Děj.

Princ Václav je vnuk Sněhurky, který jede na pravidelnou návštěvu věznice. Mezitím se do věznice dostane pomocí uspávacího prášku král trolů, aby osvobodil své tři děti. Ve stejném vězení si odpykává trest zlá královna za vraždu otce prince Václava, krále čtvrtého království, a jeho první ženy. Zlá královna poprosí krále trolů, aby ji také osvobodil, a za odměnu mu slíbí polovinu čtvrtého království. Když princ Václav dorazí do věznice, potká se tam se svojí macechou a jejím psem. Sotva se pes dotkne prince, princ se změní v psa a pes v prince.  Princ ve své psí podobě před královnou uteče. Královna se domluví s králem trolů, který za ním pošle své tři děti. Královna pro jistotu za princem pošle ještě dalšího vězně, Vlka, který slíbí, že jí bude věrně sloužit. Princ běží do sklepa, kam za ním běží i synové krále trolů a Vlk. Když už princ nemá kam utéct, všimne si zrcadla, ve kterém se nic nezrcadlí, ale jsou v něm vidět vysoké domy. Princ tedy vběhne do zrcadla a ocitne se v New Yorku, přímo pod kolem mladé servírky Veroniky. Ta se ho ujme a vezme ho s sebou do práce, kde ho zamkne v komoře. Vzápětí se v New Yorku objeví i děti krále trolů, které ho pojmenují Desáté království, a Vlk. Princ vycítí Vlka, v komoře rozsype pytlík mouky a do něj napíše slovo Nebezpečí. Když to uvidí Veronika, i s princem uteče.  Trolové hledají Veroniku u ní doma, ale Veronice se podaří je zavřít ve výtahu. Takže se rozhodne jít raději k babičce. Když k Veronice domů dorazí i Vlk, najde tam jen jejího tatínka Tondu. Z něj vymámí adresu jeho tchyně a Veroničiny babičky za kouzelný bob dračího lejna, po jehož snězení se mu splní tři přání. Vlk jde za babičkou a podaří se mu ji přesvědčit, aby ho pustila dovnitř. Když je vevnitř, babičku sváže, ale nemůže se rozhodnout, jestli ji sní nebo pustí. Dělá u toho rámus, který vzbudí Veroniku a ta volá na babičku. Vlk se schová do babiččiny postele a babiččiným hlasem volá na Veroniku, aby přišla za ní. Když Veronika přijde do babiččiného pokoje, Vlk se na ni vrhne. Jakmile se jí ale podívá do obličeje, okamžitě se do ní zamiluje. Veronika ho ale vyhodí oknem, kde ho najde mladá psycholožka.  Vlk se psycholožce svěřuje, že neví, jestli má Veroniku sníst, protože se do ní zamiloval, a snaží se zjistit, jak to zařídit, aby se do něj Veronika také zamilovala. Dostane nějakou literaturu a psycholožka je ráda, že se ho zbavila.  Veronika mezitím utíká do parku, kde se objeví i její táta, který mezitím vyplácal pět přání, a hledá psa (prince). Protože pes vypadá, jako by chtěl něco říct, je Tondovým šestým přáním, aby mu rozuměl. Pes jim pak poví, že je princ a že ho pronásledují trolové a Vlk, a společně před nimi utečou kouzelným zrcadlem zpět do čtvrtého království, kam se za nimi vrací trolové i Vlk.  Trolové unesou Veroniku a Tonda je zavřený ve vězení s trpaslíkem Žaludem a skřetem. Správce věznice se rozhodne uklidit sklep a vězni musí vynášet věci ze sklepa a házet je do lodi. Když vynášejí zrcadlo, Tonda váhá ho do lodi hodit, aby ho nerozbil, ale nakonec je k tomu přinucen. Oddechne si, když se zrcadlo nerozbije.  V té době se zlá královna vrací na svůj hrad, nechá kopat ve sklepení, aby objevila kouzelná zrcadla.  Mezitím se Vlk snaží zachránit Veroniku z trolího zámku. Ta si všimne, že král trolů může být neviditelný díky botám. Když ji Vlk vysvobodí, vezme králi trolů jeho boty. Společně jdou do vězení zachránit jejího otce. Cestou narazí na prince a vezmou ho s sebou. Tonda s trpaslíkem a skřetem v době, kdy měli volno, zatím kopali tunel, aby se mohli dostat ven. Veronika si před vstupem do vězení nasadí boty neviditelnosti, Vlk se jí chytí a Veronika za obojek vezme prince, takže jsou neviditelní všichni tři. Tím se ale síla bot rychleji vyčerpá, takže jsou za chvíli opět viditelní, naštěstí ale najdou tunel, který vykopali Tonda, trpaslík Žalud a skřet. Trpaslík se skřetem utečou, ale Tonda se v tunelu zasekne, takže mu musí pomoci Veronika s Vlkem, kteří je mezitím doženou. Když se dostanou ven, zjistí, že trpaslík odjel na lodi, na které je naloženo kouzelné zrcadlo, bez kterého se nemohou vrátit domů. Proto se za ním vydají na druhé lodi. Na další lodi je pronásledují děti krále trolů. Vlk hodí boty neviditelnosti do vody s tím, že na nich Veronika začala být závislá.  Čtvrté království napadl král trolů, který nechce čekat, až mu zlá královna dá slíbenou polovinu. Zlá královna za Veronikou vysílá dalšího pronásledovatele, nelítostného lovce, jehož střely se zastaví, až když trefí srdce živé bytosti.  Na lodi Tonda objeví zlatou rybku, po jejímž kousnutí mu nateče prst, ale získá tím moc, že když se dotkne čehokoliv, promění se to ve zlato.  Když Veronika, Tonda, Vlk a princ vystoupí z lodi, napadnou je trolové. Tonda se jich dotkne a oni se promění ve zlaté sochy. Bohužel v okamžiku, kdy se jich dotýkal i princ, takže i z něj je část zlatého sousoší. Tonda s Vlkem prince odsekají a společně s Veronikou sledují trpaslíka do začarovaného lesa. V lese narazí na skupinu cikánů, kteří je pohostí. Cikánka Veronice a Vlkovi předpoví budoucnost. Vlkovi předpoví pasačku ovcí a hranici. Cikáni mají klece plné kouzelných ptáků, které Veronika pustí. Cikáni ji za to proklejí, takže Veronice začnou rychle růst vlasy. Na cikány narazí lovec a zastřelí je svými šípy. Veronika, Tonda, Vlk a princ už mezitím utekli. V lese pak narazí na opuštěnou chaloupku sedmi trpaslíků, kde přečkají noc. Ráno zjistí, že kvůli Veroničiným vlasům nemohou jít dál. Její dlouhé vlasy totiž nejdou ani uříznout, ani ostříhat. Jeden ze zachráněných ptáčků jim prozradí, že jediný, kdo jim může pomoct, je muž s magickou sekerou, za kterým se tedy vydají. Protože je pronásleduje lovec, Vlk schová Veroniku, Tondu a prince a sám chce lovce svést na špatnou stopu, ale Veronika v nevhodnou chvíli kýchne a protože vlasy jí brání pořádně utíkat, lovec ji chytí. Tonda ale uteče a najde Vlka. Tonda s Vlkem náhodou narazí na muže s magickou sekerou, ten jim ale sekeru nechce půjčit, dokud neuhodnou jeho jméno. Muž navíc požaduje, aby Vlk položil hlavu na špalek a pokud Tonda neuhodne jeho jméno dřív, než muž rozštípe hromadu dřeva, bude Vlk o hlavu kratší. Jak se hromada dřeva postupně zmenšuje, Vlk je víc a víc nervózní. V poslední chvíli přiletí jeden ze zachráněných kouzelných ptáčků a přečte z klobouku muže, že se jmenuje Julinka a řekne to Tondovi.  Další ptáček dovede Vlka s Tondou za Veronikou do skrýše lovce, který mezitím na příkaz zlé královny odešel zabít jednoho z princových rádců, který se vydal prince hledat. Tonda ani Vlk nemohou najít vchod do skrýše, tak poprosí Veroniku, aby stejně jako v pohádce o Rapunzel vypustila svoje vlasy, po kterých za ní mohou vyšplhat. Když utíkají, zrovna se vrací lovec. Povede se jim ho přeprat, ale Veronika zabrání Vlkovi, aby lovce zabil. Pak vyzvednou prince ze skrýše a zbaví Veroniku jejích vlasů.  Po chvíli konečně doženou Žaluda, ale zjistí, že zrcadlo už nemá – vyměnil ho v blízké vesnici za ovci. Veronika, Tonda, Vlk a princ proměněný ve zlatou sochu tedy pokračují do Beranova. Jelikož se blíží úplněk, Vlk cítí, že přichází doba, kdy za sebe neručí. Cestou do Beranova potkají skupinku pasaček ovcí, z nichž jedna se jim představí jako Soňa Pípová a flirtuje s Vlkem. Veronika ho od ní odtáhne. Když jsou ve městě, zjistí, že kouzelné cestovní zrcadlo se stalo hlavní cenou v místní soutěži. Od místního žebráka se dozvědí, že studna uprostřed náměstí je kouzelná a splní přání, když se do ní hodí mince. Tonda do ní tedy hodí minci, ale ozve se jenom zvuk, jako když mince spadne na zem. Studna je totiž vyschlá. Ubytují se tedy ve stodole jedné farmářky, protože všechny ostatní pokoje jsou obsazené. Veronika s Tondou jdou do Bé baru, kde se také přihlásí do soutěže. Veronika se vrací za Vlkem, zatímco Tonda popíjí v hospodě. Když se Tonda vrací z hospody do stodoly, uvidí rodinu Pípovu, jak zasvěcují Soňu Pípovou do jejich tajemství. Vít Pípa totiž kdysi odvedl kouzelnou vodu ze studny na náměstí do studny na svém pozemku. Tonda se vrátí za Veronikou a vezme jednu ne moc hezkou ovci s tím, že s ní bude Veronika zítra soutěžit. Propašuje se ke studni na Pípově pozemku a hodí ovci do studny, když ji vytáhne, ovce je krásně růžová.  První kolo soutěže je zazpívat písničku o ovcích. Veronika si musí nějakou rychle vymyslet, a tak začne zpívat písničku na motivy písně We will rock you. Písnička se porotě líbí, takže soudce rozhodne, že Soňa i Veronika dostávají plný počet bodů. Rozhodnout má soutěž v zahnání ovce do ohrady, jenže Veronika nemá ovčáckého psa. Tondu napadne myšlenka, že by mohlo pomoci hodit do kouzelné studny prince (psa). To se podaří a princ obživne. Soně Pípové se podaří zahnat ovci do ohrady rychle. Veronice se ze začátku moc nedaří, ale za chvíli se objeví princ, kterému se podaří zahnat ovci do zahrady ještě rychleji než Soně Pípové. Vyhrávají tak hlavní cenu, kterou je zrcadlo.  Druhý den je Soňa Pípová nalezena mrtvá a z její smrti je obviněn Vlk. Tonda, když už mají zrcadlo, se chce vrátit do New Yorku, ale Veronika chce hájit Vlka. Zrcadlo tedy schovají do vozu se slámou. Sotva Veronika vejde do soudní síně, zjistí že její snaha bude nejspíše marná, protože porotci jsou ovce, před kterými jsou dva nápisy: "vinen" a "nevinen". Před nápisem "nevinen" je hromada jídla, takže Vlk je uznám vinným a je odsouzen k upálení na hranici. Tonda mezitím s pomocí prince najde zkrvavenou košili Víta Pípy, takže vyjde najevo, že Soňu Pípovou zabil její vlastní dědeček poté, co zaházela kouzelnou studnu hlínou. Vlk je tím zachráněn, ale Tonda a Veronika zjistí, že zrcadlo už ve stodole není a že bylo s vozem odvezeno do Hubičkova. Tondovi, Veronice, Vlkovi a princovi nezbývá než se vydat do Hubičkova také.  V Hubičkově Tonda s princem zjistí, že zrcadlo je v dražbě a že vyvolávací cena je 10 zlaťáků. Vydají se tedy za Vlkem a Veronikou, kteří mezitím jeli na kopec se Sněhurčinou skleněnou rakví, kde na ně začne působit kouzlo Hubičkova a málem se políbí. Vyruší je ale Tonda. Když se vrátí na dražbu s Vlkem a Veronikou, zjistí, že cena zrcadla se zvýšila na 5000 zlaťáků, protože bylo odhaleno, že je kouzelné. Musí tedy nějak získat peníze. Veronika, Vlk a Tonda se vydají do kasína, protože nemají jinou možnost. Princovi na krk dají cedulku: Pes pro štěstí, když se podělíte o výhru 50:50. Veronika ve hře štěstí nemá. Vlk, protože si uvědomuje, že by Veroniku ztratil, kdyby se jí podařilo získat kouzelné zrcadlo, se snaží vše prohrát, nakonec ale vyhraje 10 000 zlaťáků, což se před Veronikou snaží utajit. Tondovi se daří. Když už mají dostatek peněz, Tonda ještě jednou vsadí, ale peníze prohraje. Výhru 10 000 zlaťáků získává jedna starší paní. Ta se o peníze rozdělí s princem, kterého měla pro štěstí, takže se podařilo získat 5 000 zlaťáků. Elf, který vyhrál v kasínu také 10 000 zlaťáků, na cestě z Hubičkova potká lovce, který ho zabije kvůli penězům.  Ten den se zlá královna schází s králem trolů v jablečném sadě. Krále trolů a jeho sluhy zabije, díky tomu, že v sadě byla dřív a otrávila všechna jablka, která v sadě byla.  Druhý den se Tonda snaží vydražit zrcadlo. Když už se zdá, že ho získali, lovec nabídne sumu 10 000 zlaťáků. Tím ho získává. Vlk, v touze získat Veroniku, celou svoji výhru utratí za kočár s hudbou, restauraci a kouzelný mluvící prsten. Když se Veronika dozví, jakou částku vyhrál a že ji celou utratil, rozzlobí se na něj a uteče. Vlk v zoufalství hodí prsten do vody, kde ho spolkne ryba. Voda zároveň slouží jako zrcadlo, které použije zlá královna, a protože je Vlk nešťastný, souhlasí, že se k ní vrátí a bude jí sloužit. Princ se mezitím Tondovi svěřuje, že ztrácí paměť a stává se čím dál víc psem. Tondovi pak přichází zpráva, že pokud chce získat zrcadlo, musí psa přivázat ke sloupu na náměstí, jinak že lovec zrcadlo rozbije. Tonda prince přiváže ke sloupu volně, aby mohl utéct a začne přemýšlet, kde by mohlo být zrcadlo ukryto. Napadne ho, že by mohlo být ukryto ve věži, kde ho skutečně najde. Když si lovec jde pro prince, ten před ním uteče. Tonda ve věži zrcadlo skutečně najde, ale jakmile se zrcadla dotkne, zjistí, že je to past a že nemůže ven. Vyleze tedy oknem a chodí po střechách, až najde jednu dostatečně nízkou, aby z ní mohl seskočit. Jenomže upadne a zrcadlo mu spadne na zem a rozbije se. Když spadne, dopadne před Veroniku. Lidé z Hubičkova Tondu, Veroniku a prince vyženou, protože Tonda má kvůli rozbitému zrcadlu sedm let smůly. Mezitím Hubičkovem projíždí zlá královna s falešným princem, který lidem ukazuje hlavu trolího krále jako důkaz, že nad ním zvítězil. Ke zlatníkovi v Hubičkově se dostane zlaté sousoší dětí trolího krále. Ten se snaží zlato roztavit, čímž pukne zlatá skořápka a děti krále trolů jsou volné. Zlá královna jim řekne, že jejich otec je mrtvý, ale namluví jim, že ho zabila Veronika, aby ji pronásledovali.  Veronika s Tondou zjistí, že zrcadlo vyrobili trpaslíci, proto se vydají do jejich skal. Do trpasličích dolů je vstup zakázán, takže trpaslíci chtějí Tondu, Veroniku a prince zabít. Princ ale objeví zrcadlo pravdy, kde se ukáže, že princ je zakletý do psa a trpaslíci mu chtějí pomoct. Dozvídají se, že existovala tři cestovní zrcadla, jedno je na dně moře, jedno Tonda rozbil a třetí má zlá královna. Kvůli smůle Tonda omylem rozbije všechna zrcadla, takže musí utéct. Tonda ale upadne tak nešťastně, že si zlomí páteř. Veronika tedy musí najít pomoc. Veronika se dostane až k místu, kde je pochována královna Sněhurka. Protože Sněhurka byla moc hodná, smí se občas objevovat jako víla. Sněhurka jí vypráví, kdo je a co se stalo, říká jí, že je po celou dobu chránila, aby je zlá královna neviděla v kouzelných zrcadlech, a nabídne jí, že jí splní jedno přání. Veronika má přání dvě, aby se Tonda uzdravil a aby přestal mít smůlu. Sněhurka jí splní obě přání a ještě dá Veronice kouzelné zrcátko. Také jí řekne, že musí najít otrávený hřeben, protože zlou královnu lze porazit jen jedem, a poradí jí, jak se dostat ze skal ven.  Veronika se vrátí za Tondou, a v poslední chvíli zabrání lovci, který je mezitím dohnal, aby mu ublížil. Najdou podle Sněhurčiny rady cestu ven. Cestou se Veronika zrcátka zeptá, kdo je v zemi nejkrásnější. Zrcátko jí ukáže zlou královnu, ve které Veronika s Tondou poznávají Veroničinu matku. Tonda zrcátko zahazuje. Zlá královna má tušení, že ji někdo sleduje. Tonda vypráví Veronice, že předtím, než jeho žena zmizela, se snažila Veroniku utopit.  Po cestě je chytí trolové, kteří se spolčili s lovcem a vezou je na hrad zlé královně. Tondovi a Veronice se podaří z vozu uprchnout, ale prince se jim nepodaří zachránit. Jdou tedy na hrad stále spoutáni pouty a pěšky, protože se blíží korunovace. Dojdou až na rozcestí, kde je rozcestník udávající dvě cesty do královského hradu, jedna je dlouhá 19 mil, druhá je dlouhá 39 mil. Rozhodnou se pro kratší cestu, která vede přes bažiny. Cestou potkají elfky, které jim radí, že chtějí-li bažinu úspěšně přejít, nesmí jíst houby, nesmí pít vodu z bažiny a nesmí v lese usnout. Také se jich ptají, jestli chtějí rozdělit. Když odpoví, že ano, elfky nejenom, že je zbaví pout, ale Tonda a Veronika se ocitají každý na jiném místě bažiny. Tonda narazí na houby, které ho přesvědčují, aby je ochutnal, zatímco on si smaží vajíčka. Pak se objeví Veronika a za chvíli si společně pochutnávají na houbách, pijí vodu z bažiny a za chvíli usnou. Během spánku se jim zdají divoké sny a ze země vyrůstají rostliny, které je postupně omotávají. V poslední chvíli se objeví Vlk, který oba zachrání. Veronika se konečně přizná, že se do Vlka zamilovala.  Veronika, Vlk a Tonda jdou na hrad lesem. Rozhodnou se, že si rozdělají oheň, a Veronika a Vlk se dohodnou, že půjdou na dříví. Vlk Veronice prozradí, že by rád, aby spolu něco provedli. Veronika očekává sex, ale Vlk si chce hrát na schovávanou. Veronika ne moc nadšeně na hru kývne. Nejprve to vypadá, že se Veronice daří úspěšně se před Vlkem schovat, ale Vlk ji nakonec najde díky svému čichu a dojde mezi nimi i k sexu. Když se vrací, Tonda se diví, že ani jeden z nich nenese dříví a všimne si, že Vlkovi kouká ocas, jako kdyby se musel rychle obléknout.  Do hradu se Veronika s Tondou a Vlkem dostávají tajnou skulinou. Dostanou se až do místa, kde nevědí jak dál. V místnosti je jenom německý nápis. Také si všimnou vyškrábaného jména Wilhelm Grimm. Malá myška jim vypráví, že Wilhelm Grimm v kouzelné zemi opravdu byl a Veronice s Tondou dochází, že pohádky bratří Grimmů jsou historií této kouzelné země. Myška jim také přečte nápis, který vykousala na přání Wilhelma Grimma: "Kdo se chce odsud dostat, ať otočí pákou." Veronika s Tondou zkoušejí všechny páky, až se jim otevřou tajné dveře do hradní místnosti. V místnosti si prohlížejí kouzelná zrcadla, když se za nimi objeví zlá královna, která nechce věřit tomu, že Veronika je její dcera. Vlk se lísá do přízně zlé královny, že je konečně přivedl, za což ho zlá královna povýší. Veronice zlá královna vezme otrávenou jehlici a strčí si ji do vlasů.  Vlk dostane úkol uvařit jed. Když jde zlá královna zkontrolovat, jestli jsou s jedem hotoví, přinutí kuchaře, aby se napil. Ten se napije a za chvíli se svalí k zemi. Zlá královna jde sledovat korunovaci.  V hlavním sále královny zkouší falešného prince ze třech zkoušek, jestli je hoden stát se králem. Mezitím Vlk roznáší otrávený nápoj a dává ho každému, jenom na něj nezbude. Díky náhodě falešný princ všechny tři zkoušky zvládne a korunovace může začít. Před korunovací se všichni napijí a za chvíli padají k zemi. Lovec drží Veroniku, aby tomu nemohla zabránit. Vlk se jí snaží pomoct a pere s lovcem. Lovec vystřelí svůj šíp, který ale nakonec zasáhne jeho samotného. Zlá královna se snaží uškrtit Veroniku. Ta v poslední chvíli vytáhne otrávenou jehlici a škrábne zlou královnu po tváři. Královna za chvíli umírá a Veronice je to líto, protože to byla její matka. Za chvíli všichni hosté vstávají ze země, ukazuje se, že nápoj nebyl otrávený, že v něm byl jenom trolí uspávací prášek. Vlk přivádí prince (stále ještě v psí podobě), ten se rozběhne za falešným princem, a když se opět dotknou, opět si vymění podoby.  Princ pak udílí řády. Udělí řád Tondovi a psovi. Veronice dá poupě a Vlkovi glejt, že Vlci jsou rovnoprávní občané čtvrtého království. Na oslavě Vlk žádá o ruku Veroniky, zatímco Tonda ji nutí do jídla. Veronika si uřízne kousek ryby a objeví v něm kouzelný mluvicí prsten. Vlk Veroniku přesvědčuje, aby si ho vzala, protože jejich společné dítě bude potřebovat otce, to samé jí říká i kouzelný mluvicí prsten.  Tonda se nakonec rozhodne v kouzelné zemi ještě nějaký čas zůstat, zatímco Veronika s Vlkem se vrací do New Yorku.

Pokračování příběhu.

Autor scénáře Simon Moore, stejně jako někteří diváci, by chtěli, aby bylo natočeno pokračování příběhu. Jeden z možných námětů je, že se Veronice v New Yorku narodí opravdové vlče, a zatímco Vlk bude celý rozradostněn, ona bude chtít, aby získalo lidskou podobu.

Desáté království (v anglickém originále The 10th Kingdom) je pětidílná americká pohádková televizní minisérie z roku 2000 režírovaná Herbertem Wisem a Davidem Carsonem.

The 10th Kingdom is an American fairytale fantasy miniseries written by Simon Moore and produced by Britain's Carnival Films, Germany's Babelsberg Film und Fernsehen, and the US's Hallmark Entertainment. It depicts the adventures of a young woman and her father after they are transported from New York City, through a magical mirror, into a parallel world of fairy tales.


Dějiny.

Mensurální notace ("mensura" = míra, měření) vznikla zdokonalením starší metody chorální rytmické notace ("nota quadrata") v rámci opakujících se neměnných vzorců, tzv. rytmických modů, které vznikly ve Francii kolem roku 1200. Pravidla způsobu notace umožňujícího rytmický zápis hudby formuloval kolem roku 1280 ve svém traktátu "Ars cantus mensurabilis" Franko Kolínský. Po něm je pojmenována první charakteristika černé mensurální notace jako "frankonská notace".  Značně zdokonalený systém umožňující větší rozsah záznamu rytmických hodnot vznikl ve Francii v době rozvoje nového proudu Ars nova ve 14. století, zatímco italská hudba 14. století se vyvíjela vlastní, poněkud odlišnou cestou. Kolem roku 1400 se francouzský systém ujal ve zbytku Evropy a postupně se stal standardním způsobem notace renesanční hudby 15. a 16. století. Po roce 1600 se mensurální notace postupně vyvinula do moderní (taktované) notace.

Černá mensurální notace (asi 1230–1430).

Kolem roku 1280 Franko Kolínský formuloval pravidla tohoto notačního způsobu ve svém traktátu "Ars cantus mensurabilis". Po něm je pojmenována první podoba černé mensurální notace "frankonská" notace. S pomocí frankonské notace bylo poprvé možné poprvé jednoznačně zapsat délkové hodnoty (trvání) v hudbě. Nejdůležitějšími notovými znaménky byly "brevis" a "longa". V tehdejší době byl základní rytmus třídobý, proto má longa trvání tří breves (jedná se o tzv. "perfektní" longa / longa perfecta). V rámci určitého seskupování not může mít také hodnotu dvou breves (tedy "imperfektní" / longa imperfekta), tak např. ve sledu longa – brevis – longa – brevis..., v němž (vždy nedokonalá) longa (2 doby) a brevis (1 doba) dohromady tvoří třídobou jednotku. Rovněž tak mohou jiné notové hodnoty být dvakrát nebo třikrát tak dlouhé, než nejbližší menší notová hodnota. Následující vyobrazení představuje všechny notové hodnoty frankonské notace, počínaje největšími.

Notové hodnoty.

<br> Maxima čili longa duplex — longa — brevis — semibrevis Systém notových typů používaných v mensurální notaci úzce souvisí s moderním systémem. Mensurální nota "brevis" je předchůdcem moderní dvojcelé noty (brevis). Podobně "semibrevis" odpovídá celé notě (semibrevis), "minima" notě půlové (minima), "semiminima" notě čtvrťové a "fusa" notě osminové. Velmi zřídka používala mensurální notace menších hodnot, jako jsou "semifusa" (odpovídající šestnáctinové notě). Naopak zde byly dvě noty s větší hodnotou - "longa" (čtyřnásobek celé noty) a "maxima" (nebo též "duplex longa"), které se dnes již nepoužívají.  Přes tyto nominální shody, však měly mensurální noty podstatně kratší hodnotu trvání, než v moderní notaci. V době od 14. do 16. století autoři skladeb zaváděli nové tvary not pro stále menší rytmické hodnoty a starší noty s dlouhou hodnotou se odpovídajícím způsobem zpomalovaly. Základní metrický vztah long to a short beat shifted z longa–brevis ve 13. století, k brevis–semibrevis ve 14., a semibrevis–minima na konci 15. století a konečně ke vzorci minima–semiminima (tj., půlových a čtvrťových not, neboli minima a crotchet) v moderní notaci. Tím pádem se "semibrevis", původně nejkratší ze všech užívaných notových hodnot, se nyní stala celou notou, běžně užívanou nejdelší hodnotou moderního zápisu.  Původně byly všechny noty psány plné, tzn. se zcela vyplněnými hlavičkami ("černá notace"). V polovině 15. století začali písaři používat prázdné hlavičky not ("bílá notace"), přičemž černé hlavičky not se zachovaly pouze pro vyjádření nejmenších hodnot. Tato změna byla způsobena pravděpodobně přechodem z velmi drahého pergamenového podkladu na papírový, který byl jemnější, a nebyl tudíž tolik vhodný pro vyplňování větších ploch inkoustem.

Ligatury.

Ligatury jsou skupinky not graficky svázaných ("ligare" = svázat, spojit), čímž je obvykle naznačen melismatický zpěv na téže slabice na několika tónech/notách. Ligaturové tvary existují pouze pro noty s hodnotou od "semibrevis" výše. Jejich použití v mensurální je přesah ze staršího modálního rytmického systému, z něhož převzaly některé rytmické vlastnosti.  Rytmické hodnoty ligatur v modální notaci byly založené na metrickém základu ligaturních neum, které se dříve používaly pro záznam gregoriánského chorálu. V modální notaci ligatury představovaly pravidelné rytmické sekvence krátkých a dlouhých not, které obvykle zahrnovaly skupinky jedné či více počátečních krátkých not (tj., "breves") a jednu dlouhou notu finální (tj., "longu"). V mensurální notaci toto pravidlo zevšeobecnělo, přičemž všechny ostatní rytmické kombinace byly chápány jako odklon od tohoto základního vzorce. Ve středověké terminologii byla ligatura chápána jako "perfectio" ("perfekce"), jestliže finální nota byla longa (L), ligatura pak měla "proprietas" ("cum proprietate" - tzn. "svou [normální] vlastnost"), jestliže její první nota byla brevis (B).  Stejně tak dvojice not B–L "(cum proprietate et cum perfectione)" mohla být zapsána nejzákladnějším ligaturním tvarem, přejatým z cantu planu, totiž klesající "clivis" () a stoupající "podatus" (). Podobně skupinky tří not B–B–L mohly být zapsány některou z přejatých "ternarií" (neumou o třech notách), např. "porrectus" (, směr dolů-nahoru), "torculus" (, směr vzhůru a dolů), nebo "scandicus" (, směr vzhůru-vzhůru).  Pokud měla být výjimečně první nota "longa", naznačovalo se to obrácením její vizuální "vlastnosti", zejména užití počáteční nožičky: u kleasjící "clivis" se nožička směrem dolů odebrala (), přičmž se naopak jiná přidala ke stoupajícímu "podatu" ( nebo ).

Proporce a kolorace.

Jednotlivé skladby nebyly omezeny na jeden druh "temp" a "prolatií". Metra mohla být prodlužována i v průběhu skladby, buď vložením nového mensuračního znaménka, nebo užitím číselné proporce. "3" značí, že všechny noty se zkracují na 1/3 původní hodnoty, "2" znamená dvojité tempo. Zlomek "" značí tři ve dvou dobách atd. Proporcí 2 se obvykle rozumí stejný efekt, jako použití dělícího znaménka se svislou nožičkou ( = ).  Užití číselné proporce může být spojeno s užitím jiných základních mensur v poměrně obsáhlý systém. To vedlo k mnoha pochybnostem a kontroverzí ohledně správné interpretace těchto notačních systémů, a to jak v soudobé teorii, tak v moderní muzikologii.  Dalším způsobem změny metrické hodnoty not je "kolorace". Tato metoda spočívala skutečně v barevném označení rytmicky odlišných not. V raném období, kdy běžné noty byly černé, se odlišné noty zapisovaly červeně, nebo (později) s prázdnou hlavičkou. V pozdějším období, tomu bylo přesně naopak. Obyčejné noty byly prázdné, a zvláštní noty byly plné (černé). V obou případech byly "kolorované" noty chápány jako původní hodnoty a jsou vždy imperfektní vzhledem k jejich dalšímu menšímu dělení.  Kolorace použitá ve skupince breves (př. [a]) se nazývá "color temporis", ve skupince semibreves (př. [b–c]) je "color prolationis". Výsledný rytmický efekt, vyjádřený v moderní notaci, se poněkud liší podle toho, zda dotyčné noty byly původně perfektní nebo imperfektní vzhledem k základní mensuraci skladby. Použitá u perfektních not (př. [a–b]), vytvoří kolorace efekt hemioly: tři binární rytmické skupinky namísto obvyklých dvou "ternarií", avšak s nejbližšími menšími časovými jednotkami (semibreves in [a], minims in [b]) zůstaly konstantní. Při použití u not, které vzhledem ke své původní hodnotě již byly imperfektní (př. [c]), bude kolorace znít jako skupinka triol, se všemi rytmickými jednotkami zmenšenými o 2/3 hodnoty. Jiný zvláštní případ kolorace byla aplikace na skupinku jedné "semibrevis" následované "minimami", zvanými "color minor" (př. [d]). Ačkoli bychom logicky očekávali triolové skupinky (), naproti tomu se konvenčně ustálily jako tečkovaná skupinka shodná s tečkovanými minimami a semiminimami (všimněte si, že v kontextu bílé notace, vypadaly kolorované – tj. začerněné – verze "minimy" ve skupince "color minor" jako normální "semiminima", ale nominálně se jednalo o jiný typ noty.)  Kolorované noty (tehdy psané červeně) poprvé použil Philippe de Vitry, a ty se rozvinuly v tzv. ars subtilior na koci 14. století.  Příklad nahoře, šanson "Belle, bonne, sage" od Baude Cordiera, napsaný jako rukopis ve tvaru srdíčka, je rytmicky jednotná ukázka "artis subtilior". Využívá různé druhy notačních technik kvůli změnám rytmů:

Mensurální notace ("mensura" = "míra", tj. "měřitelná notace", někdy též "frankonská notace" podle jejího zakladatele Franka Kolínského) je systém hudebního zápisu (hudební notace), v praxi používaný v evropské vokální polyfonní hudbě od druhé poloviny 13. století do do doby kolem roku 1600.

Mensural notation is the musical notation system used for European vocal polyphonic music from the later part of the 13th century until about 1600. The term "mensural" refers to the ability of this system to describe precisely measured rhythmic durations in terms of numerical proportions between note values. Its modern name is inspired by the terminology of medieval theorists, who used terms like "musica mensurata" ("measured music") or "cantus mensurabilis" ("measurable song") to refer to the rhythmically defined polyphonic music of their age, as opposed to "musica plana" or "musica choralis", i.e., Gregorian plainchant. Mensural notation was employed principally for compositions in the tradition of vocal polyphony, whereas plainchant retained its own, older system of neume notation throughout the period. Besides these, some purely instrumental music could be written in various forms of instrument-specific tablature notation.


Výrobce.

Zakázku realizovala společnost Northrop Grumman Ship Systems v loděnicích Avondale Shipyard. Při stavbě lodi bylo použito 7,5 tun oceli z trosek TWC "(Světové obchodní centrum zničené teroristickým útokem 11. 9. 2001)".

Služba.

Loď byla spuštěna na vodu 19. prosince 2007 a 1. března 2008 pokřtěna v New Yorku, patronem lodi se stala Dotty Englandová "(manželka Gordonuo R. Englanda)", 21. srpna 2008 byla následně předána do služby americkému námořnictvu US Navy. Do plné služby byla nasazena koncem roku 2009. Domovským přístavem je Naval Station Norfolk.  Loď dostala do vínku motto Never forget, tj. "Nikdy nezapomeneme". Dalšími podobnými loděmi by měly být USS "Somerset" (věnovaná na památku obětem letu 89) a USS "Arlington" (věnované obětem útoku na Pentagon).

Určení a výzbroj.

Plavidlo je určeno pro rychlé výsadkové operace jako podpůrné plavidlo, čemuž odpovídá i výzbroj.  Základní výzbroj tvoří dva 30mm kanóny na přední a zadní palubě, dva raketomety RIM-116 s velkou účinností na krátkou vzdálenost. Řízené střely země-vzduch z těchto raketometů mají infračervené navádění a jsou určeny proti vzdušným cílům. Každý raketomet (hmotnost pouhých 5770 kg) je schopen vypálit během několika sekund 21 střel do vzdálenosti 7,5 km.  Ve výzbroji jsou dále 2 letouny Boeing V-22 Osprey s kolmým startem a 2 helikoptéry Sikorsky CH-53E Super Stallion nebo čtyři helikoptéry CH-46 Sea Knight, čtyři helikoptéry Bell AH-1 Cobra nebo čtyři helikoptéry Bell UH-1 Iroquois.  Detekci lodi ztěžuje použití pasivních i aktivních prvků technologie stealth. O dalším technickém vybavení lodě nejsou dostupné relevantní informace, lze však předpokládat, že loď je vybavena celou řadou špičkových technologií v oblasti konstrukce, materiálu i elektroniky.

Technická data.

Válečná loď USS New York, třídy San Antonio je dlouhá 208 m, posádku tvoří 361 námořníků, výtlak plavidla je 24 900 tun, nejvyšší rychlost 22 uzlů (41 km/h).  Loď je poháněna čtyřmi turbokompresorovými naftovými motory Kolt Pielstick.

USS New York (LPD-21) je válečná loď amerického námořnictva třídy "San Antonio" řazená do kategorie amphibious transport dock. Loď na své palubě nese 700 vojáků americké námořní pěchoty, které může dopravit na břeh a podporovat pomocí tří základních systémů používaných americkou námořní pěchotou – výsadkovými vznášedly Landing Craft Air Cushion, vozidly Expeditionary Fighting Vehicle a letouny V-22 Osprey.

USS "New York" (LPD-21) is a and the fifth ship of the United States Navy to be named after the state of New York.


Mládí a kariéra.

Mark Farner se narodil jako druhý ze čtyř sourozenců v rodině Betty a Deltona Farnerových. Svou kariéru začal ve skupině Terry Knight and The Pack (1965-1966), The Bossmen (1966), The Pack (The Fabulous Pack) (1967-1968), od roku 1969 hrál ve skupině Grand Funk Railroad (později zvané Grand Funk) kde s ním hráli Don Brewer (bicí) a Mel Schacher (baskytara). Craig Frost (klávesy) se ke skupině připojil v roce 1973.

Grand Funk.

Farner byl kytaristou a vedoucím zpěvákem v Grand Funk Railroad a také autorem většiny jejich skladeb. Jejich nejznámější skladbou je "I'm Your Captain (Closer to Home)" z roku 1970.  Skladba Grand Funk "We're An American Band" dosáhla #1 v žebříčku Hot 100 v den Markových 25. narozenin.

Po Grand Funk.

Poté co se Grand Funk v roce 1976 rozpadli, Farner vydal v roce 1977 své první sólové album, v roce 1978 pak druhé, "No Frills" (obě u Atlantic Records). V roce 1981 Farner a Don Brewer představili novou sestavu Grand Funk a nahráli dvě alba "Grand Funk Lives" a "What's Funk?". Farner pak odešel znovu na sólovou dráhu v roce 1988 a nahrál "Just Another Injustice" u Frontline Records. Dalším jeho počinem u Frontline bylo v roce 1991 album "Some Kind of Wonderful", které představilo klasický hit Grand Funk stejného jména. Farner získal úspěch se skladbou Johna Belanda "Isn't it Amazing", která mu přinesla nominaci na cenu Dove Award a získal pozici #2 v žebříku Christian Contemporary charts.  V 90. letech Farner spolu s bývalým editorem "Freedom Reader" Steve Lisukem založil společnost Lismark Communications. Brzy poté Farner vydal své sólové album na své vlastní znače LisMark Records.  Farner cestoval od roku 1994 do 1995 s Ringo Starr's Allstars, kde též působili Randy Bachman, John Entwistle, Felix Cavaliere, Billy Preston a Ringův syn Zak Starkey.  Koncem 90. let se Farner znovu spojil s Grand Funk, ale po třech letech odešel aby se věnoval sólové kariéře. V současnosti vystupuje se svou vlastní skupinou N'rG, která hraje směs repertoáru Grand Funk a Farnerových vlastních věcí.

Mark Fredrick Farner (29. září 1948, Flint, Michigan) je americký zpěvák, kytarista a skladatel, známý jako sólový zpěvák a kytarista skupiny Grand Funk Railroad, který se později věnoval soudobé křesťanské hudbě.

Mark Fredrick Farner (born September 29, 1948) is an American singer, guitarist and songwriter, best known as the lead singer and lead guitarist for Grand Funk Railroad, and later as a contemporary Christian musician.


Sportovní kariéra.

Stala se první Američankou, která vyhrála olympijské hry ve sjezdu a také první, která zvítězila v celkové klasifikaci Světového poháru, a to v letech 2008, 2009, 2010 a 2012. Se čtyřmi velkými křišťálovými glóby je historicky na druhém místě za šesti trofejemi Annemarie Moserové-Pröllové. Dále také vyhrála dílčí části Světového poháru ve sjezdu, Super G a kombinaci a získala tak již patnáct malých křišťálových glóbů. Na Světovém šampionátu 2009 se stala dvojnásobnou mistryní světa ve sjezdu a Super-G.

Světový pohár: Rekordmanka v počtu vyhraných závodů.

Do sezóny 2018/2019 ve Světovém poháru vyhrála 82 závodů. Dne 23. ledna 2016 překonala rekordní zápis Moserové-Pröllové v počtu vítězných sjezdů, když Američanka ovládla třicátý osmý z nich.  Poté, co zvítězila v úvodním závodu sezóny 2011/2012 – obřím slalomu, stala se pátou lyžařkou historie, které se podařilo vyhrát všech pět disciplín Světového poháru – sjezd, Super G, obří slalom, slalom a superkombinaci.  V sezóně 2011 obhájila tři malé křišťálové glóby. Celkové vítězství ji však uniklo o tři body, když do posledního obřího slalomu v Lenzerheide, který byl ovšem zrušen pro teplotní podmínky, nasbírala 1 725 bodů a vítězná Maria Rieschová pak 1 728 bodů.  V podzimní části sezóny 2013 vynechala několik závodů kvůli problémům se zažíváním. Na mistrovství světa ve Schladmingu si 5. února 2013 po krkolomném pádu způsobila vážné zranění pravého kolena při úvodním závodu šampionátu Super-G, když se jí po skoku v polovině trati podlomilo koleno. Následkem pádu došlo k přetržení křížového i postranního vazu a zlomení hlavice holenní kosti. Sezóna tak pro ni předčasně skončila. Přesto v ní získala malý glóbus pro celkovou vítězku sjezdu, když byl 13. března 2013 zrušen poslední sjezd v Lenzerheide, čímž udržela náskok jediného bodu před Slovinkou Mazeovou.  Po sedmi měsíční pauze strávené rehabilitací se rozhodla vrátit do závodního procesu. Měla jediný cíl stihnout OH v Soči. Při závodech ve francouzském Val d'isere se jí při nájezdu na kompresi podlomilo koleno, obnovila si zranění a její comeback tak skončil. Musela podstoupit druhou operaci téhož kolene a rozloučit se z účastí na OH.  K závodění se vrátila 5. prosince 2014 sjezdem v kanadském Lake Louise. V prvním závodě dojela na 8. místě. Následující den v dalším sjezdovém závodě vyhrála. Poté dojela druhá v Super G. Držitelkou rekordu v počtu vítězství ve Světovém poháru byla s 62 vítězstvími Annemarie Moserová-Pröllová. Vonnové scházely k vyrovnání rekordního počtu pouze dvě prvenství.  První z nich dosáhla 20. prosince 2014 ve Val d'isere. V italské Cortině pak 18. ledna 2015 vyrovnala rekord. Následující den vyhrála Super G a překonala Rakušanku Moserovou-Pröllovou, držící rekord od 70. let 20. století. Stala se nejúspěšnější ženou v historii Světového poháru. Pouze Ingemar Stenmark dosáhl na vyšší počet 86 výher.

Osobní život.

Narodila se v minnesotském hlavním městě Saint Paul a vyrostla v nedaleké obci Burnsville, která je součástí této aglomerace. Poprvé se na lyže postavila ve dvou letech, poté se stala členkou proslulé školy Ericha Sailera v Buck Hill, ze které vzešla také slalomářka Kristina Koznicková. Její otec Alan Kildow byl juniorským mistrem Spojených států v alpském lyžování.  V deseti letech se potkala s olympijskou vítězkou v lyžování Picabo Streetovou, jež byla jejím vzorem. Setkání učinilo dojem i na Streetovou, která se později stala její lyžařskou poradkyní. Předtím než se na konci 90. let přestěhovala s rodinou do coloradského střediska Vail, dojížděla tam trénovat po řadu let.  Navštěvovala Missourskou univerzitu. Jejími přezdívkami jsou „Kildon”, „Don Don” a „The Don.“  Dne 29. září 2007 se provdala v Silver Lake Lodge v Deer Valley za bývalého amerického lyžaře a olympionika ze ZOH 2002 v Salt Lake City Thomase Vonna. Po čtyřech letech došlo k odloučení manželů a na počátku roku 2013 bylo dokončeno rozvodové řízení.  Během evropské části Světového poháru byl do roku 2009 americký tým ubytován v tyrolském Kirchbergu, následně měla také sídlo v Kaprunu.. Nejkurióznější trofejí se stala kráva Olympe z Kirchbergu, jíž získala vítězstvím ve Val D’Isère 2005. Krávu zvolila namísto peněžního šeku..  Často pobývala v domově blízké kamarádky a soupeřky Marie Rieschové v Garmisch-Partenkirchenu. K ochlazení vztahů došlo po konci sezóny 2011, kterou Němka těsně vyhrála a Američanka ji nepopřála. Vonnová pak nebyla přítomna na její svatbě v dubnu 2011. Přátelské vztahy do konce téhož roku obě znovu navázaly.  V roce 2010 nafotila sérii snímků tematicky inspirovaných rolí Sharon Stoneové ve filmu "Základní instinkt", na nichž pózovala ve spodním prádle. Téhož roku se také představila ve "Sports Illustrated Swimsuit Issue", s olympioničami z Vancouveru 2010. Podruhé se pak v plakovém vydání objevila v roce 2016, se snímky malby na tělo – bodypaintingu.  Plynně hovoří německy. Opakovaně byla hostem ve sportovních pořadech rakouské televize ORF.  V březnu 2013 zveřejnila na facebookovém profilu informaci, že udržuje partnerský vztah s golfistou Tigrem Woodsem. V květnu 2015 oznámili oba sportovci na sociálních sítích rozchod. Po vztahu s trenérem NFL Kenanem Smithem se jejím partnerem v červnu 2018 stal hokejový obránce NHL a držitel Norrisovy trofeje P.K. Subban.

Vítězství ve Světovém poháru.

Sezonní vítězství – křišťálové glóby.

20 křišťálových glóbů (4 celkově, 8 sjezd, 5 super-G, 3 kombinace)

Lindsey Caroline Vonnová, rodným jménem Lindsey Kildow, (* 18. října 1984 Saint Paul, Minnesota) je bývalá americká reprezentantka v alpském lyžování, specializující se především na sjezd a Super–G, která ve světovém poháru závodila mezi lety 2000–2019.

Lindsey Caroline Vonn ( ; born October 18, 1984) is an American former World Cup alpine ski racer on the US Ski Team. She won four World Cup overall championships—one of only two female skiers to do so, along with Annemarie Moser-Pröll—with three consecutive titles in 2008, 2009, and 2010, plus another in 2012. Vonn won the gold medal in downhill at the 2010 Winter Olympics, the first one for an American woman. She also won a record eight World Cup season titles in the downhill discipline (2008–2013, 2015, 2016), five titles in super-G (2009–2012, 2015), and three consecutive titles in the combined (2010–2012). In 2016, she won her 20th World Cup crystal globe title, the overall record for men or women, surpassing Ingemar Stenmark of Sweden, who won 19 globes from 1975 to 1984. She has the second highest super ranking of all skiers, men or women.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 39 metrů na pomezí intenzivně zemědělsky obdělávaného Charodského údolí a náhorní planiny Ramot Isachar, respektive vrchu Giv'at Kumi coby jejího předpolí. Dál k severu stojí vrch Micpe Zikaron, podél něhož stéká do údolí vádí Nachal Šejzafim. Jižně od obce začíná zcela rovinaté Charodské údolí.  Vesnice je situováa 23 kilometrů jihozápadně od Galilejského jezera, 16 kilometrů západně od řeky Jordán, cca 10 kilometrů severozápadně od města Bejt Še'an, cca 80 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 47 kilometrů jihovýchodně od centra Haify. Ejn Charod Ichud obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je ryze židovské. Výjimkou jsou vesnice Na'ura, Tamra a Tajbe, které obývají izraelští Arabové, ležící cca 6 kilometrů severním směrem. Společně se sousedními kibucy Ejn Charod Me'uchad a Tel Josef vytváří Ejn Charod Ichud souvislou aglomeraci s cca 1700 obyvateli.  Kibuc leží 5 kilometrů severně od Zelené linie, která odděluje Izrael od okupovaného Západního břehu Jordánu.  Ejn Charod Ichud je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 71. Jižně od ní leží, naproti kibucu, komplex úřadů Oblastní rady Gilboa. Odbočuje tu z ní k severu lokální silnice číslo 716.

Dějiny.

Ejn Charod byl založen v roce 1921 K založení došlo 22. září 1921. Vznik kibucu iniciovali osadníci napojení na pracovní oddíly Gdud ha-Avoda, kteří se přistěhovali do tehdejší mandátní Palestiny v rámci třetí aliji. Usadili se poblíž sladkovodního pramene Ma'ajan Charod. Zpočátku žili ve stanech. Okolí kibucu Ejn Charod bylo tehdy bažinatou krajinou, ve které se kromě nepočetných arabských zemědělců rozkládaly jen močály a kterou obývala stáda vodních bůvolů. Původně se nacházela vesnice o něco jižněji, cca 3 kilometry jihozápadním směrem, na úpatí masivu Gilboa přímo u zmíněného pramene. Teprve v roce 1930 se kibuc přesunul definitivně do nynější lokality.  Ejn Charod byl historicky prvním kibucem. Za první kibuc sice bývá považována Deganija založená roku 1909, ale ta byla stejně jako další nejstarší kolektivní osady jen velmi malou komunitou nazývanou oficiálně kvuca. Když počátkem 20. let 20. století do tehdejší Palestiny začali proudit početní přistěhovalci v rámci třetí alije, navrhl Šlomo Lavi - jeden ze sionistických předáků, aby byly zakládány větší kolektivní vesnice, které se měly opírat o zemědělství i průmysl, a pro ně byl použit poprvé výraz kibuc. Prvním takovým skutečným kibucem byl Ejn Charod. Zakladatelé Ejn Charod se hned zpočátku ocitli ve sporu s odborovou centrálou Histadrut. Ta chtěla v tomto regionu založit další židovské vesnice podle svých představ. Proto ji předešli a zbudovali nedaleko odtud Tel Josef jako satelitní kibuc. Kromě těchto dvou tehdy během 100 dnů vznikly v Jizre'elském údolí ještě další dvě židovské vesnice, a to nynější Kfar Jechezkel a Nahalal. V červenci 1923 došlo mezi obyvateli Ejn Charod k rozkolu. Stoupenci Gdud ha-Avoda se pak přestěhovali do nedalekého Tel Josef, zatímco zbylí obyvatelé Ejn Charod přešli pod vliv Histadrutu. Ejn Charod si během 20. a 30. let 20. století udržel významný vliv na politické směřování kibuců. V květnu 1924 se zde konala konference Achdut ha-Avoda, na které se odhlasovala strategie dalšího zakládání velkých kibuců. V srpnu 1927 pak zde byla založena nová střechová organizace části kibuců (ha-Kibuc ha-Me'uchad). Roku 1934 zde začalo pořádání zemědělských kurzů pro nové židovské přistěhovalce, kteří pak byli směřováni k zakládání vlastních osad. Před vznikem státu Izrael zde byla silná místní organizace vojenských jednotek Palmach. V srpnu 1941 Britové provedli v Ejn Charod razii, při které pátrali po zbraních. V dubnu 1927 byl Ejn Charod jednou ze zastávek československého prezidenta Tomáše Garrigua Masaryka na jeho cestě po Palestině. Šlo o první návštěvu hlavy státu v Palestině po první světové válce.  Roku 1949 měla vesnice 1120 obyvatel a rozlohu katastrálního území 14 078 dunamů (14,078 kilometrů čtverečních).  V roce 1951 došlo k ideologickému rozkolu v organizaci izraelských kibuců, který se přenesl i mezi místní obyvatele. Spor pak vedl k rozdělení kibucu Ejn Charod na dvě samostatné obce: Ejn Charod Ichud (severní polovina) a Ejn Charod Me'uchad (jižní polovina). Obě vesnice i nadále sdílely některé veřejné služby a školské instituce. Ejn Charod Ichud měl blíže k středolevicové politické straně Mapaj a byl začleněn do organizace Ichud ha-Kvucot ve-ha-Kibucim, zatímco Ejn Charod Me'uchad tíhnul k levicové straně Mapam. Ještě v lednu 1953 tu došlo mezi stoupenci Mapaj a Mapam ke dvěma násilným střetům. K administrativnímu oddělení obou části kibucu došlo roku 1952. Podle některých pramenů až roku 1955. Později se ale ideologické rozpory způsobené rozkolem v 50. letech 20. století vytrácely a dnes patří obě vesnice do stejné organizace Kibucové hnutí (ha-Tnu'a ha-Kibucit), byť administrativně si obě uchovávají samostatnost.  Ekonomika kibucu Ejn Charod Ichud je založena na zemědělství a průmyslu. V obci funguje zdravotní středisko, plavecký bazén, sportovní areály a předškolní péče o děti.

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu Ejn Charod Ichud je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Ejn Charod Ichud Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 543 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 1,6 %. "* údaj za rok 1949 zahrnuje obyvatelstvo tehdy ještě jednotného kibucu Ejn Charod, tedy obou nynějších samostatných obcí Ejn Charod Ichud a Ejn Charod Me'uchad)"

Ejn Charod Ichud ( עֵין חֲרוֹד אִחוּד, Ein Harod Ihud, v oficiálním seznamu sídel En Harod Ihud) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Gilboa.

Ein Harod (Ihud) () is a kibbutz in northern Israel. Located in the Jezreel Valley near Mount Gilboa, it falls under the jurisdiction of Gilboa Regional Council. In it had a population of.


Rodinný původ.

Infant don Pedro se narodil v Lisabonu jako syn krále Jana V. a jeho manželky doni Marie Anny Habsburské (1683-1754). Třebaže byl až třetím synem, byl favorizovaným dítětem svých rodičů. Z otcovy strany byl vnukem krále Petra II. a jeho manželky "Marie Sofie von Pfalz-Neuburg", z matčiny strany byl vnukem římského císaře Leopolda I. a "Eleonory Magdaleny von Pfalz-Neuburg", tzn. jeho babičky byly sestry. Byl bratrem krále Josefa I. Portugalského a švagr španělského krále Ferdinanda VI., manžela jeho sestry Marie Barbary.

Manželství a děti.

Z dynastických důvodů se Petr 6. června 1760 oženil se svou neteří Marií I. Portugalskou. Následníkem jeho otce Jana V. se totiž stal Petrův starší bratr Josef I., který měl čtyři dcery, ale žádného mužského potomka; stál tak před volbou, zda má trůn zdědit jeho nejstarší dcera Marie, nebo jeho mladší bratr Petr. Jejich sňatek, pro který z důvodu blízké příbuznosti bylo nutno získat papežský dispens, vyloučil všechny pochybnosti o následnictví. Z jejich šesti potomků tři zemřeli v dětském věku. První syn Josef František zemřel rok po svatbě bez potomků, druhý záhy po narození a teprve třetí syn Jan se stal nástupcem své matky na portugalském trůně jako Jan VI. Portugalský.

Nástup na trůn a poslední léta.

Petrova manželka Marie nastoupila na trůn v roce 1777 po smrti svého otce Josefa I. Vzápětí se nechal Petr také korunovat králem jako Petr III, třebaže se vládních záležitostí neúčastnil. Za vlády manželské dvojice řada antiklerikálních reforem, které za vlády jejich předchůdce Josefa I. realizoval jeho první ministr Sebastião José de Carvalho e Melo (známější spíše pod jménem "markýz de Pombal"), byla vzata zpět.  Petr III. zemřel v Královském paláci Ajuda v roce 1786, řadu let před napoleonskou invazí do Portugalska a exilem královské rodiny do Brazílie.

Petr III. Portugalský (plným jménem portugalsky "Pedro Clemente Francisco José António de Bragança"), 5. července 1717, Lisabon - 25. května 1786), Sintra, byl portugalský infant a portugalský král v letech 1777 až 1786.

Peter III (Portuguese: "Pedro III") () (5 July 1717 – 25 May 1786), nicknamed the Builder, became King of Portugal "jure uxoris" by the accession of his wife and niece Queen Maria I in 1777, and co-reigned alongside her until his death.


Charakteristiky inteligentních sítí.

Plná automatizace.

Zahrnuje digitální kontrolní a řídicí systém, integrované senzory monitorující chování sítě a automatické obnovování provozu po poruše. Součástí je dostupnost informací v reálném čase o zatížení sítě, kvalitě dodávky, přerušení apod.

Plná integrace zákazníků.

Její podstatou je vybavení zákazníků digitálními měřidly s obousměrným tokem informací v reálném čase, která umožňuje tvorbu cenových tarifů podle aktuální situace v síti (tzv. „chytré/inteligentní elektroměry“). Umožňuje zákazníkům efektivně řídit spotřebu, např. ohřev vody, praní prádla či dobíjení baterií v době s volnou výrobní kapacitou.

Adaptace na různé způsoby výroby elektřiny.

Rozvoj inteligentních sítí začal především v období, kdy se do rozvodové soustavy začaly zapojovat menší zdroje elektřiny, které jsou těžce predikovatelné. Např. solární elektrárny a větrné elektrárny, plynové mikroturbíny a dalších decentralizované výrobní technologie, což dává příležitost zákazníkům vyrábět elektřinu z vlastních zdrojů a její přebytky prodávat do sítě. Sluneční svit nebo síla větru se dá velice složitě predikovat na všech místech, kde jsou tyto decentralizované zdroje umístěné. Díky tomu, že inteligentní sítě zasílají v pravidelných intervalech informace o spotřebě z jednotlivých odběrných míst, lze regulovat výkon například v uhelných elektrárnách.

Chytré sítě v České republice.

V České republice začíná s rozvojem chytrých sítí energetická společnost ČEZ. V rámci svého programu budoucího rozvoje FutureMotion vyčlenila tzv. „Smart Region“ ve kterém začne s implementací chytrých elektroměrů a postupným zaváděním inteligentních sítí. Za tento region bylo zvoleno Vrchlabí. Ten poslouží k prokázání úspor, které díky rozsáhlému využívání nízkého tarifu k topení a ohřevu v ČR nemusí být průkazné a chytré sítě mohou být naopak velmi nákladné jako v Boulderu (SmatGridCity 2008) v USA.

Inteligentní sítě (anglicky "smart grid") jsou silové elektrické a komunikační sítě, které umožňují regulovat výrobu a spotřebu elektrické energie v reálném čase, jak v místním, tak v globálním měřítku.

A smart grid is an electrical grid which includes a variety of operation and energy measures including smart meters, smart appliances, renewable energy resources, and energy efficient resources. Electronic power conditioning and control of the production and distribution of electricity are important aspects of the smart grid.


Děj.

Hlavním hrdinou je Wong Fei-Hung, který cestuje vlakem zpět domů se svým otcem, mezi lidmi váženým doktorem. Během cesty však narazí na zloděje, který se mu pokusí ukrást kořen ženšenu v domnění, že se jedná o nefritovou pečeť. Zloděj mu uteče a Fei-Hung při příjezdu domů zjišťuje záměnu. Nefritová pečeť, ale patří britskému velvyslanci, který pašuje čínské památky do Anglie. Fei-Hung musí klamat svého otce, požadujícího ženšen, který slíbil svému příteli. Pro své triky k oklamání otce Fei-Hung využívá své matky a nešikovného bratra. Mezitím se na scéně objevují komplicové britského velvyslance, kteří žádají nefritovou pečeť zpět. Fei-Hung je mistr bojového stylu "Opilý bojovník" a tak nemá problémy své protivníky porazit. O pár dnů později se u jeho dveří objevuje zloděj, kterého potkal ve vlaku. Ten mu vrací ženšen a žádá o vrácení pečetě. To už komplicové chystají pomstu a při boji zemře. Fei-Hung spolu se svým přítelem, taktéž mistrem bojových umění, se vydávají do domu velvyslance, aby získali pečeť zpět. Jsou však zajati a velvyslanec žádá výkupné - otcovu školu bojových umění. Otec dohodu přijímá a chlapci jsou propuštěni. Následující den se Fei-Hung a jeho přátelé vydávají zpět, aby se pomstili.

Hudba.

Seznam písniček chronologicky:

Tržby.

Film "Legenda o opilém Mistrovi" byl velmi úspěšný v Hongkongu, kde celkově během promítání vydělal 40 971 484 hongkongských dolarů. Úspěch byl poněkud překvapující, vzhledem ke zprávám o napětí mezi Chanem a Lau Kar Leung, který tvrdil, že v 90. letech již móda kun-fu pominula.  O šest let měl film premiéru v Jižní Americe v celkem 1 345 kinech. Film byl přejmenován na "Legenda o opilém Mistrovi" (původně The Drunken Master II) a během premiérového víkendu vydělal 3 845 278$ (2 865$ za kino) a celkově 11 555 43$.

Legenda o opilém Mistrovi (v originálu Drunken Master II.) je hongkongská akční komedie, kterou režíroval Chia-Liang Liu spolu s představitelem hlavní role Jackiem Chanem. Účinkují v něm Jackie Chan, Ti Lung, Anita Mui, Lau Kar-Leung, Andy Lau a Felix Wong. Film měl premiéru v Hongkongu 3. února 1994, ve Spojených státech proběhla premiéra až 20. října 2000. V Jižní Americe byl film pojmenován jako Legenda o opilém Mistrovi a tento název dostal i v České republice. Film navazuje na předchozí díl "Mistrův syn (orig. Drunken Master)" a dočkal se i pokračování s názvem "Drunken Master III", které ale mělo jiné herecké obsazení a po premiéře se stalo propadákem.

Drunken Master II () is a 1994 Hong Kong action-comedy kung fu film directed by Lau Kar-leung and Jackie Chan, who stars as Chinese martial arts master and folk hero of Cantonese ethnicity, Wong Fei-hung. It was Chan's first traditional style martial arts film since "The Young Master" (1980) and "Dragon Lord" (1982). The film was released in North America as The Legend of Drunken Master in 2000.


Neformální úvod.

Algebra zkoumá "množiny s operacemi". Například grupa je jakákoli množina s binární operací, která splňuje vztahy v definici grupy. Některé grupy jsou množiny čísel, jiné grupy jsou množiny funkcí, jiné grupy jsou množiny množin atd. Pokud však něco dokážeme pro každou grupu, nemusíme to již znovu dokazovat pro jednotlivé množiny, které jsou grupami.

Operace na množině.

Kromě toho, na téže množině je často možné operace definovat několika způsoby a všechny mohou být užitečné. Např. pokud na množině {0,1} uvažujeme sčítání a násobení definované obvyklým způsobem až na to, že 1+1=0, dostaneme tzv. těleso modulo 2, velmi užitečné v teorii šifrování. Pokud uvažujeme 1+1=1, dostaneme Booleovu algebru užitečnou v logice.  Uvedený příklad je nedokonalý, neboť lze argumentovat, že signatura těles či okruhů nemá nic společného se signaturou Booleových algeber (u nichž je navíc běžnější operace značit ∧ a ∨). Ovšem na množině čtvercových matic dané velikosti lze operaci násobení definovat několika způsoby: buď obvyklým maticovým násobením, nebo po prvcích, kdy součin dvou matic "A" a "B" má na pozici "(i,j)" součin prvků "A" a "B".  Není tedy možné se zeptat, zda okruh čtvercových matic má nějakou vlastnost (například je izomorfní s jiným okruhem), pokud neupřesníme, jak jsou na něm definovány operace.  Dalším příkladem struktury s neobvykle definovanými operacemi je svaz vyjadřující dělitelnost. Operace "spojení" (formula_1 ve svazu představuje "nejmenší prvek formula_2 takový, že formula_3 a formula_4". Jelikož však ve svazu dělitelnosti relace formula_5 představuje ""x" je dělitel "y"", je například formula_6, nikoli 30.  Tyto zdánlivě neobvyklé struktury se zkoumají proto, že pomocí nich lze objevit důležité matematické výsledky s mnoha aplikacemi v různých oblastech vědy i v technologické praxi.

Algebraické struktury.

Algebra zkoumá tzv. algebraické struktury, tedy množiny vybavené operacemi, nikoli např. relacemi.  Algebraickou operací arity "n" na množině "A" (jinými slovy: "n"-ární operací) se rozumí zobrazení, které uspořádané n-tici prvků z "A" přiřadí prvek z "A". Například násobení přiřadí dvojici (3,2) číslo 6.  Příklad operací:  Příklady vztahů, které nejsou algebraickými operacemi:  Příkladem struktur, které jsou v matematice často zkoumány, ale nejsou algebraickými strukturami, jsou uspořádané množiny, topologické prostory, normované vektorové prostory, grafy apod. Model predikátové teorie je algebraickou strukturou jen tehdy, pokud tato teorie neobsahuje relační symboly.

Formální definice algebraických struktur.

Intuitivně je algebraická struktura "množina vybavená operacemi". Aby bylo možné s nimi exaktně pracovat, formálně se tyto struktury definují jako uspořádané n-tice, kde "n" je číslo o jedna větší, než počet těchto operací.  Například grupa je množina se třemi operacemi, které lze značit např. formula_9,, "e" (nebudeme se teď držet jiné možné definice, která si vystačí s jednou operací). Grupou je tedy každá uspořádaná čtveřice formula_10 = (formula_11, formula_9,, "e") taková, že  Grupa celých čísel je tedy uspořádaná čtveřice (Z, +, -, 0), kde symbol + značí množinu všech uspořádaných trojic celých čísel formula_18 takových, že formula_19.

Nosná množina.

Množině G v právě uvedené definici se říká "nosná množina". Grupa formula_10 a její nosná množina G jsou dva různé matematické objekty, ale tam, kde nehrozí nedorozumění, se označují stejným písmenem, takže je běžné psát například ačkoli "x" je prvkem formula_11 a nikoli formula_10

Přehled zkoumaných struktur.

Příklady struktur, které algebra zkoumá:

Grupoidy a grupy.

"Příklad: Celá čísla se sčítáním tvoří grupu. Přirozená čísla včetně nuly se sčítáním tvoří monoid, celá kladná čísla pak pologrupu, neboť neutrálním prvkem pro sčítání je 0. Celá čísla s násobením tvoří monoid, jehož neutrální prvek je 1. Racionální čísla tvoří monoid, neboť k nule neexistuje inverzní prvek. A taky tvoří pologrupu a grupoid, protože každý monoid je zároveň pologrupa a grupoid. (Podobně v ostatních příkladech.)"

Tělesa a okruhy.

Příkladem algebraické struktury jsou tělesa a lineární vektorové prostory nad nimi. Typickým příkladem tělesa je množina reálných nebo komplexních čísel, vektorový prostor nad ním je například množina vektorů v třírozměrném prostoru nebo množina všech spojitých funkcí na daném intervalu.  Obecnějším pojmem je okruh a moduly nad okruhem. V definici okruhu vyžadujeme méně podmínek, než u tělesa, takže tuto definici splňuje širší třída matematických objektů. Například množina celých čísel se sčítáním a násobením je okruh, ale nikoli těleso, neboť k většině jejích prvků neexistuje prvek inverzní vzhledem k násobení (například inverzní prvek při sčítání k číslu 2 je -2, ale inverzní prvek při násobení je 1/2 a ten se v množině celých čísel nenachází).

Ostatní.

Dalšími algebraickými strukturami jsou například svazy a Booleovy algebry.

Univerzální algebra.

Mezi disciplínami, které studují jednotlivé struktury (např. teorie grup) zaujímá zvláštní postavení univerzální algebra, jejíž výsledky lze aplikovat na širokou skupinu struktur. Dokážeme-li v ní, že něco platí pro každou varietu, pak to platí pro všechny grupy, všechny svazy, všechny lineární prostory apod. (nikoli však pro tělesa) a není nutné to dokazovat pro každou algebraickou strukturu zvlášť. Příkladem takových matematických výsledků jsou věty o izomorfismu nebo existence volných algeber.  Výsledky univerzální algebry lze zobecnit ještě dále v teorii kategorií, ovšem ta již není odvětvím algebry, neboť zkoumá algebraické i jiné struktury.

Abstraktní algebra je oblast matematiky zkoumající abstraktní algebraické struktury. Termín vznikl počátkem 20. století na odlišení oboru od elementární algebry, jež se zabývá například úpravou algebraických výrazů s reálnými a komplexními čísly. Dnes se již toto rozdělení obvykle nepoužívá.

In algebra, which is a broad division of mathematics, abstract algebra (occasionally called modern algebra) is the study of algebraic structures. Algebraic structures include groups, rings, fields, modules, vector spaces, lattices, and algebras. The term "abstract algebra" was coined in the early 20th century to distinguish this area of study from the other parts of algebra.


Rozšíření.

Žije pouze ve dvou místech vlhkých horských lesů v Tanzanii v nadmořské výšce 1300 až 2450 m ve dvou uzavřených populacích. Jedna, ta větší o počtu asi 1000 ks, na vyhaslém vulkánu Mount Rungwe v pohoří Udzungwa Mountains a druhá o počtu 75 až 200 jedinců v národním parku Udzungwa Mountains National Park; od sebe jsou vzdáleny asi 350 km. Jednotlivé izolované populace nejsou geneticky shodné. Zatímco mitochondriální DNA větší z populací obsahuje fragmenty DNA paviánů rodu "Papio" (např. pavián pláštíkový "P. hamadryas"), u příslušníků druhé (menší) populace se žádné takové známky někdejšího možného „křížení“ s paviány nenašly.

Popis.

Je to necelý metr velká opice s dlouhou světlehnědou srstí, na obličeji má černou masku a konce předních končetin má také černé. Podbřišek má světlý, stejně jako zadní část ocasu. Nad čelem má chocholku dlouhých chlupů. Má poměrně krátký čenich. Vyznačuje se malou pohlavní dvojtvárností. Obývá vrcholky pralesních stromů a na zem sestupuje zcela výjimečně, je zcela vázána na pralesní způsob života. Je zajímavé, že tato opice byla vědecky popsána jen podle fotografie, její mrtvý exemplář byl získán až později.

Ohrožení.

Paviánec kipunji je podle červeného seznamu IUCN prohlášen za kriticky ohrožený druh. Je otázkou, zda tento ještě neprozkoumaný primát vzhledem k malému počtu jedinců vůbec přežije postupující odlesňování, zakládání nových domorodých políček a neustávající pytláctví.

Jméno.

V době objevu byl primát považován za blízce příbuzného mangabejům, proto byl řazen do rodu "Lophocebus" a získal druhové jméno "kipunji" (jméno, kterým opici označují domorodci v Tanzanii), v překladech počeštěné do podoby mangabej horský nebo mangabej kipunji. V roce 2006 však genetická analýza prvního odchyceného jedince ukázala, že primát je spíše blíže příbuzný paviánům. Získal tedy nové vědecké jméno "Rungwecebus kipunji", sestávající ze jména hory, kde byl poprvé pozorován (Mount Rungwe), a latinského označení pro druh opic (cebos). V této situaci přestalo vyhovovat i dosavadní české jméno. Vědecko‐populární magazín Českého rozhlasu Meteor proto v červnu 2010 vyzval k nalezení nového českého názvu primáta. Odborná porota vybrala návrh třináctileté Kateřiny Tláskalové, která jménem paviánec kipunji zohlednila nejen biologickou příbuznost nového opičího rodu, ale i domorodé jméno.

Paviánec kipunji ("Rungwecebus kipunji", dříve jako "Lophocebus kipunji") je úzkonosý primát z čeledi kočkodanovití. Objeven byl v roce 2003 a stal se prvním druhem vyššího primáta popsaného v Africe v posledních 21 letech. Následné analýzy o rok později ukázaly, že jde současně i o nový rod primáta, popsaný po 79 letech. Vědci se domnívají, že jak rychle byl objeven, tak rychle zmizí, protože na světě žije velmi malé množství jedinců tohoto druhu.

The kipunji ("Rungwecebus kipunji"), also known as the highland mangabey, is a species of Old World monkey that lives in the highland forests of Tanzania. The kipunji has a unique call, described as a 'honk-bark', which distinguishes it from its close relatives, the grey-cheeked mangabey and the black crested mangabey, whose calls are described as 'whoop-gobbles'. Though it was originally thought to be a member of the" Lophocebus" genus genetic data later placed it as its own separate genus "Rungwecebus". The kipunji is the first new monkey genus to be discovered since Allen's swamp monkey in 1923.


Popis.

Brocchinie jsou bromélie rostoucí na zemi, na skalách i jako epifyty. Jsou mezi nimi velmi drobné i rozměrné druhy. Nejmenší druh měří i s květenstvím 5 cm, zatímco největší ("Brocchinia micrantha") až 8 metrů. Listy jsou v růžici, která je buď přízemní nebo na vrcholu stonku. Pochvy listů jsou obvykle velké, hnědočerné a lesklé. Ve středu listové růžice se u mnohých druhů zachycuje voda. Čepele listů jsou celokrajné.  Květenství jsou složená nebo řidčeji jednoduché hrozny. Listeny jsou nenápadné. Květy jsou drobné, přisedlé nebo stopkaté. Kališní i korunní lístky jsou volné. Koruna je bílá nebo zelenavá, výjimečně oranžová nebo žlutá. Nitky tyčinek jsou přirostlé ke kališním a korunním lístkům. Semeník je spodní nebo polospodní, zřídka svrchní, s málo vajíčky. Plodem je septicidní tobolka, pouze u některých zástupců tobolka za zralosti nepravidelně pukající.

Rozšíření.

Rod zahrnuje 19 druhů a vyskytuje se pouze v oblasti Guyanské vysočiny. Nejvíce (celkem 16) druhů se zastoupeno ve Venezuele, dále se rod vyskytuje ve východní Kolumbii, v Guyaně a severní Brazílii.  V Guyanské vysočině brocchinie dominují na mnohých horských stanovištích, charakteristickou složku vegetace tvoří zejména na vrcholcích stolových hor.

Ekologické interakce.

Brocchinie vyvinuly řadu způsobů jak ve velmi chudém prostředí získat živiny. U některých druhů ("Brocchinia reducta" a "B. tatei") byla prokázána masožravost. Druh "B. acuminata" je myrmekofilní. U některých populací "B. tatei" byla prokázána symbióza s dusík vázajícími kyanobakteriemi. Ve středu růžic některých druhů se zachycuje voda spolu s organickým materiálem a je zdrojem živin.

Masožravost.

Pasivní lov kořisti a vstřebávání živin byly prokázány zejména u druhu "Brocchinia reducta". Trubicovité kompaktní růžice této bromélie naplněné tekutinou připomínají pasti jiných masožravých rostlin, např. heliamfor. Hmyz je lákán světle zbarvenými žlutozelenými listy a nasládlým pachem. Na vnitřní straně růžice je kluzký voskový povlak. Tekutina uvnitř růžice je silně kyselá.

Brocchinie ("Brocchinia") je rod rostlin z čeledi broméliovité ("Bromeliaceae"). Všechny druhy jsou endemity Guayanské vysočiny v Jižní Americe. Některé druhy náleží mezi masožravé rostliny.

Brocchinia is a genus of the botanical family Bromeliaceae, and is the sole genus of the subfamily Brocchinioideae, containing 20 species. The genus is named for Giovanni Battista Brocchi, Italian naturalist (1772–1826). "Brocchinia" species are native primarily to the ancient Guayana Shield in southern Venezuela and Guyana, with some species extending into Colombia and northern Brazil. Its species are generally restricted to areas of sand and sandstone of the Roraima Formation; a few occur on granite.


Skandál.

Objev „archaeoraptora“ byl oznámen na tiskové konferenci časopisu'v říjnu roku 1999. Na stejné tiskové konferenci byla veřejnost seznámena také s plánem vrátit fosílii zpět do Číny, odkud byla nezákonně vyvezena. V listopadu 1999 uveřejnil redaktor časopisu Christopher Sloan článek o opeřených dinosaurech a původu ptáků, který zmiňoval i tuto fosílii a pojednával o ní jako o chybějícím článku mezi teropodními dinosaury a ptáky, kteří již uměli létat. Podle Sloana šlo o rychlého dvounohého masožravého teropoda, který snad již také byl schopen letu. Domněnku o schopnosti létat nebylo podle Sloana zatím možno zcela potvrdit, ale kromě peří tomu měla výrazně nasvědčovat i anatomie jeho kostry. Zkamenělinu v článku nazýval „Archaeoraptor liaoningensis“ („pradávný zloděj z Liao-ningu“) a oznamoval, že později bude takto pojmenována i formálně. Tento článek vyvolal okamžitou kritiku amerického ornitologa Storrse Olsona z Národního přírodovědného muzea ve Washingtonu, D.C., který v periodiku ', vydávaném jeho muzeem, odsoudil publikaci vědeckého jména v popularizačním časopise bez odborné recenze.  3. února 2000 vydal'tiskové prohlášení, z nějž vyplynulo, že zkamenělina by mohla být směsicí fosilních pozůstatků různých druhů, a že již bylo zahájeno vnitřní šetření. Ještě v tom samém měsíci se Bell Allen, redaktor ', vyjádřil pro časopis ', že zpráva o padělku ho naprosto rozezlila. V březnovém vydání časopisu'byl v sekci Fórum uveřejněn dopis čínského paleontologa Sü Singa, podle nějž ocas nepatřil ke zbytku těla zkameněliny. V říjnu 2000 časopis zveřejnil článek investigativního novináře Lewise M. Simmonse, který obsahoval výsledky nového zkoumání. Závěrem bylo, že se jedná o směsici různých fosílií a že se v podstatě všichni, kdo se účastnili původního zkoumání, dopustili nějakých chyb.

Chronologie případu.

Podle zprávy zveřejněné v časopise "" začal příběh tzv. archaeoraptora v červenci 1997 v Sia-san-ťia-c' (Xiasanjiazi) v provincii Liao-ning v severovýchodní Číně během rutinní práce místních rolníků v břidlicové šachtě. Fosílie, které zde nalezli, prodali překupníkům za pár dolarů. Ačkoliv se jednalo o nezákonný obchod, v té době zde byl běžný. Jeden z rolníků zde našel vzácnou zkamenělinu ozubeného ptáka i s otisky peří. Během vyzdvihování se fosílie rozbila na kusy. Poblíž, ve stejné šachtě, nalezl další části, včetně opeřeného ocasu a nohou. Tyto kousky pak stmelil dohromady tak, jak se domníval, že k sobě patřily. Důvodem mělo být, že fosílie tak bude vypadat kompletněji a podaří se ji prodat dráže. V červnu roku 1998 ji koupil neznámý překupník a propašoval ji do Spojených států, neboť zákonnou cestou nemohou žádné paleontologické nálezy čínské území opustit. Podle zjištění Lewise Simmonse bylo tehdy běžnou praxí, že pašerák si v nějaké vědecké instituci opatřil potvrzení, že daná fosílie je předmětem výměnného programu, a s tímto certifikátem byla převezena přes hranice. Z důvodu zvýšení ceny se různé fosilizované části také běžně skládaly a slepovaly do větších celků.  Už na podzim téhož roku se na každoročním setkání Společnosti pro paleontologii obratlovců konaném v Utahu ve Spojených státech objevily nepotvrzené zprávy o pozoruhodné fosílii primitivního ptáka, která se nachází v soukromých rukou a kterou neznámý překupník představil na výstavě drahokamů ve městě Tucson v Arizoně. V únoru 1999 zkamenělinu zakoupilo Muzeum dinosaurů v Blandingu v Utahu. Muzeum vede Stephen A. Czerkas, umělec a nadšenec zabývající se dinosaury, který však nemá univerzitní vzdělání, a jeho žena Sylvie. Stephen Czerkas přesvědčil mecenáše muzea, aby na nákup poskytli 80 000 dolarů, čímž se mělo zabránit tomu, aby zkamenělina zmizela v nějaké neveřejné soukromé sbírce, a umožnit tak její další vědecké zkoumání.  Manželé Czerkasovi kontaktovali paleontologa Phila Currieho, který se spojil se Společností. Currie souhlasil, že zkamenělinu prozkoumá, ovšem pouze za podmínky, že poté bude vrácena do Číny. Článek o fosílii měl být nejprve publikován v odborně recenzovaném vědeckém časopise "Nature" a okamžitě poté měla následovat tisková konference společnosti a vydání v časopisu ".  Czerkasovi původně zamýšleli, že se zkamenělina stane nejvzácnějším exponátem jejich muzea, a plánovali, že ji budou vystavovat po dobu pěti let. Redaktor Sloan však na jaře roku 1999 odletěl do Utahu, aby Stephena Czerkase přesvědčil, že fosílie se musí okamžitě po publikaci vrátit do Číny, jinak o ní nebude psát a Currie ji nebude zkoumat. Czerkas nakonec souhlasil. Currie se pak spojil s Institutem paleontologie obratlovců a paleoantropologie v Pekingu a " pozval do Utahu jednoho z čínských expertů, Sü Singa, aby se připojil k výzkumnému týmu.  Během první prohlídky zkameněliny 6. března 1999 Currie zjistil, že levé a pravé chodidlo jsou zrcadlově prakticky identické, takže jde o složeninu z otisku a protiotisku. Také si povšiml, že mezi ocasem a zbytkem těla není žádné spojení. V červenci 1999 Currie a Czerkasovi fosílii přinesli do na Texaské univerzitě v Austinu, aby ji nechali prozkoumat pomocí počítačové tomografie. Timothy Rowe, který zkamenělinu skenoval, informoval 2. srpna manžele Czerkasovy, že nelze vyloučit možnost, že se stali obětí podvodu. Během následné diskuse Czerkasovi vyvíjeli na Rowa a Currieho nátlak, aby si své výhrady nechali pro sebe.  Na začátku září poslal Currie do Muzea dinosaurů v Blandingu svého preparátora Kevina Aulenbacka, aby fosílii připravil k dalšímu zkoumání. Aulenback došel k závěru, že zkamenělina je poskládána nejméně ze tří a možná až z pěti odlišných exemplářů, což však manželé Czerkasovi hněvivě popřeli. Aulenbeck o tom podal zprávu Curriemu, který však o problémech redaktory časopisu "" neinformoval.  13. srpna 1999 tým poslal do londýnské redakce časopisu'rukopis článku nazvaný'(česky: Nový ozubený pták s dromaeosauřím ocasem), pod kterým byli podepsáni Czerkas, Currie, Rowe a Sü. Autoři se v práci na několika místech zmínili, že jedna noha a ocas jsou zřejmě protiotisky hlavních otisků, a vyplývalo to i z přiloženého obrázku.  Časopis'však 20. srpna zveřejnění práce zamítl. Manželům Czerkasovým bylo naznačeno, že důvodem bylo odmítnutí redaktorů'odložit publikaci v jejich časopise, takže bylo příliš málo času na odbornou recenzi. Autoři poté článek poslali do časopisu ', který ho postoupil dále k recenzi. Recenzenti však časopis informovali, že exemplář byl propašován z Číny a stal se předmětem nelegálního obchodu a že fosílie byla v Číně upravena tak, aby byla zvýšena její tržní hodnota.'následně práci odmítl zveřejnit. Podle Sloana Czerkasovi'o podrobnostech těchto dvou odmítnutí neinformovali. V té době již bylo listopadové číslo'v přípravě k tisku, aniž by došlo k publikaci objevu tzv. archaeoraptora v nějakém odborně recenzovaném časopise.'se rozhodl pokračovat a informace zveřejnil i bez odborné recenze. 15. října 1999 byla fosílie představena veřejnosti na tiskové konferenci a v listopadu vyšel v'článek, v němž ji Christopher Sloan popisoval jako chybějící článek, který pomohl objasnit spojení mezi dinosaury a ptáky. Původní fosílie byla vystavena v prostorách Společnosti ve Washingtonu, kde čekala na svůj návrat do Číny. Ve svém článku Sloan použil název „"Archaeoraptor liaoningensis"“ s tím, že se zatím nejedná o pojmenování definitivní (protože jinak se za platné vědecké jméno považuje to, které bylo jako první publikováno), neboť předpokládal, že Czerkas dříve či později bude schopen publikovat popis nového druhu v recenzovaném časopise.  Poté, co článek vyšel, Storrs L. Olson, ornitolog z Národního přírodovědného muzea ve Washingtonu zveřejnil otevřený dopis, v němž poukázal na fakt, že dotyčný exemplář byl z Číny ilegálně vyvezen, a současně protestoval proti „převažujícímu dogmatu, že ptáci se vyvinuli z dinosaurů“.  V říjnu roku 1999 Currie informoval paleontologa Sü Singa o zjištěných problémech s exemplářem a tento si pak všiml, že ocas tohoto údajného archaeoraptora se silně podobá v té době ještě nepojmenovanému druhu z kladu Maniraptora, kterého zrovna studoval (později nazvaného "Microraptor zhaoianus"). Vrátil se tedy do Číny, aby navštívil místo nálezu a kontaktoval místní obchodníky s fosíliemi. Nakonec našel poměrně kompletní zkamenělinu malého dromaeosaurida, jehož ocas odpovídal ocasu údajného archaeoraptora tak přesně, že se muselo jednat o protiotisk. Obě zkameněliny měly dokonce dvě stejné žluté oxidové skvrny. 20. prosince 1999 odeslal autorům a Sloanovi zprávu, v níž jim oznámil, že zkamenělina je podvrh. 3. února 2000 vydala Společnost tiskovou zprávu, v níž oznamovala, že fosílie údajného archaeoraptora by mohla být směsicí více exemplářů a že začalo vnitřní vyšetřování. V březnovém čísle časopisu byl v sekci Forum uveřejněn dopis Sü Singa. O měsíc později, 4. dubna 2000, Stephen Czerkas přiznal skupině paleontologů ve Washingtonu, že se on i jeho žena dopustili velké chyby. Currie, Allen i Sloan vyjádřili nad vším své politování. Rowe vyjádřil pocit zadostiučinění s tím, že skandál prokázal, že snímky počítačové tomogragie interpretoval správně. Roku 2001 pak svá zjištění publikoval v časopise "". V článku došel k závěru, že mimo horní části byly ke zkompletování zkameněliny použity pozůstatky několika exemplářů: z jednoho byla použita stehenní kost, z druhého holenní kosti, ze třetího obě chodidla a nejméně z jednoho dalšího ocas, který sestával z pěti samostatných částí.  V červnu 2000 byla zkamenělina vrácena do Číny. V říjnu toho roku pak časopis "National Geographic" zveřejnil výsledky šetření.

Dozvuky.

"Dinosaur Museum Journal".

Archaeoraptor nebyl jediný případ, kterým manželé Czerkasovi vnesli zmatek do taxonomie dinosaurů. Roku 2002 vydali první svazek nového periodika nazvaný "" (česky: Opeření dinosauři a původ létání). V tomto vydání pak popsali a pojmenovali šest nových druhů, z nichž pět se u jejich kolegů stalo předmětem pochybností.  Stephen Czerkas a Sü Sing se zde mimo jiné vrátili i k fosílii tzv. Archaeoraptora a popsali znovu její horní část, kterou tentokrát přiřadili novému druhu primitivního ptáka a nazvali ho "Archaeovolans". Čínský paleontolog Čou Čung-che však prokázal, že patřila již dříve popsanému ptáku rodu "Yanornis". Stejná fosílie byla tedy postupně pojmenována na různých místech třemi různými názvy: „Archaeoraptor“, "Archaeovolans" a "Yanornis".  V tomto vydání "Dinosaur Museum Journal" Stephen Czerkas také zveřejnil svůj kontroverzní názor, že dinosauři z kladu Maniraptora byli druhotně nelétaví, to jest, že se jednalo o druhy, jejichž předkové již létali a potom tuto schopnost ztratili. Ve svých výkladech také kritizoval některé známé paleontology. V textu zabývajícím se rodem "Cryptovolans" obvinil paleontologa Marka Norella z chybné interpretace fosílie označené jako BPM 1 3-13, podle níž měl mít na nohou dlouhá pera. Později se však ukázalo, že pravdu měl zřejmě Norell, a Czerkas ve svých malířských rekonstrukcích provázejících výstavu sám tato pera na nohy příslušníkům rodu "Cryptovolans" umístil. Navíc paleornitolog Alan Feduccia zveřejnil studii, podle níž se ve skutečnosti jedná o dinosaura rodu "Microraptor", který byl popsán již dříve, mimo jiné i díky ocasu ze složené fosílie údajného archaeoraptora.  Také další dva taxony, které Czerkas a jeho spolupracovníci v publikaci pojmenovali, byly později jinými autory brány jako mladší synonyma pro již dříve pojmenované druhy. Jedním z nich je "Scansoriopteryx", který se zdá být totožný s rodem "Epidendrosaurus". V popisu dalšího nového rodu "Omnivoropteryx" Czerkas poznamenal, že je podobný rodu "Sapeornis". Pozdější nálezy, které zahrnovaly i jeho lebku, však ukázaly, že tyto dva rody jsou pravděpodobně také synonymní.  Jiný taxon, který pojmenoval jako "Utahdactylus", Czerkas zařadil mezi ptakoještěry. Paleontolog S. Christopher Bennett ho podrobil dalšímu zkoumání a našel několik chyb v popisu kostí a nesrovnalosti mezi Czerkasovými nákresy a jejich skutečným vzhledem. Podle Benneta patřil nalezený exemplář blíže neurčenému diapsidnímu dinosaurovi a kritizoval původní autory za to, že zveřejnili jméno nějakého druhu, aniž by na nálezu bylo možné najít nějaké znaky, které by ho umožňovaly zařadit přesněji než jen na úrovni třídy. Název "Utahdactylus" označil za tzv. "".

Další vystavené pašované fosílie.

Jak se později ukázalo, tzv. archaeoraptor nebyl jediná fosílie v majetku manželů Czerkasových, u níž vzniklo podezření, že byla získána prostřednictvím nelegálního obchodu, a podnítil také diskusi o etických otázkách spojených se studiem fosílií ze soukromých sbírek. Roku 2001 Czerkasovi sestavili putovní výstavu nazvanou'(česky: Opeření dinosauři a původ létání), která obsahovala 34 jiných fosílií. Roku 2004 zakoupilo od Muzea dinosaurů v Blandingu právo exponáty vystavit Přírodovědné muzeum v San Diegu, ovšem po otevření výstavy se ozval čínský paleontolog Čchiang Ťi, který reportérům z časopisu'řekl, že více než deset vystavených zkamenělin opustilo Čínu nelegálním způsobem. Následně Czerkasovi a Čchiang Ťi uzavřeli dohodu, že tři nejcennější exponáty budou formálně zařazeny do sbírek Čínské akademie geologických věd, ačkoliv fakticky zůstanou v majetku manželů Czerkasových. Stephen Czerchas současně popřel tvrzení, že fosílie byly získány nelegálně. Sylvia Czerkasová řekla časopisu ', že s úředníky z čínské provincie Liao-ning uzavřeli roku 2001 dohodu o jejich zapůjčení a že roku 2007 budou navráceny zpět. V březnu 2009 však byly stále k vidění na výstavě ve Fresno Metropolitan Museum of Art and Science v Kalifornii. Podle časopisu'Czerkasovi odmítli zprostředkovat jeho reportérům interview s uvedenými úředníky z provincie Liao-ning.  Mnoho vědců považuje práci s fosíliemi, které mohly být předmětem nelegálního obchodu, za neetickou a řada z nich odmítá pracovat s jakýmikoliv exponáty ze soukromých sbírek. V soukromých rukou totiž nemusí být vědcům umožněn bezproblémový přístup k těmto exponátům a někteří paleontologové se také obávají, že soukromí sběratelé mohou fosílie poškozovat nebo dokonce padělat, a zamlžit tak jejich původ a věk. Ilegální překupníci také v některých zemích podporují vládní korupci. Objevuje se však i názor, že kdyby vědci ustoupili z těchto etických zásad a publikovali rovněž práce založené na významných nálezech nacházejících se v soukromých rukou, povzbudili by tak řadu soukromých sběratelů, aby své sbírky vědeckému bádání zpřístupnili.

Další historie pojmenování.

V dubnu roku 2000 publikoval Storrs Olson článek v periodiku Národního přírodovědného muzea ve Washingtonu ', v němž obhajoval své názory na vývoj ptáků a mimo jiné také znovu podrobil zkoumání a nově popsal druh „Archaeoraptor liaoningensis“, tentokrát pouze na základě ocasu původního exempláře. Protože nechtěl, aby se poskvrněný název „Archaeoraptor“ dostal do paleornitologické literatury, použil k popisu tu část původní složené kostry, o níž se mu nezdálo pravděpodobné, že by mohla být zařazena mezi ptáky. Olson se mylně domníval, že původní článek v časopise'již fosílii pojmenoval, a proto ve svém článku nezmínil výslovně, že se jedná o nový název, jak to požadují mezinárodní pravidla zoologické nomenklatury, aby jméno bylo uznáno za platné. O několik měsíců později čínští paleontologové Sü, Čou a Siao-lin zveřejnili v časopise Nature další nový popis tvora a dali mu jméno "Microraptor zhaoianus".

Kreacionismus.

Skandál kolem fosílie tzv. archaeoraptora začali používat odpůrci evoluční teorie jako argument proti evoluci. Někteří kreacionisté, jako např. Kent Hovind, skandálu využili k pokusu zpochybnit teorii, že se ptáci vyvinuli z dinosaurů. Mnozí kreacionisté trvají na tom, že nebyly nalezeny žádné mezičlánky mezi ptáky a dinosaury, přičemž poukazují právě na archaeoraptora jako na důkaz nesprávného počínání vědců, kteří se podle nich jen snaží získat podporu pro evoluční teorii. Archaeoraptor bývá kreacionisty označován jako „piltdownský pták“, ačkoliv na rozdíl od piltdownského člověka nebyl úmyslnou mystifikací. Navíc autenticita archaeoraptora není pro hypotézu, že ptáci patří mezi teropody, podstatná, neboť tato je dostatečně podpořena jinými nálezy. Například u "Microraptora" byla prokázána existence křídel a jasné stopy po rýdovacích perech, takže se dá předpokládat, že byl schopen přinejmenším klouzavého letu.

Archaeoraptor je rodové jméno, jímž byla roku 1999 v článku publikovaném v časopisu "" neformálně nazvána fosílie nalezená v Číně, která byla označena za chybějící článek mezi teropodními dinosaury a ptáky. Již před zveřejněním však panovaly pochybnosti o její autenticitě. Záležitost nakonec skončila skandálem, neboť dalším výzkumem se prokázalo, že se jedná o falzifikát. Ve skutečnosti byl nález kombinací několika zkamenělin pocházejících od odlišných druhů. Čínský paleontolog Čou Čung-che s kolegy zjistili, že hlava a vrchní část těla patřily primitivnímu ptáku rodu "Yanornis" ze spodní křídy. Ocas byl roku 2002 přisouzen malému okřídlenému dromeosauridovi rodu "Microraptor", který žil přibližně ve stejném období. Dolní končetiny patřily zatím neznámému živočichovi. Název archaeoraptor se tak stal neplatným (tzv. "nomen nudum").

"Archaeoraptor" is the informal generic name for a fossil chimera from China in an article published in "National Geographic" magazine in 1999. The magazine claimed that the fossil was a "missing link" between birds and terrestrial theropod dinosaurs. Even prior to this publication there had been severe doubts about the fossil's authenticity. Further scientific study showed it to be a forgery constructed from rearranged pieces of real fossils from different species. Zhou "et al." found that the head and upper body actually belong to a specimen of the primitive fossil bird "Yanornis". A 2002 study found that the tail belongs to a small winged dromaeosaur, "Microraptor", named in 2000. The legs and feet belong to an as yet unknown animal.


Děj.

Děj se odehrává na Britských ostrovech v království Cornwall, kde vládne král Mark. Jeho sestra Blanchefleura se právě provdala za Markova přítele, krále Rivalena. Rivalen však odjíždí do země Loonnoisu a chystá se do bitvy, proto svěří svou ženu podkonímu Rohaltovi. Rivalen se však již z bitvy nevrátí, těhotná Blanchefleura mu porodí syna a sama žalem při porodu zemře. O novorozeně, Tristana, se začne starat podkoní. Tristan vyrostl a stal se správným rytířem, jeho nevlastní otec Rohalt mu však nikdy nepověděl o jeho původu a rodičích. Jednoho dne se Tristan vydal rybařit na moře, jejich loď ztroskotala a on jako jediný přežil. Vlny ho zanesly až do království Cornwall, kde jej najde lovecká družina a přivede ho ke králi Markovi. Ten si vyslechne co se stalo a přijme jej do svých služeb, aniž by věděl, že je to jeho synovec, a Tristana si oblíbí.  Po pěti letech se v Cornwallu Tristan opět shledává s Rohaltem, ten jemu i Markovi poví o Tristanově původu a žádá, aby se Tristan postavil Morganovi, který se neprávem ujal trůnu. Tristan Morgana porazí, zvykl si však na svůj život a na Marka, a tak vládu přenechává Rohaltovi a odjíždí zpátky do Cornwallu. Zde se ale objevil obr Morholt, bratr irského krále a chtěl po Cornwallu daně. Tristan jej vyzval na souboj a zvítězil. V tu dobu irský král pořádá turnaj o ruku své dcery Isoldy, kterou chce Mark za ženu. Tristan, z něhož se nyní stal nástupce Markova trůnu, se nabídne, že Isoldu pro Marka vybojuje. Odjíždí do Irska a během turnaje, kde neustále vyhrává, se do něj Isolda zamiluje. Její city se ale změní poté, co se dozví, že ji Tristan nechce pro sebe, ale pro Marka, a že je to Tristan, kdo zabil jejího strýce. Začne jeho i Marka nenávidět, dostane proto od své služebné kouzelný nápoj, který má s Markem vypít, a tak se oba do sebe zamilovat. Při cestě zpátky do Cornwallu Tristan na palubě odvážel Isoldu. Na lodi však byl nedostatek vody a nešťastnou náhodou oba vypili kouzelný lektvar a zamilovali se do sebe.  Isolda se vdá za Marka, Tristan i ona jsou však nešťastní ze své lásky, protože nemohou být spolu. Král Mark ale často odjížděl ze svého hradu Tintangel, a tak Tristan mohl navštěvovat Isoldu v její komnatě. Po několika měsících si na Tristana počíhali jeho odpůrci a řekli vše Markovi. Ten tomu nevěří, Tristan je nucen odejít z hradu, místo toho se však skryje v lesích a opět se začne tajně stýkat s Isoldou. To se však po čase opět donese Markovi, který se na radu schová ve větvích stromů a čeká, až se Tristan s Isoldou sejdou. Ti si jej všimli a předstírali, že Tristan žádá po Isoldě, aby se za něj u Marka přimluvila. Mark ho na druhý den opět přizve na hrad, kde se oba milenci opět scházejí. Rádci poradí Markovi rozsypat u dveří komnaty mouku, kde na druhý den uvidí stopy. Tristan i Isolda jsou vyhnáni z hradu, žijí spolu šťastně a skromně v malém přístřešku. Po dvou letech král na lovu zabloudí a narazí na jejich chýši, kde spí vedle sebe. Tristan si ale únavou zapomněl sundat před spaním meč, který měl podél pasu a který rozděloval jeho a Isoldu. Mark navlékl Isoldě zpátky snubní prsten a odjel.  Isolda se s Tristanem pak musela rozloučit, dala mu svůj prsten a nešťastně se vrátila zpátky k Markovi. Tristan putoval světem, až se jednou setkal s rytířem Girfeltem, jenž měl sestru, která se jmenovala stejně jako jeho láska, Isolda. Vzal si ji tedy ve víře, že zapomene na svou milovanou, tak se ale nestalo. Tristan začínal být těžce nemocný, svěřil se se vším Girfeltovi a dal mu prsten, který od své Isoldy dostal, a poslal ho pro ni. Girfelt slíbil, že ji přivede, a domluvili se, že pokud bude mít Isoldu na lodi, tak vyvěsí bílou vlajku, pokud ne, černou. Vše ale slyšela jeho sestra, která když spatřila loď s bílou vlajkou, na Tristanovu otázku, jakou má barvu, zalhala; až když Tristan naposledy vydechl, teprve pak si vše uvědomila a začala litovat. Když Isolda přišla a viděla mrtvého Tristana, políbila jej a zemřela s ním.

Zpracování.

Na motiv "Tristana a Isoldy", který k nám pronikl z němčiny, vznikl v druhé polovině 14. století česky psaný rytířský epos zvaný "Tristram a Izalda". Na základě téže legendy zkomponoval v roce 1859 Richard Wagner operu "Tristan a Isolda". Bylo natočeno i několik filmů, nejnovější v roce 2006 s názvem "Tristan a Isolda" Kevina Reynoldse.

Tristan a Isolda je francouzský rytířský epos s milostnou tematikou, který vznikl zpracováním původní keltské legendy. Její nejstarší písemná verze pochází z 12. století a stala se inspirací pro mnoho děl evropské středověké literatury. Hlavním tématem je zde nenaplněná láska mezi rytířem Tristanem a irskou princeznou Isoldou (někdy také "Izolda", "Iseult", "Isolde" aj.).

Tristan and Iseult, alternatively known as Tristan and Isolde, is a chivalric romance retold in numerous variations since the 12th century. The story is a tragedy about the adulterous love between the Cornish knight Tristan (Tristram, etc.) and the Irish princess Iseult (Isolde, Yseult, etc.); while the details differ from one author to another, the overall plot structure remains much the same. The narrative predates and most likely influenced the Arthurian romance of Lancelot and Guinevere, and has had a substantial impact on Western art and literature.


Příčina nemoci (etiologie).

Původce tohoto onemocnění nebyl dlouhou dobu identifikován, předpokládala se ale virová etiologie. Při elektronmikroskopickém vyšetření tkání od postiženích papoušků (mozek, mícha, ledviny) byly prokázány různé virové partikule, morfologicky připomínající togaviry (původce encefalomyelitidy koní východního typu, EEE), adenoviry i paramyxoviry. Žádné z nich však nebyly potvrzeny jako etiologické agens, přestože se experimentálně podařilo vyvolat charakteristickou lymfoplasmatickou ganglioneuritidu u vnímavých dospělých papoušků tkáňovým homogenátem od postižených ptáků, který obsahoval virové partikule. Neidentifikovaný virus byl také izolován z exkrementů papoušků ara kultivací na embryonálních buňkách stejného druhu. V úvahu byla brána i možnost, že se jedná o autoimunitní chorobu a někteří autoři dokonce odmítali infekční charakter nemoci.  Podle studie z roku 2008 je dilatace proventrikulu způsobena virem rodu "Bornavirus", jedná se tedy o virové onemocnění. Tuto skutečnost potvrzují či s ní již pracují i další nedávné studie.

Vznik a šíření nemoci (epizootologie ).

Hostitel.

Nemoc se vyskytuje nejméně u 50 druhů z řádu "Psittaciformes". Předpokládá se, že kontagiozita původce i jeho schopnost přežívat ve vnějším prostředí je malá. Onemocnění vykazuje sezónní charakter, mohou existovat i asymptomní infekce. Někdy ve stejné voliéře s ptáky dojde k náhlému výskytu několika případů najednou, jindy uhyne jen několik jedinců a za 1-2 roky další. Za možné způsoby přenosu jsou považovány přímý kontakt, nepřímo pak přenos vzduchem, krmivem i hmyzem.  U experimentálně infikovaných ptáků byla pozorována značná variabilita klinických příznaků. V některých pokusech byl pozorován náhlý výskyt příznaků ze strany CNS a GIT, následovaný úhynem během 11 dní po inokulaci, v jiných byly pozorovány pouze příznaky postižení gastrointestinálního traktu až za 3 měsíce po inokulaci. Stejné virové partikule jako v inokulu byly prokázány i v tkáních anebo exkrementech experimentálně infikovaných ptáků. Žádná z kontaktních kontrol nevykazovala klinické příznaky, z čehož se usuzuje, že původce PPDS je málo kontagiózní.

Patogeneze.

PPDS je obecně považována za nemoc mladých ptáků, přestože onemocnět mohou i dospělí ptáci. Poškození nervových ganglií žláznatého (proventrikulus) i svalnatého žaludku a v menší míře také sestupné kličky duodena, vysvětluje ztrátu peristaltiky a následnou obstrukci proventrikulu, atrofii stěny svalnatého žaludku a nedostatečně natrávené krmivo. Obstrukce proventrikulu také vyvolává vomitus (zvracení). Postižení autonomních ganglií srdce, míchy a mozku (zejména mozečku a prodloužené míchy), může způsobovat akutní úhyn až se 100 % mortalitou u postižených ptáků. Uvažuje se také, že nervové příznaky mohou být způsobeny autoimunitní reakcí.

Projevy nemoci (symptomatologie).

Inkubační doba, vzhledem k nejasné etiologii, nebyla zatím stanovena. Odhaduje se na 4-24 měsíců.

Klinika.

Jak již bylo zmíněno, klinické příznaky jsou variabilní, podle hostitele a stupně postižení. Průběh může být akutní, projevující se příznaky ze strany CNS a GIT a zpravidla končící úhynem, nebo chronický, kdy převažuje postižení gastrointestinálního traktu a k úhynům dochází v důsledku malnutrice (podvýživa) anebo sekundárních infekcí.  Klinické příznaky obvykle zahrnují depresi, progresivní ztrátu hmotnosti (s nebo bez snížení apetitu), někdy anorexie (krátce před úhynem), trvalé nebo přerušované vyvrhování potravy, polydipsii/polyurii a v trusu jsou nacházena nestrávená semena (indikující malabsorpční nebo maldigestivní poruchy). Průjem se vyskytuje v pozdějším stadiu nemoci a obvykle je výsledkem sekundární bakteriální nebo plísňové enteritidy. Nervové příznaky, které se mohou objevovat společně s příznaky trávícího traktu nebo nezávisle na nich, zahrnují ataxie, záškuby hlavou, slabost končetin nebo parézy. Někdy je pozorován zvýšený příjem měkkého krmiva nebo návrat k juvenilnímu chování.  V krvi se zjišťuje 2-3násobné zvýšení počtu leukocytů (heterofily, monocyty a bazofily) a zvýšená aktivita kreatin fosfokinázy (CPK). Normální hodnoty CPK u papoušků se pohybují mezi 100-400 μmol/l, u nemocných byl pozorován vzestup na 800 μmol/l. Zvýšená aktivita CPK se pozoruje i u jiných neuropatií, atrofie svalů nebo při poranění měkkých tkání. Malnutrice se projevuje hypoglykémií a anémií.

Patologie.

Pitevně se zjišťuje vyhublost až kachexie a rozšířený, často neprůchodný proventrikulus (žláznatý žaludek), žaludek a vole. Na sliznici žláznatého žaludku může docházet v důsledku obstrukce k tlakové atrofii sliznice a dále se mohou pozorovat hemoragie, eroze a ulcerace, případně ruptury stěny proventrikulu. Svalová vrstva hypotrofického žaludku bývá bledší. Kachexie může způsobovat selhávání kardiovaskulárního systému v důsledku nedostatku energie.  Mikroskopické léze mají diagnostický význam. Jsou charakterizovány lymfoplasmocytární ganglioneuritidou, projevující se nahromaděním lymfocytů, monocytů a plasmatických buněk v gangliích a nervech, které inervují proventrikulus a další orgány jako jsou vole, žaludek a tenké střevo (sestupná klička duodena). Všechna ganglia nemusí být postižena a některá mohou být postižena jen částečně. Ve svalnatém žaludku se zjišťuje multifokální lymfocytární leiomyositida s degenerací hladkosvalových buněk a lymfocytární infiltrací nervů. Občas bývá pozorována nehnisavá myokarditida s mononukleární infiltrací v gangliích. Bez ohledu na klinické příznaky lze detekovat lymfocytární encefalitidu s perivaskulárními nahloučeninami v mozečku a prodloužené míše; v mozku jsou tyto změny vzácné. V mozkovém kmenu byly popsány glióza a pseudoneuronofagie. Nervové buňky obsahují intranukleární a intracytoplasmatické inkluze.

Diagnostika.

Předběžná diagnóza onemocnění je založena na anamnéze, klinických příznacích a radiografickém, případně endoskopickém vyšetření, průkazu dilatace a dysfunkce proventrikulu (kontrastní rtg, ultrazvuk). Ve většině případů konečná diagnóza vyžaduje kompletní mikroskopické vyšetření tkání (proventrikulus, žaludek, epikard a mozek) a průkaz charakteristických histologických změn v nervové tkáni. U některých podezřelých pacientů lze také určit diagnózu před úhynem pomocí biopsie volete. Pozitivní biopsie volete u ptáků s klinickými příznaky má diagnostickou hodnotu, ale negativní výsledek u stejných ptáků nevylučuje PPDS. Aby se zvýšila pravděpodobnost histologické detekce změn, měl by bioptát obsahovat celou stěnu volete, včetně silné krevní cévy a s ní související ganglia. Větší počet vyšetřovaných vzorků tkání zvyšuje pravděpodobnost detekce změn. Protože předpokládaný původce onemocnění se vylučuje trusem u přirozeně i exp. infikovaných ptáků, je možné používat elektronmikroskopické vyšetření exkrementů k detekci ptáků vylučujících virus. Virus je ale ve vnějším prostředí nestabilní, takže opakované vyšetření pozitivních vzorků může být negativní. Sekundární infekce mohou diagnostiku komplikovat.  Diferenciální diagnostika. Blokáda GIT může mít mnoho příčin, např. neoplasie, jizvy nebo migrující larvy mohou způsobovat podobné klinické příznaky i pitevní nálezy. Podobně se mohou projevovat i systémová onemocnění jako jsou chlamydióza, salmonelóza, tuberkulóza, plísňové infekce, endoparaziti, cizí tělesa a intoxikace. Nestrávená semena v trusu se také nacházejí při pankreatitidě, některých formách enteritid a při krmivových alergiích.

Terapie a prevence.

Léčba klinicky nemocných a z PPDS podezřelých ptáků je pouze symptomatická a zpravidla jen zlepšuje klinický průběh. Takoví ptáci by měli být drženi odděleně od ostatních, zejména od chovného hejna. Odstranění stagnujícího krmiva z proventrikulu, krmení snadno stravitelnou měkkou nebo tekutou vysokoenergetickou dietou a kontrola stresů a případných sekundárních infekcí, mohou ptákům prodloužit život o více než rok. Chovné ptáky je ale vhodnější co nejdříve odstranit. Protože konečnou diagnózu lze stanovit pouze patohistologickým vyšetřením nervů, nejsou zatím žádné zprávy o uzdravení nemocných ptáků. Prognóza je proto většinou nepříznivá.  Onemocnění se může vyskytovat i při optimálních chovatelských podmínkách a prováděné asanaci. Infikovaní ptáci nemusí vždy onemocnět, existuje možnost asymptomního průběhu. Proto ptáci, kteří přišli do kontaktu s nemocnými, by měli být okamžitě izolováni v karanténě, trvající minimálně 6 měsíců. Karanténa by měla být uplatňována i u nově nakoupených zvířat. Někdy ani 6měsíční karanténa nedostačuje k průkazu latentně infikovaných ptáků. V takovém případě může napomoci společné ustájení karanténovaných ptáků s kontaktními vnímavými ptáky, např. výletky korel.

Neuropatická dilatace proventrikulu papoušků (angl. psittacine proventricular dilatation syndrome, PPDS) je smrtelné nemocnění papoušků projevující se postižením trávicí anebo centrální nervové soustavy. Podobné příznaky byly také pozorovány u tukanů, kanárů, bernešek velkých i u volně žijících nebo v zajetí chovaných drobných pěvců. Onemocnění bylo poprvé zjištěno v Bolívii v roce 1977, od té doby se rozšířilo do Sev. Ameriky i Evropy.

Proventricular dilatation disease (PDD) is an incurable probably viral disease of psittacine birds. It was first recognized and described in 1978 by Dr. Hannis L. Stoddard. Since the first reported cases were involving species of macaw, the condition was termed macaw wasting syndrome.