost. Byť existují i případy ze západního světa, které jsou velmi dobře zdokumentované a přesné, například James Leininger (James Hudson jr.) či Ryan (Marty Martyn), tyto případy se dostaly i do mainstreamových médií. Podle Jima Tuckera se situace na západě zlepšila a rodiče jej nyní sami kontaktují, pokud jejich dítě začne dávat najevo nezvyklé vzpomínky. Rovněž většinou nelze dokázat, zdali vzpomínky, které se při terapii vynoří, jsou autentické, anebo nikoliv. Též se často stává, že lidé tvrdí, že byli stejnou osobou, obvykle důležitou, či byli přítomni nějaké významné události (často se uvádí potopení Titanicu). Samotní terapisté tento jev vysvětlují tak, že lidé si mají sklony propojit vzpomínky s existujícími znalostmi, a tak si myslí, že jsou na Titanicu, přestože "ve skutečnosti" byli na jiné lodi, stejně tak si mohou myslet, že byli někým důležitým, jen proto, že se vidí v konkrétní době a místě. Dalším problémem je obvykle dlouhá prodleva mezi smrtí předchozí osoby a narozením, která nezřídka trvá celá staletí, zatímco u spontánních vzpomínek je medián pouhých 16 měsíců a průměr 4 roky.  Dle průzkumu, který mezi 101 náhodně vybranými odborníky APA provedl John Norcross, jde o zcela zdiskreditovanou metodu léčby.  Ian Stevenson, otec výzkumu reinkarnace, považoval tento druh regresní terapie za velmi nepřesný, náchylný k sugesci či autosugesci (projev podvědomých tendencí) a potenciálně nebezpečný a zkoumal pouze fenomén spontánních vzpomínek dětí, jeho nástupce Jim Tucker se s jeho názorem ztotožňuje a regresní terapii k výzkumu na Division of Perceptual Studies nevyužívá.

Reinkarnační terapie je formou regresní terapie, tj. vyhledává staré zasuté vzpomínky s cílem objevit příčiny stávajících duševních poruch, tj. neuróz a psychóz, někdy i tělesných potíží. Pacient si má uvědomit spojitost mezi aktuálními poruchami a minulými traumatickými událostmi a tím poruchy zneutralizovat. Na rozdíl od běžné psychoanalýzy předpokládá reinkarnační terapie, že člověk prožívá více tělesných existencí (vtělení, inkarnací). Ty se podle ní promítají do stávající inkarnace.

Past life regression is a technique that uses hypnosis to recover what practitioners believe are memories of past lives or incarnations. The practice is widely considered discredited and unscientific by medical practitioners, and experts generally regard claims of recovered memories of past lives as fantasies or delusions or a type of confabulation. Past-life regression is typically undertaken either in pursuit of a spiritual experience, or in a psychotherapeutic setting. Most advocates loosely adhere to beliefs about reincarnation, though religious traditions that incorporate reincarnation generally do not include the idea of repressed memories of past lives.


Sederový stůl.

Pro seder musí být prostřeno již před setměním, přičemž se uprostřed stolu ocitá jeden vínem naplněný pohár, který je symbolicky určen proroku Elijášovi.  Na stole připraveném pro sederovou večeři nesmí chybět:

Sederový talíř.

Sederový talíř, označovaný také jako zdobná mísa, (, "ke'ara") je používaný při domácím obřadu na Pesach. Středověké opisy aškenázské Hagady představují tuto mísu, poprvé zmíněnou v období Mišny, jako jakýsi kulatý talíř. Existují dochované ukázky z období renesance ze dřeva, keramiky, cínu, etc. opatřené příslušnými nápisy a rytinami. Moderní sederové talíře bývají zpravidla měděné či mosazné nebo skleněné a mají zvláštní prohlubně na pokrmy, které předepisuje rituál, či malé misky, do nichž se tyto pokrmy vkládají.  Sederový talíř by měl obsahovat:

Průběh sederu.

Seder probíhá v následujícím pořadí:

Kadeš.

Doslova „posvěť“. Samotný seder se zahajuje zapálením svátečních svíček nebo světel, po kterém následuje kiduš (požehnání nad pohárem vína). Kiduš pro seder je mírně odlišný, neboť se týká přímo témat svátku Pesach.

První pohár.

Po kiduš se vypije první pohár vína.

Urchac.

Nyní si pán domu, ve kterém se seder odehrává, a který pronesl kiduš, odchází umýt ruce. V některých tradicích si ruce myjí všichni přítomní, v jiných je toto vyžadováno pouze od představeného domácnosti. Neříká se žádné poženání, které je za normálních okolností obvyklé.

Karpas.

Každý z účastníků namočí kus zeleniny do slané vody a sní jej. Slaná voda připomíná slzy Izraelitů, které prolili v egyptském otroctví. Sefardští židé namáčejí někdy karpas do vína nebo do charosetu.

Jachac.

Prostřední ze tří macesů je rozlomen a větší polovina je dána stranou jako afikoman (zákusek). Děti se snaží jej ukrást a po sederu za něj dostat výkupné v podobě sladkostí. Tento rituál byl jako řada dalších ustanoven k udržení pozornosti dětí po celou dobu sederu. Menší polovina macesu se vrátí zpět mezi ostatní dva.

Magid.

Vyprávění, čtení z Pesachové hagady, které popisuje vysvobození z egyptského otroctví, i události mnohem pozdější s tematikou vykoupení nebo které se vztahují jiným způsobem ke svátku Pesach. Mezi nejznámější pasáže patří následující:

Čtyři otázky.

Toto vyprávění začíná dvěma odstavci - "Ha lachma anja" (:, „toto je chudý chléb“ - vztahuje se k macesům) a čtyřmi otázkami, které pokládá nejmladší účastník sederu. tyto otázky se nazývají podle úvodních slov "Ma ništana" (, „čím se liší“, „co odlišuje“) a zní:  Pátá otázka, která měla být původně mezi druhou a třetí, zní:

Rány.

Deset ran egyptských je připomenuto symbolicky tak, že každý účastník namočí do svého poháru s vínem prst nebo příbor a ukápně kapku vína na talíř při každé ráně. Tyto jsou:

Druhý pohár.

Po vyjmenování deseti ran se zpívá píseň "Dajenu" (dosl. „Nám by to stačilo“) jako připomínka toho, že cílem vysvobození z Egypta nebylo způsobit Egypťanům utrpení a že i kdyby Bůh provedl pouze jeden z těchto zázraků, Izraeli by to stačilo.

Rachac.

Rituální umytí rukou, tentokrát všech přítomných a za pronesení požehnání.

Moci maca.

Tradiční poženání nad chlebem, tentokrát ovšem nad chlebem nekvašeným.

Maror.

Maror se namočí do charosetu jako připomínka hořkosti otroctví a otrocké práce, kterou Izraelité v Egyptě vykonávali.

Korech.

Maror se jí společně s kouskem macesu na způsob sendviče jako připomínka Hilela, který měl takto ve zvyku jíst maror na sederovou večeři.

Šulchan orech.

Doslova prostřený stůl, samotná slavnostní hostina. Tradiční jídla jsou různá, od drůbeže až po gefilte fiš. Jedním z tradičních jídel mezi aškenázskými židy je polévka s macesovými knedlíčky.

Cafun.

Afikoman je „vykoupen“ od dětí a sněden jako poslední jídlo sederové noci.

Barech.

Po skončení hostiny se říká požehnání po jídle.

Třetí pohár.

Po pronesení požehnání po jídle se jako pohár požehnání vypije třetí pohár vína.

Pohár pro Elijáše.

V této chvíli se naplní pátý pohár pro proroka Elijáše, který symbolizuje příchod Mesiáše a vykoupení a otevřou se pro něj symbolicky dveře.

Halel.

Recituje se tzv. velký Halel (Žalmy 113 - 118).

Čtvrtý pohár.

Po skončení recitace Halelu se vypije čtvrtý pohár, říká se příslušné požehnání.

Nirca.

Zakončení sederu tradičními písněmi jako např. "Chad gadja" nebo "Echad mi jode'a". V některých obcích se během noci čte Píseň písní.

Sederová večeře (:, noc řádu) neboli zkráceně Seder (:, pořádek, řád) je židovský svátek, rituální večeře sloužící jako připomínka vyvedení Izraele z egyptského otroctví. Sederová večeře má přesně stanovený průběh a pořadí úkonů (odtud její název). Kromě pojídání symbolických pokrmů se předčítají texty z Pesachové Hagady. Seder se koná o prvním večeru (v diaspoře o prvních dvou večerech) svátku Pesach. Základem sederu je biblické nařízení učit děti o významu vysvobození židovského národa z egyptského otroctví.

The Passover Seder ( 'order, arrangement'; ) is a ritual feast that marks the beginning of the Jewish holiday of Passover. It is conducted throughout the world on the eve of the 15th day of Nisan in the Hebrew calendar (i.e., at the start of the 15th; a Hebrew day begins at sunset). The day falls in late March or in April of the Gregorian calendar and the Passover lasts for seven days in Israel and eight days outside Israel. Jews generally observe one or two seders: in Israel, one seder is observed on the first night of Passover; many Diaspora communities hold a seder also on the second night. The Seder is a ritual performed by a community or by multiple generations of a family, involving a retelling of the story of the liberation of the Israelites from slavery in ancient Egypt. This story is in the Book of Exodus ("Shemot") in the Hebrew Bible. The Seder itself is based on the Biblical verse commanding Jews to retell the story of the Exodus from Egypt: "You shall tell your child on that day, saying, 'It is because of what the LORD did for me when I came out of Egypt.'" (Exodus 13:8) Traditionally, families and friends gather in the evening to read the text of the Haggadah, an ancient work derived from the Mishnah ("Pesahim" 10). The Haggadah contains the narrative of the Israelite exodus from Egypt, special blessings and rituals, commentaries from the Talmud, and special Passover songs.


Výpočet.

Níže je vzorec pro výpočet dostřelu pro případ, kdy místo výstřelu i místo dopadu leží v jedné horizontální rovině (ve fyzikální teorii také označován jako šikmý vrh), při zanedbání odporu vzduchu a případného protivětru: kde formula_2 označuje dostřel, formula_3 "počáteční", neboli "úsťovou rychlost" střely, tj. rychlost střely poté, co na ni přestaly působit „pohonné“ síly uvolněné výstřelem (u palných zbraní se měří u ústí, proto rychlost úsťová), formula_4 úhel mezi směrem výstřelu a podložkou (horizontální rovinou) a formula_5 tíhové zrychlení (v našich zeměpisných šířkách přibližně 9,81 m.s).  Pro výstřel z nějaké výšky nad zemí (viz obrázek) platí:  kde y je výška nad zemí, ze které se vystřelilo.

Reálnost.

Tyto vzorce jsou pouze ilustrativní, protože v reálných podmínkách působí na projektil výrazné odporové síly. Tyto síly redukují tabulkový dostřel o 40–60 % v závislosti zejména na rychlosti střely (větší rychlost znamená větší odpor) a aerodynamice projektilu.

Druhy dostřelů.

Ve střelecké praxi se definuje více druhů dostřelů. Toto rozlišení je předmětem testových otázek při zkošce odborné způsobilosti pro získání zbojního průkazu.  Je tedy logické, že účinný dostřel je vždy menší než dostřel maximální.  V lovecké praxi se dále rozlišuje účinný dostřel podle dalších kritérií, kterými jsou rozptyl střelby a ranivý účinek. Rozptylový účinný dostřel je dán jednak technickými omezeními, ale i osobními dovednostmi střelce. Podle toho se rozlišuje:  Tyto pohledy potom vymezují dálku střelby pro mysliveckou praxi.

Příklad hodnot účinných dostřelů v lovecké praxi.

Pro lov vysoké zvěře kulovnicí a s vynecháním osobního vlivu konkrétního střelce lze jsou určeny tyto směrné hodnoty dostřelů: (předpokládá se jakostní zbraň a střelivo a dobrý střelec)

Dostřel je fyzikální veličina charakterizující (horizontální) vzdálenost, na kterou je určitá zbraň schopna dopravit daný náboj. Udává se v délkových jednotkách, nejčastěji v metrech (základní jednotka SI) a jeho násobcích, případně v anglosaských délkových jednotkách (yardy, míle).

In physics, assuming a flat Earth with a uniform gravity field, and no air resistance, a projectile launched with specific initial conditions will have a predictable range.