Pozadí.

Henry Martin Jackson se narodil v domě svých rodičů, Petera a Marine Jacksonových, v Everettu, v americkém státě Washington. Oba jeho rodiče byli imigranti z Norska, jeho otec, původně Gresseth, si změnil jméno po příjezdu do Spojených států. S Marine Anderson se seznámil v luteránském kostele v Everettu, kde se v roce 1897 rovněž vzali. Henry Martin byl pátým a posledním dítětem tohoto páru.

Osobní život a počátek kariéry.

Jackson později získal bakalářský titul na Stanfordově univerzitě a právnický titul na University of Washington, kde byl částí bratrstva Delta Chí. Titul právníka získal roku 1935 a ještě ve stejný rok se stal právníkem ve svém rodném městě Everettu. Ihned našel úspěch a dokonce byl v roce 1938 zvolen prokurátorem okresu Snohomish. Tuto pozici zastával dva roky a udělal si jméno likvidováním pašeráků alkoholu a gamblerů.  V roce 1961, kdy jej časopis "Time" nazval nejžádanějším neženatým mužem v senátu, se Jackson oženil s Helen Hardin, osmadvacetiletou recepční v senátu. Ani tak se ovšem nevystěhoval ze svého původního domova v Everettu, kde také žily jeho nevdané sestry. S Helen měl nakonec dvě děti, Anne Marii a Petera, který mimo jiné pracoval jako spisovatel projevů pro guvernérku Washingtonu Christine Gregoire.

Legislativní kariéra.

V roce 1940 se Jackson úspěšně ucházel o místo v Kongresu jako člen Demokratické strany, do sněmovny reprezentantů poprvé usedl v lednu 1941 na 77. Kongres. Od té doby Jackson nikdy neprohrál ve volbách do Kongresu.  Za 2. sv. války se Jackson připojil k americké armádě, ale tehdejší prezident Franklin Delano Roosevelt nařídil všem kongresmanům, aby zůstali ve Státech nebo aby rezignovali na svá místa v Kongresu. Tak tedy jako kongresman pouze navštívil koncentrační tábor Buchenwald, pět dní po jeho osvobození v roce 1945. Dále ve stejném roce s americkou delegací navštívil Mezinárodní námořní konferenci v Kodani a o rok později byl zvolen prezidentem stejné konference, která se nyní konala v Seattlu. Mezi lety 1945 a 1947 také Jackson vykonával funkci předsedy Komise pro indiánské záležitosti. Při volbách v roce 1952 se pak vzdal svého místa v Kongresu, aby se mohl ucházet o místo v Senátu. V těchto volbách bez problému porazil svého republikánského soupeře Harryho P. Caina a zůstal senátorem po dobu dalších třiceti let. Jako senátor nakonec v roce 1983 zemřel, o rok dříve vyhrál své poslední, šesté volby do Senátu.  Ačkoli byl Jackson protivníkem excesů Josepha McCartyho, který proti němu vystupoval v roce 1952 ve státě Washington, také kritizoval Dwighta D. Eisenhowera za nedostatečné financování obranných složek země a málo interkontinentálních balistických raket v americkém arzenálu. Levice na jeho podporu jaderných zbraní reagovala ve volbách roku 1958, kdy proti němu postavila seattleskou mírovou aktivistku Alice Franklin Bryant, kterou ovšem z voleb lehce vyřadil.  V době hnutí za lidská práva patřil Jackson k jejich nejaktivnějším obhájcům, podpořil zákony o lidských právech jak v roce 1957, tak v roce 1964. V dubnu 1968 reagoval na atentát na Martin Luther Kinga mladšího proslovem o jeho odkazu a o nespravedlnosti nerovnosti.  V roce 1963 se Jackson stal předsedou Komise energetiky a přírodních zdrojů, kterým byl až do roku 1981. V sedmdesátých letech společně se senátory Tedem Kennedym a Ernestem Hollingsem uspořádal tiskovou konferenci, ve které vystoupil proti požadavku prezidenta Geralda Forda, aby Kongres zastavil kontrolu Richarda Nixona nad cenami americké ropy.  Jackson dále schválil Zákon o národním přístupu k životnímu prostředí a také byl vůdcem boje Aljašky a Havaje o status amerického státu. V roce 1974 podpořil v senátu Jacksonův-Vanikův dodatek (Charles Vanik jej podpořil v Kongresu), který odmítal veškeré obchodní vztahy se zeměmi bez tržní ekonomiky a s omezenou svobodou a demokracií. Dodatek měl umožnit uprchlíkům, především menšinovým, zvláště Židům, opustit východní blok. Se svým asistentem Richardem Perlem navíc podporoval lidi, kteří byli tímto dodatkem dotčeni, mezi něž patřil Natan Šaransky. Dále vedl boj proti smlouvám SALT a podporoval zahraniční pomoc pro Izrael.  Desítky let se díky němu říká Demokratům, kteří podporují silnou mezinárodní přítomnost amerických složek „Scoop Jackson Democrats“, mezi něž patří i nynější politici Joe Lieberman a Robert James Woolsey mladší.  Po téměř celou svou dobu v Senátě byl ve stejném orgánu členem také jeho dobrý přítel Warren Magnuson, kteří byli oba ze státu Washington, pro nějž byli nejspíš nejefektivnější dvojicí senátorů v historii země. Přestože je Washington v počtu obyvatel mezi americkými státy až na 23. místě, zajistili mu ve své době jednu šestinu všech vládních dotací v zemi.

Kritika.

Jackson byl často kritizován za svou podporu Války ve Vietnamu a za své vřelé vztahy s obrannými průmysly ve státě Washington. Na místě bývalé Fort Lawton v Seattlu chtěl postavit protiraketovou základnu, což se ovšem nelíbilo místním obyvatelům. Jackson vybíral jiná místa a nadále podporoval vývoj protiraketových systémů, zatím se ovšem rozhořel spor s podporovateli práv původních obyvatel, kteří chtěli území Fort Lawton vrátit indiánům. Z většiny území tak vznikl Discovery Park, kde později původní obyvatelé postavili Kulturní centrum Daybreak Star.  Jeho soupeři jej často označovali za senátora z Boeingu a podobně, jelikož často podporoval vojenské dotace a také se objevila podezření z uplácení Jacksona společností Boeing. V roce 1965 bylo 80 procent kontraktů firmy vojenských. Společně s Magnusonem pak podporoval drahý vládní projekt na vyvinutí nadzvukového letadla, který ovšem ztroskotal.  Po jeho smrti jeho odpůrci protestovali proti vztyčení Jacksonovy bysty na kampusu University of Washington, jako argument použili jeho podporu internačních táborů pro Japonce za 2. sv. války.

Národní významnost, prezidentské volby.

Jackson nebyl pouze úspěšným státníkem v rámci svého státu, ale také získal respekt na celonárodní scéně. V roce 1960 se stal předsedou Národní demokratické komise poté, co se málem dostal do prezidentských voleb za Demokraty jako kandidát na viceprezidenta, tím nakonec ovšem byl jiný senátor, Lyndon B. Johnson.  Dvakrát se Jackson pokusil stát se prezidentem Spojených států, jeho kampaně jsou významné především díky ostré kritice, kterou na ní mířilo levé křídlo demokratické strany. Jeho schopnosti v argumentech jeden na jednoho, které dosáhly velkého úspěchu ve státě Washington, ovšem nebyly tak úspěšné na celonárodní úrovni. Dokonce i jeho podporovatelé přiznávali, že mu chybí potřebné charizma.

Prezidentské volby roku 1972.

Když se Jackson poprvé ucházel o prezidentství, nebyl na celonárodní scéně příliš známým politikem. George McGovern, tehdejší demokratický senátor za Jižní Dakotu, jej obvinil z rasismu, přestože Jacksona zdobila aktivita při obhajobě lidských práv. Jackson se ovšem stavil proti převážení Afroameričanů stejnými autobusy a McGovern později vyhrál nominaci na volby za Demokraty. Nejúspěšnější byl Jackson na začátku primárních voleb na Floridě, kde se umístil na třetím místě, avšak opravdu daleko za vedoucí dvojicí. Ty nakonec ani nedohonil a do zpráv se spíše dostával jako část koalice „Stop McGovernovi“, která později kontroverzně vystupovala proti demokratickému kandidátovi. Svou kampaň Jackson ukončil v květnu po týdnu ve státě Ohio, tehdy byl celonárodně až za McGovernem, Edmundem Muskiem, Georgem Wallacem a Hubertem Humphreym. Zpět na scénu se vrátil na srpnovém demokratickém shromáždění poté, co svou kampaň ukončil i Humphrey. Do boje o nominaci ho na shromáždění dostal guvernér Georgie Jimmy Carter, Jackson nakonec skončil druhý za McGovernem.

Prezidentské volby roku 1976.

Svou celonárodní známost Jackson zvýšil tím, že se pravidelně vyjadřoval o americko-sovětských vztazích a situaci na Středním východě a když v únoru 1975 oznámil, že se bude opět ucházet o post prezidenta, byl považován za jednoho z favoritů. Ihned dostal podporu od amerických Židů, kteří si vážili jeho podpory Izraele. Jeho podpora války ve Vietnamu ovšem vyústila v antikampaň provedenou levým křídlem demokratické strany.  Jako svá témata si Jackson vybral společenské otázky a otázky zákona a pořádku. Také doufal, že získá podporu od odborů, ale možnost, že by se voleb účastnil i Hubert Humphrey nechala odbory vlažnými.  Rozhodnutí nepokračovat ve volbách Jackson učinil místní poradě v Iowě a primárních volbách ve státě New Hampshire, které vyhrál Jimmy Carter s liberály na dalších pozicích. Přestože ještě vyhrál primární volby ve státech Massachusetts a New York, na začátku května definitivně odstoupil po prohře v Pensylvánii, kde ho rozdílem 12 bodů porazil Carter. V té době navíc jeho kampani došly peníze.

Odkaz.

Jackson zemřel nečekaně ve věku 71 let na aneurysma tepny v Everettu krátce po konferenci, ve které se vyjádřil proti sovětskému útoku na let Korean Air 007. Ve zprávách bylo zveřejněno video, na kterém si Jackson při proslovu masíroval levou stranu své hrudi, což dospělo ke spekulacím, že takto reagoval na brzké příznaky smrti.  Jeho smrt způsobila velký smutek, například senátor Daniel Patrick Moinyhan se vyjádřil, že „Jackson byl důkazem starého židovského přesvědčení, že v každém momentě v historii je dobro na zemi chráněno skutky 36 prostých mužů, kteří nevědí, že pán jim přidělil právě tuto roli. Jackson totiž byl jedním z těchto mužů.“ Jacksonovo tělo odpočívá na hřbitově Evergreen Cemetery v Everettu.

Vliv na neokonzervatismus.

Jackson věřil, že zlu se musí čelit silou. Podporoval občanská práva, rovnost v domácnostech a lidská práva a věřil, že Spojené státy mohou být silou dobra ve světě, což inspirovalo jeho četné příznivce, kteří po jeho smrti dále zastávali jeho teorie jako část neokonzervatismu. Kromě Richarda Perleho a Paula Wolfowitze mu byli nápomocní také další významní politici jako Elliott Abrams, Douglas Feith nebo Charles Horner. Ti později vystupovali proti vládě Jimmyho Cartera a v roce 1981 se staly členy správy Ronalda Reagana. Později se stali důležitými osobami v zahraniční politice za vlády George W. Bushe. Dalším pomocníkem Jacksona byl především v době voleb Ben J. Wattenberg. Wolfowitz se už několikrát nazval Jacksonovským Demokratem. Mnoho politických novinářů už v minulosti poukázalo na spojitosti mezi Jacksonem a neokonzervatismem. Jacksonův vliv na zahraniční politiku byl jmenován jako základ Bushovy správy zahraniční politiky, která zahrnovala válku v Iráku.

Kontroverze o dokumentech.

V roce 2005 zabralo a odstranilo několik vládních úředníků, včetně tří členů CIA, Jacksonovy archivované dokumenty uložené na University of Washington. Důvodem bylo ověření toho, že všechny tajné dokumenty, které Jackson vlastnil, byly po jeho smrti odstraněny.

Henry Martin Jackson (31. května 1912 – 1. září 1983) byl americký kongresman a senátor za stát Washington mezi lety 1941 a 1983.

Henry Martin "Scoop" Jackson (May 31, 1912 – September 1, 1983) was an American politician who served as a U.S. Representative (1941–1953) and U.S. Senator (1953–1983) from the state of Washington. A Cold War liberal and anti-Communist Democrat, Jackson supported higher military spending and a hard line against the Soviet Union, while also supporting social welfare programs, civil rights, and labor unions.


Biografie.

Narodila se roku 1967 v Burnaby, třetím největším městě Britské Kolumbie, do rodiny Melvyna a Barbary Mossových. Má staršího bratra Brooka Mosse. Matka uvedla, že ji pojmenovala po hitu kapely The Hollies z roku 1967 nazvaném „Carrie Anne“, který vyšel v květnu téhož roku, kdy se narodila. Dětství prožila s matkou ve Vancouveru. V jedenácti letech vstoupila do dětského muzikálového divadla ve Vancouveru a později se na střední škole Magee zúčastnila evropského koncertního turné se školním pěveckým sborem.  V televizi debutovala americkou dramatickou sérií "Temná spravedlnost". Roli přijala během modelingové kariéry ve Španělsku. V roce 1992 se tak z Barcelony přestěhovala do kalifornského Los Angeles, kde se zapsala ke studiu na pasadenské Americké akademii dramatických umění (American Academy of Dramatic Arts). Začala účinkovat na kanálu Fox jako modelka v krátce vysílané mýdlové opeře "Modelky s.r.o." a také v seriálu "Melrose Place".  Přelomovou rolí se v roce 1999 stala postava Trinity v kasovním trháku "Matrix". Stejnou postavu si zahrála ve dvou sequelech, stejně tak propůjčila hlas této roli v matrixové videohře a animovaném zpracování předlohy. Objevila se také v kanadském televizním seriálu "Matrix", který neměl s filmovou trilogií žádný vztah.  Následně ztvárnila protihráčku Burta Reynoldse a Richarda Dreyfusse v Disneyho gangsterské komedii "Akce Pelikán". Po boku Val Kilmera si zahrála ve filmu "Rudá planeta" produkovaném Warner Bros. Dalším projektem se stal snímek "Čokoláda" nominovaný na Oscara ze studia Miramax. Spolu s Guyem Pearcem se objevila v thrilleru "Memento", v němž za svůj výkon získala cenu Independent Spirit pro nejlepší herečku. Přijala také titulní postavu v pilotu "Normal" napsaném Michaelem Sardem a produkovaném Lifetime Television.

Soukromý život.

V roce 1999 se vdala za herce Stevena Roye. Z manželství vzešli dva synové, Owen (* 2003) a Jaden (* 2005) a dcera Frances Beatrice (* 2009). Herečka Maria Bellová se stala kmotrou staršího syna.

Carrie-Anne Mossová, nepřechýleně "Carrie-Anne Moss" (* 21. srpna 1967 Burnaby) je kanadská filmová a televizní herečka a bývalá modelka, která na filmovém plátně debutovala v roce 1994. Ve sci-fi trilogii "Matrix", "Matrix Reloaded" a "Matrix Revolutions" ztvárnila postavu Trinity. Objevila se také ve filmech "Memento", "Čokoláda", "Světlušky v zahradě" a "Podezření nula".

Carrie-Anne Moss (born August 21, 1967) is a Canadian actress. Following early roles on television, she rose to international prominence for her role of Trinity in "The Matrix" series (1999–2003; 2022). She has starred in "Memento" (2000), "Red Planet" (2000), "Chocolat" (2000), "Fido" (2006), "Snow Cake" (2006), "Disturbia" (2007), "Unthinkable" (2010), "" (2012), and "Pompeii" (2014). She also portrayed Jeri Hogarth in several television series produced by Marvel Television for Netflix, most notably "Jessica Jones" (2015–2019).


Životopis.

František Benda se pečlivě staral o rozvoj hudebnosti všech svých dětí. Protože ale v té době panoval názor, že hra na housle nebo na dechové nástroje ženám nepřísluší, vyučoval Marii Carolinu a také její sestru Julianu hře na klavír a zpěvu. Hudební výchova Marie však nemohla být příliš intenzívní, protože se po smrti matky (1758) spolu s nejstarší sestrou Wilhelmínou musela starat o chod domácnosti.  Když bylo v roce 1761 Marii osmnáct let, vydala se s otcem z Berlína na koncertní turné do Gothy. Zde se setkali s Františkovou sestrou Annou Františkou, která tu se svým mužem Dismasem Hatašem působila na dvoře vévody Sachsen-Gotha-Altenburg. Turné pokračovalo do Rudolstadtu a Výmaru, jenž byl pravým cílem cesty. Na dvoře výmarské vévodkyně Anny Amalie von Sachsen-Weimar-Eisenach byla totiž první komornou sestra zemřelé Bendovy manželky Carolina Stephainová a ta se stala jeho druhou ženou. Její místo první komorné zaujala Bendova nejstarší dcera Wihelmína a Marie Carolina byla na výmarský dvůr přijata nejen jako komorná, ale především jako pěvkyně a hudebnice, což byla běžná kombinace na malých německých panovnických dvorech.  Ve Výmaru se Marie Carolina Bendová seznámila s dvorním koncertním mistrem Ernstem Wilhelmem Wolfem (1735–1792). Pravidelně se setkávali na každotýdenních koncertech, které vévodkyně pořádala. Spojovala je láska k hudbě a když byl Ernst Wolf v roce 1768 jmenován dvorním kapelníkem, stala se Marie o dva roky později jeho ženou. V roce 1775 založila vévodkyně divadlo "Liebhabertheater", jehož vedoucím se o rok později stal Johann Wolfgang von Goethe a Marie Wolfová se stala členkou divadelní společnosti (1775-83).

Dílo.

Maria Carolina Wolf / Benda byla výbornou zpěvačkou a se svým manželem měla několik koncertních turné do Postupimi a Berlína.<br> Skládala také písně s klavírním doprovodem, které její muž Ernst Wolf zařadil do sbírek:

Maria Carolina Wolf, rozená Benda (27. prosince 1742, Berlín – 2. srpna 1820, Výmar), byla německá pěvkyně, klavíristka a hudební skladatelka z rozsáhlého rodu významných hudebníků. Byla dcerou vynikajícího houslisty a skladatele českého původu Františka Bendy a jeho první ženy Franzisky Louisy Eleonory Stephanieové.

Maria Carolina Wolf, née Benda, (1742 – 2 August 1820) was a German pianist, singer and composer. Maria Carolina Wolf's father was Franz Benda, first violinist and composer at the court of Frederick II, her aunt Anna Franziska Hattasch was a chamber singer and her uncle Georg Benda was conductor, both with appointments at the court of the Duke of Gotha. Wolf received piano and singing lessons from her father.


Studium a práce.

Absolvovala Střední uměleckoprůmyslovou školu na Žižkovo náměstí 1 v Praze 3, obor Užitá malba. Po jejím dokončení začala studoval na pražské Vysoké Uměleckoprůmyslové škole v ateliéru Užité malby pod vedením profesora Quido Fojtíka. Po škole se věnovala volné tvorbě. Na konci 80. let studovala na Akademii Pietra Vannucci v italské Perugii. Od roku 1991 učí na VOŠUP SUPŠ na Žižkově. V minulosti učila kaligrafii, figurální kreslení, technologii malby a anatomii, dnes vede ateliér Užité malby. Kromě pedagogické činnosti se v oblasti užité malby věnuje dekorativní výzdobě hudebních nástrojů a dekorativní nástěnné malbě.

Tvorba.

V počátcích své umělecké tvorby na přelomu 80. a 90. let se začala věnovat dvěma okruhům, jednak ženskému údělu viděnému prizmatem prožitého mateřství a to jak v obrazech, tak v kresbách, jednak krajině. Cyklus "Poraněný skicák", jehož větší část je v soukromé sbírce v USA, kombinuje několik technik, pracuje s inkousty, tušemi, s přírodními pigmenty a barvivy, které podrobuje destruktivním zásahům, škrábání, řezání, broušení a pálení. Barevnost tohoto období je příznačně tmavá, jako potemnělé jsou jejich nálady odrážející strach o dítě. V krajinomalbě se zabývá krajinným zákoutím subjektivně viděným, často se opakuje motiv zrcadlení.  Výstava v roce 1992 U Řečických představila posun od problematiky mateřství k osamělé ženské figuře v existenciálních souvislostech, těžiště se přesunula do obecnější symbolické roviny, pracovala s tématy živlů, meditace a jógy.  Kolem poloviny devadesátých let se vyrovnávala se zážitkem moře, barevnost se projasnila, stala se pestřejší, začala dominovat propletená figura v pohybu, pocit odloučenosti a izolace vystřídala vitalita a energie. V závěru 90. let se soustředila na půlfiguru usebranějšího a kontemplativnějšího ladění.  Postupně se vytrácela konkrétní subjektivita a prosazuje se abstraktnější podoba, do obrazů se začal promítat zážitek spojený s umíráním a smrtí, reflexe tragické situace v životě. To se projevilo v litých asfaltových kresbách a do cyklu bílých obrazů. Abstraktní směr tvorby se prosadil po přelomu století a vyústil do cyklu "Hlavy" (Nová síň, 2004), kde se střetává konkrétní tvar s barevnou abstrakcí, některé jsou inspirovány přírodní mystikou a rituály ověřující koloběh života a jeho zanikání, ve výsledku se však prosazuje v geometrických konstrukcích touha po obnově řádu. Abstraktní tvorba vyvrcholila cyklem obrazů inspirovaných Biblí, v nichž autorka zachází s barvou a písmem (Carpe Diem, 2009).  Z abstraktních geometrických kompozic se malířka postupně přiklonila znovu k figuraci, ale v nových souvislostech, intenzivní barevnost spojuje s šablonami figur a řeší vztah muže a ženy. Šablonové postavy se chovají očekávatelně, představují univerzální archetypy přítomné v duši každého z nás, které přechováváme z dávnověké historie našeho druhu. Řeší existenciální otázky, význam individuálního osudu uprostřed anonymity těch ostatních. I tentokrát je téma předkládáno jako časové, jako cyklicky se opakující, jako růst, vrchol a odumírání. Příběh, který vyprávějí, je bez konce.  V oblasti užité malby se od roku 1992 věnuje dekorativní výzdobě hudebních nástrojů, především cembal. Od roku 2004 se věnuje dekorativní nástěnné malbě.

Užitá malba.

Autorka se věnuje dekorativní malované výzdobě hudebních nástrojů, jako jsou především cembala a virginaly (předchůdce klavíru). Zdobila například nástroje z dílny Františka Vyhnálka z Hovorčovic, které hrají v Praze, Budapešti, Würzburku, Paříži, Bostonu i Kjótu. Nejčastěji maluje kopie vlámských nástrojů ze 17. století a francouzských z 18. století. Francouzská cembala jsou ve výzdobě bohatší, obsahují bohatou malbu květin v rokokové barevnosti, zpěvné ptactvo, časté je zdobení zlatem, malovanými girlandami a krajinkami. Vlámský styl je o něco úspornější, květinová výzdoba je jednodušší, a střídmější, převažují tulipány a z ptáků zejména papoušci. Zajímavý je několik metrů dlouhý ornament lemující veškeré obvodové lišty a žebra. Linka je tenká asi půl milimetru v indigové akvarelové barvě.  Kromě základních technik jako je linkování, batikování, imitace různých materiálů, úprava povrchu a další postupy používá autorka i speciální vrstvenou techniku mramorování, kterou vymyslela na ozdobení korpusu a nohou nástroje. Jelikož na nástroji obvykle bývá psaný latinský citát, uplatní i to, že umí malovat písmo. Práce na jednom cembalu záleží na bohatosti zdobení, ale zhruba asi takto: nejméně devět dní (od rána do večera) trvá práce na rezonanční desce, tři dny se malují ornamenty, tři dny ptáčci a věnec, tři dny jednotlivé květiny. Někdy se zdobí také víko a prostor za klaviaturou, a když se k tomu přidá ještě mramorování a batika, trvá to dalších 14 dní, nebo i několik měsíců.

ak. mal. Miluše Poupětová, "roz." Kautznerová (*22. července 1963, Vlašim) je česká malířka. Vede ateliér Užité malby na VOŠUP SUPŠ na Žižkově náměstí v Praze 3, volné tvorbě se věnuje ve svém ateliéru ve Vlašimi. Vychází z výtvarných prostředků expresionismu a monumentální malby, pohybuje se jak na poli abstraktní tak figurální tvorby. Její obrazy sledují individuální cestu k sobě sama, inspiruje se jak tělesným prožitkem vlastní ženskosti, tak orientální, křesťanskou i psychoanalytickou filosofií. Vypjatou temnou expresivitu počátků vystřídala jasnější barevnost, promyšlené kompozice, větší harmonie a nadhled.

Miluše Poupětová (* born Kautznerová, July 22, 1963 in Vlašim) is a Czech artist. She also teaches students of applied art at VOŠUP SUPŠ (Industrial Art College and Secondary School) in Prague. Her paintings are based on expressionism and monumental painting, and include abstract as well as figural elements. Her paintings follow her individual path to her soul, she is inspired by the physical experience of her own femininity as well as by oriental, Christian and psychoanalytic philosophy. The initial dark and exalted expressiveness of her early art work was gradually changed by brighter colours, well-thought-out compositions, more harmony and a more detached point of view.


Vývoj.

Bauer byl jako člen bavorské armády zapojen do války mezi Šlesvicko-Holštýnskem a Dánsko m (tzv. První válka o Šlesvicko-Holštýnsko), které mělo vůči němu územní nároky. Dánské námořnictvo zablokovalo přístav Kiel a právě Bauer navrhl svým nadřízeným možnost, jak tuto blokádu překonat - ponorku, která by dokázala nepřátelské lodě potopit. Zpočátku byl jeho návrh odmítán, ale protože blokáda dopadala na zemi stále více, dostal nakonec možnost své plány realizovat. Dostal od bohatých měšťanů 130 stříbrných tolarů na konstrukci funkčního, 75 cm modelu svého podmořského člunu. Model očekávání splnil a Bauer tak dostal možnost ponorku postavit.

Konstrukce.

Bauerova ponorka byla vyrobena kompletně ze železa (kostra pokrytá železnými pláty) a vzdáleně připomínala ze stran zploštělou cisternu. Velitel stál v přední části, kde byla umístěna malá věž se skleněnými průhledy. Dva námořníci se starali o pohon lodi i čerpadel, které řídili ponor. Cílem útoku bylo na trup nepřátelské lodě připevnit elektricky odpalovanou nálož. Velitelská věžička měla po bocích dvě gumové rukavice, které umožňovaly manipulaci s minami a jejich upevnění. Pohon zajišťovaly dva muži pomocí šlapacích kol, které poháněly lodní šroub. Sklon ponorky se řídil přesouváním pevné 500 kg zátěže po dně lodi dopředu a dozadu. Původně plánované samostatné zátěžové nádrže na vodu byly z důvodu úspor nahrazeny napouštěním zátěžové vody přímo do ponorky pod podlahu. To později vedlo i k její havárii a zániku slibného projektu.

Havárie.

První plavba "Brandtauchera" se uskutečnila 1. února 1851 a byla údajně i jeho plavbou poslední (Richard Compton). Jiné zdroje (Cyril Field) naopak tvrdí, že Brandtaucher absolvoval první plavbu na hladině, a že výskyt podivného plavidla v Kielském přístavu vyvolalo mezi dánskými loděmi paniku a následný konec blokády. Loď absolvovala úspěšný ponor i manévry pod hladinou. Ale při pokusu o třetí ponor došlo k náhlé ztrátě podélné stability ponorky a její poklesu na dno do hloubky 16 m. Voda, která se do ponorky volně pumpovala, narušila její těžiště a posunula i kusy železa, které sloužily jako stacionární zátěž a byly volně naházené na jejím dně. Pokusy o vynoření selhaly a do ponorky začala pronikat voda. Bauerovi se podařilo přesvědčit námořníky, že k opuštění ponorky je nutné ji zcela zatopit. To se nakonec podařilo a celé posádce se podařilo uniknout - objevili se na hladině právě během smutečního projevu na jejich počest. Byl to první zaznamenaný úspěšný únik ze ztroskotané ponorky.

Neúspěch a nový začátek.

Válka skončila porážkou Němců a o Bauerovů vynález přestal být zájem. Svou ponorku se neúspěšně pokoušel nabídnout Francouzům i Rakušanům, Britové ho údajně o jeho nápady okradli. Nakonec uspěl v carském Rusku, kde postavil nástupce Brandtauchera, známého jako Seeteufel (Mořský ďábel).

Osud ponorky.

Potopenou ponorku našli při čištění přístavu v roce 1887. Byla vyzvednuta, zrestaurována a následně vystavena v námořní škole v Kielu, později přemístěna do vojensko-historického muzea v Drážďanech, kde ji lze vidět dodnes.

Brandtaucher (z něm. "Brand" = požár/žár/topivo a "Taucher" = potápěč), v literatuře také někdy označován jako ""Železný tuleň" " nebo "Plongeur Marin" je ponorka, kterou navrhl a zkonstruoval německý vynálezce Wilhelm Bauer v roce 1850. On sám však ve svých plánech ponorku nijak zvlášť nenazýval, označovaná byla jen jako "ponorný člun" nebo "podmořská loď". Název tedy není možné považovat za oficiální. Je nejstarší zachovanou ponorkou na světě.

Brandtaucher (German for Fire-diver) was a submersible designed by the Bavarian inventor and engineer Wilhelm Bauer and built by Schweffel & Howaldt in Kiel for Schleswig-Holstein's Flotilla (part of the "Reichsflotte") in 1850. The "Brandtaucher" is the oldest known surviving submarine in the world.


Životopis.

Narodil se na Haliči, ve vsi Kniaże poblíž Sňatynu, na samé jihovýchodní výspě tehdejšího Polska u hranic s Rumunskem (dnes se celá oblast nachází na západní Ukrajině). Když mu bylo 12 let, začala druhá světová válka, která hluboce ovlivnila osud jeho rodiny. Otec byl zatčen a deportován do koncentračního tábora. Podařilo se mu však uprchnout do Francie, kde se zapojil do odboje. Matka, aby nebyla zatčena, vstoupila do armády. Postupně bojovala v Sovětském svazu a na Blízkém východě. Zbigniew společně s bratrem strávili celou válku ve Varšavě u prarodičů. Aby přežili, museli si přivydělávat šitím rukavic a roznáškou novin. Po skončení války se všichni opět shledali a přestěhovali se do Katovic.  Zbigniew odmaturoval, další jeho studijní kroky vedly na universitu v Krakově. Zde studoval obchodní akademii, později přestoupil na Vysokou školu společenských věd, na studium žurnalistiky. Jeho touha po herectví však zvítězila, přihlásil se do krakovské Státní divadelní školy, kterou úspěšně absolvoval. Následně odjel se spolužáky do Gdaňska, kde společně založili experimentální divadlo "Bim Bom". Byl velmi činný, kromě hraní se věnoval i psaní textů a režírování. První příležitost před filmovou kamerou dostal ve filmu Andrzeje Wajdy "Nezvaní hosté", ale tento jeho debut se nakonec nedostal do finálního sestřihu. Následovaly další menší role ve filmech "Nebezpečná hra", "Tři starty", "Konec noci" a "Vraky". Ovlivněn gdaňskou zkušeností se Cybulski hlásil na studium na lodžské filmové škole, na studium režie však nebyl přijat. Wajdovo filmové drama "Popel a démant", ve kterém dostal hlavní roli Matěje Chmelnického, ho v jeho třiceti letech vyneslo na herecké výsluní. Stal se idolem polské mládeže, která napodobovala chování a styl jeho postavy, a kritika ho srovnávala s americkým hercem Jamesem Deanem. Následovaly další velké role: "Válečný kříž, Vlak, Nevinní čarodějové, Rozchod". Přicházely nabídky i ze zahraničí, pod režijním vedením francouzského režiséra Jacquesa Baratiera sehrál dvojroli diktátora Prado Rotha a jeho vraha ve filmu "Loutky". Po dalším filmu "Jak být milována", kde hrál postavu morálně rozvráceného herce Viktora Rawicze, přišla změna a začal dostávat také komediální role, např. v komedii "Jejich všední den". Nakonec přijal i nabídku na romantický kostýmní film, "Rukopis nalezený v Zaragoze" s rolí kapitána Alfonse van Wordena. Jeho posledním filmem byla adaptace Dygatova románu Disneyland, nazvaném "Jowita".  Zemřel tragicky 8. ledna 1967 na nádraží ve Vratislavi, když při naskakování do rozjíždějícího se vlaku upadl a sklouzl pod jeho kola. O následných peripetiích, kdy se o jeho šokující smrti postupně dozvídá jeho profesní okolí a musí se s ní nějak vyrovnat, natočil Andrzej Wajda bezprostřední autobiografickou zpověď "Vše na prodej".

Zbigniew Hubert Cybulski, 3. listopadu 1927, Kniaże, Polsko (dnes Ukrajina) – 8. ledna 1967, Vratislav, byl polský herec, velká hvězda spjatá s tzv. polskou filmovou školou, označovaný často jako „polský James Dean“.

Zbigniew Hubert Cybulski (; 3 November 1927 – 8 January 1967) was a Polish actor, one of the best-known and most popular personalities of the post-World War II history of Poland.


Biografie.

Emmelie začala zpívat v devíti letech ve sboru v kostelech. Od čtrnácti let vystupovala na festivalech se skotským hudebníkem Fraserem Neillem. Žije v Kodani, kde od roku 2011 studuje zpěv. Dále se věnuje hře na kytaru.Mezi zdroji inspirace uvádí mimo jiné Kate Bush. Vystupuje bosá.

Soukromí.

De Forest se narodila ve městě Randers, Dánsku. Matka je Dánka a otec Švéd — Ingvar de Forest (1938–2010). Po rozvodu rodičů vyrůstala s matkou ve městě Mariager, Dánsku.

Původ.

Emmelie počátkem roku 2013 vystoupila v dánských médiích s tvrzením, že je pravnučkou britské královny Viktorie. Její pradědeček, baron Mořic Arnold de Forest měl být nemanželským potomkem anglického krále Eduarda VII. Tuto informaci podle jejích slov její rodina dlouho držela v tajnosti. Je prokázáno, že jako majitel hradu Veveří hostil baron de Forest mj. Winstona Churchilla a jeho manželku Lady Clementine, udržoval tedy styky s vysokou anglickou šlechtou (Churchill byl vnukem vévody z Marlborough).  Předci Emmelie byli členové švédsko-finské šlechtické rodiny Armfelt. Spojitost rodiny Emmelie s královnou Viktorií byla později zpochybněna Marlene Eilers-Koenig, odbornicí na šlechtickou genealogii a autorkou knihy "Potomci královny Viktorie".

Kariéra.

2013: Eurovision Song Contest.

Emmelie de Forest v lednu 2013 vystoupila jako jeden z deseti soutěžících hudební soutěže "Dansk Melodi Grand Prix", jejíž vítěz je nominován coby reprezentant země na Eurovizi. V přímém přenosu byla její píseň "Only Teardrops" diváky vybrána mezi tři nejlepší, mezi nimiž nakonec zvítězila.  14. května Emmelie postoupila z prvního semifinále Eurovize do velkého finále, kde nakonec porazila konkurenty z Ázerbájdžánu a Ukrajiny se ziskem 281 bodů. Nejvyšší dvanáctibodové ohodnocení obdržela z Francie, Islandu, Irska, Itálie, Makedonie, Srbska, Slovinska a Spojeného království.

Emmelie Charlotte-Victoria de Forest (* 28. února 1993 Randers, Dánsko) je dánská zpěvačka. Dne 18. května 2013 zvítězila s písní "Only Teardrops" se ziskem 281 bodů na soutěži Eurovize ve švédském Malmö po vítězství v národním kole Dansk Melodi Grand Prix v lednu téhož roku.

Emmelie Charlotte-Victoria de Forest (born 28 February 1993) is a Danish singer and songwriter. De Forest represented Denmark with the song "Only Teardrops" in the Eurovision Song Contest 2013 in Malmö, Sweden, winning the contest. Her debut album "Only Teardrops" was released on the Universal Music label on 6 May 2013. Her sophomore studio album "History" was released through the Swedish independent label Cosmos Music on 9 February 2018.


Historie.

V roce 1832 se Victor Hugo s rodinou odstěhoval z "Rue Jean-Goujon" a pronajal si byt ve druhém patře v paláci Hôtel de Rohan-Guémené. Během 16 let, které zde žil, zde přijímal přátele jako byli Alphonse de Lamartine, Alfred de Vigny, Alexandre Dumas, Honoré de Balzac, Prosper Mérimée nebo Charles Augustin Sainte-Beuve.  Ve své pracovně napsal značnou část svých zásadních děl: "Lukrecia Borgia", "Purkrabí", "Ruy Blas", "Marie Tudorovna", "Zpěvy soumraku", "Vnitřní hlasy", "Paprsky a stíny", velkou část "Bídníků", začátek "Legendy věků" a "Kontemplací". Během svého pobytu v tomto domě byl zvolen do Francouzské akademie, jmenován francouzským pairem a poslancem za Paříž.  Poté, co se v roce 1848 odstěhoval, prošel byt různými změnami, které nedovolují přesněji rekonstruovat původní vzhled. Byla odstraněna chodba a balkon, i když plocha bytu zůstala zachována. Rovněž prodej majetku rodiny v dražbě v roce 1852 neumožňuje věrně rekonstruovat vybavení. V roce 1873 získalo část paláce město Paříž a spisovatel a vykonavatel Hugovy pozůstalosti Paul Meurice věnoval darem vybavení a inicioval zřízení spisovatelova muzea v roce 1902 u příležitosti výročí jeho 100. narození. Muzeum bylo pro veřejnost otevřeno 30. června 1903.

Expozice.

Muzeum představuje spisovatelův byt ve druhém patře a několik výstavních sálů v prvním patře. Byt má sedm místností, které postupně představují spisovatelův život před exilem, během exilu a po něm. Předpokoj představuje jeho dětství, první roky manželství s Adèle Foucher, červený salón ukazuje jeho pobyt v tomto paláci pomocí obrazů a různých dokumentů doplněné Hugovou bustou sochaře Davida d'Angerse.  Čínský salón a dva následující pokoje představují exil v letech 1852–1870. jeden z pokojů ukazuje pobyt na Guernsey a mnoho fotografií, které pořídil jeho syn Charles Hugo a Auguste Vacquerie během jeho exilu na Jersey v letech 1852–1855.  Předposlední místnost ukazuje návrat rodiny do Paříže v roce 1870 a poslední roky spisovatelova života v jeho bytě na "Avenue d'Eylau", kde bydlel od roku 1878. Zde je umístěn původní nábytek. Poslední sál byl postaven do podoby úmrtního pokoje roku 1885 na "Avenue d'Eylau".  Místnosti v prvním patře pravidelně nabízejí dočasné výstavy a obměňuje se zde 600 výkresů ze 3000, které Hugo za svého života vytvořil. Představují architektonické prvky a náměty moře.  V přízemí se nachází kabinet rytin a knihovna obsahující 11 000 tisků o životě a díle Victora Huga, které jsou otevřeny pro vědeckou veřejnost.

Maison de Victor Hugo ("Dům Victora Huga") je muzeum v Paříži. Nachází se ve 4. obvodu na "Place des Vosges" č. 6 v paláci Hôtel de Rohan-Guémené. Muzeum s plochou 260 m je věnováno životu a dílu Victora Huga, který zde žil v letech 1832–1848. Muzeum spravuje město Paříž. Vstupné do stálé expozice se neplatí.

Maison de Victor Hugo is a writer's house museum located where Victor Hugo lived for 16 years between 1832–1848. It is one of the 14 City of Paris' Museums that have been incorporated since January 1, 2013 in the public institution Paris Musées.


TIR doména.

TIR doména je kolem 200 aminokyselin dlouhá a sestává ze tří konzervovaných boxů, které jsou od sebe odděleny regiony variabilní délky. Pokud jsou v důsledku mutace poškozeny geny všech tří boxů, nedochází k expresi těchto proteinů. Pokud jsou mutovány pouze první a druhý box, dojde ke ztrátě schopnosti signalizace. Boxy obsahují vysoce konzervované úseky také mezi sebou navzájem. Po aktivaci receptoru naváže TIR doména cytoplasmatické adaptorové proteiny (MyD88), čímž se spustí signalizační cesta.

Imunoglobulin-like doména.

Ig-like doména je extracelulární částí receptoru. Mezi Ig-like doménami jednotlivých skupin proteinů z IL-1R rodiny je pouze minimální homologie v sekvenci aminokyselin, ale všechny mají charakteristický Ig-fold a dva β-listy spojené disulfidovými vazbami zformovanými mezi cysteinovými zbytky.

IL-1R signalizace.

Po navázání ligandu, TIR domény přítomné na receptorech (IL-1R, TLR), koreceptorech (IL-1R accessory protein(IL-1RAcP, CD14) a adaptorových molekulách (MyD88) spolu interagují. TIR doména na receptoru a TIR doména na IL-1RAcP vytvoří heterodimer. Tento receptorový komplex s vysokou afinitou váže cytoplasmatické signalizační molekuly. Signál je pak přenášen kinázami (IRAK) a dalšími adaptory, jako je TRAF6. Posledním krokem signalizace je fosforylace inhibiční molekuly IkB IkB-kinázovým komplexem, což vede k uvolnění transkripčního faktoruNF-κB. NF-κB je poté translokován do jádra a navázáním na DNA zprostředkuje zánětlivou, alergenní a non-alergenní imunitní odpověď.

Interleukin-1 receptor.

Pojem IL-1 zahrnuje molekuly IL-1α, IL-1β a Interleukin-1R antagonistický protein (IL-1Ra). IL-1 receptory jsou zahrnuty v imunitní obraně a hematopoéze. Signalizace skrze tyto receptory aktivuje imunitní odpověď aktivací transkripce IL-1 cílových genů, jako jsou IL-6, IL-8, MCP-1, COX-2, IκBα, IL-1α, IL-1β, MKP-1. Komponenty signalizační cesty IL-1 receptoru navíc samy o sobě zprostředkují odpověď na některé cytokiny (IL-18 a IL-33), TLR a na mnohé formy cytotoxického stresu. IL-1R signalizace funguje jako most mezi adaptivní a vrozenou imunitou.

Interleukin 1 receptor typu I.

IL-1R typu I (IL-1RI), také nazývaný CD121a, je receptorem pro IL-1α, IL-1β a IL-1RA. IL-1RI signalizace je zahrnuta v procesu proliferace thymových buněk, ve vývoji B lymfocytů, IL-2 a IL-6 produkci, odpovědi na stres, v zánětlivé odpovědi, spánkové regulaci a apetitu. IL-1RI signaling plays also important role in Th17 development. Studie lidských autoimunitních chorob jako jsou roztroušená skleróza, revmatoidní artritida, psoriáza nebo autoimunitních zánětlivých chorob trávicího ústrojí, poukazuje na to, že defekt IL-1RI signalizace způsobuje Th17 zprostředkovanou autoimunitu. IL-1R signalizace je negativně regulována například inhibičním IL-1R1 typu II, solubilním IL-1RI a sIL-1RII a IL-1Ra. Další způsob regulace je na úrovni molekul signalizační kaskády, například inhibicí vázání IRAK nebo supresí MyD88 sekrece. IL-1R spolupracuje s doplňkovým proteinem receptoru a obě tyto molekuly jsou exprimovány na T lymfocytech, fibroblastech a endoteliálních buňkách.

Interleukin 1 receptor typu II.

IL-1RII je exprimován hlavně na lymfoidních a myeloidních buňkách, predominantně na monocytech, neutrofilech, buňkách kostní dřeně a B buňkách, také na T buňkách a epiteliálních buňkách. Obsahuje tři Ig-like domény lokalizované extracelulárně a vysoce homologické s Ig-like doménami na IL-R1. Intracelulární část tvoří krátký úsek dvaceti čtyř aminokyselin, které postrádají TIR doménu a tudíž je receptor neschopný předat signál dále. IL-1RII je povrchový receptor schopný vázat IL-1α, IL-1β a IL-1RI. Také váže solubilní IL-1RII. Funguje tedy tak, že tlumí funkce receptoru IL-1RI tak, že inhibuje jeho ligandy. Exprese IL-1RII je regulována dvěma 5'UTR sekvencemi a s nimi asociovanými promotorovými regiony.

IL-1 receptor accessory protein.

IL-1RAcP je druhou receptorovou podjednotkou IL-1RI. Po navázání IL-1 utvoří s IL-1RI heterodimer oligomerizací jejich TIR domén. IL-1RAcP neváže IL-1, ale váže IL-1RI přes Ig-like domény 1 a 2 a je nezbytný pro IL-1RI signalizaci. V odpvovědi na stres nebo indukci akutní fáze, vytváří solubilní formu receptoru.

IL-1R příbuzný protein 2.

IL 1R příbuzný protein 2 (IL-1R-rp2) sestává ze tří extracelulárních Ig-like domén, transmembránové domény a cytoplasmatické TIR domény. Byl detekován v plicích, epiteliu, v mozkových vakulárních buňkách a v monocytech, keratinocytech, fibroblastech a endotliích. Aktivuje NF-κB po navázání IL-1ε.

Proteiny ze široké rodiny interleukin-1 receptoru (IL-1R) jsou charakterizovány extracelulární imunoglobulin-like doménou a intracelulární Toll/Interleukin-1R (TIR) doménou. Je to skupina strukturálně homologních proteinů, evolučně konzervovaných. Byly identifikovány v buňkách od rostlin až po savce. Tyto proteiny hrají důležitou roli v imunitní obraně organismu, také při zranění a stresu. U živočichů je tato rodina dělena do čtyř hlavních skupin; Toll-like receptory, Interleukin-1 receptory, cytosolické adaptorové proteiny jako je MyD88 adaptorový protein a Toll receptory hmyzu a nematod. Každá z těchto skupin je zapojena do obrany organismu, u hmyzu a nematod hrají Toll receptory i funkci při embryogenezi, a to při vytváření dorso-ventrální osy.

Members of the very wide interleukin-1 receptor (IL-1R) family are characterized by extracellular immunoglobulin-like domains and intracellular Toll/Interleukin-1R (TIR) domain. It is a group of structurally homologous proteins, conserved throughout the species as it was identified from plants to mammals. Proteins of this family play important role in host defence, injury and stress. There are four main groups of TIR domain-containing proteins in animals; Toll-like receptors, Interleukin-1 receptor (IL-1R), cytosolic adaptor proteins (such as MyD88 adaptor protein) and insect and nematode Toll. Each of these groups is involved mainly in host defence; Toll receptors are also involved in embryogenesis.


Osobní život.

Matthew Miller vyrůstal v tradiční židovské rodině, byl veden k rekonstruktivnímu judaismu a v New Yorku ve White Plains chodil do synagogy. Jako šestnáctiletý skončil se školou a vyjel coby fanoušek rocková kapely Phish na její turné po Státech, kde začal brát halucinogenní drogy. Jako mladík poslouchal reggae a dělal beatbox pod uměleckým jménem MC Truth s kapelou Soulfori. Když se vydal do Skalistých hor, potkal tam Boha a začal se pídit po vlastní židovské identitě. Na podzim 1995 pobyl v Izraeli na Alexander Muss škole (AMHSI) v Hod ha-Šaron, dokončil outdoor školu ve městě Bend a začal žít dle chasidských předpisů. Byl znám tím, že se v 19 letech stal členem Chabadu Lubavič, chasidského židovského hnutí. Přezdívá se mu „rastafarián s pejzy“ a jeho hudbě „chasidské reggae“.  Matthew Paul Miller a manželka Talia Miller se vzali v srpnu roku 2004 a mají tři syny, Laivy Miller (2005), Shalom Miller (2007) a Menachem Mendel Miller (2011). V dubnu 2014 v rozhovoru potvrdil, a poté i pro šou "The Howard Stern Show" internetového rádia, že je rozvedený. Následně s použitím instagramu ukázal světu dceru Sasha Lillian Miller (2014) a blogerka určila jako matku členku bendské reformní synagogy.  Doma i na turné provozuje přísné košer vegetariánství a od roku 2010 veganství. Po deseti letech, na konci roku 2011, prošel vnitřním vývojem, který se projevil i navenek; oholil si plnovous, ale kipy se nezbavil. Další rok se objevila jeho fotografie bez kipy a s americkým rapperem Wiz Khalifou, který kouří joint.  S hudbou nepřestal, šabat nadále dodržuje a synové pokračují v docházce do Chabad školy v Los Angeles.

Jméno.

Samotné jméno Matisyahu pochází z hebrejského Mattyth Jáh(u), což znamená "Boží dar" a zpěvák si jeje vybral jako hebrejskou variantu svého jména Matthew.

Hudební kariéra.

První hudební vystoupení provozoval pod pseudonymem MC Truth s kapelou Soulfori. Po upsání se k JDub Records, společnosti podporující židovské hudebníky, nahrál první CD s názvem "Shake Off the Dust... arise!" spolu s tříčlennou kapelou Roots Tonic. Tato kapela jej tak doprovázela na všech koncertních vystoupeních. Album bylo vydáno 28. října 2004. Po koncertu na festivalu Bonnaroo 2005 jej pozval zpěvák Trey Anastasio z kapely Phish na společný koncert při příštím ročníku Bonnaroo festivalu.  Následující album "Live at Stubb's" bylo nahrané živě na koncertě v Austinu dne 19. února 2005, za dva měsíce, dne 19. dubna, vychází v produkci Billa Laswella pro vydavatelství Or Music. Po sedmi měsících debutovalo toto live album v Billboard Reggae žebříčku na 5. pozici a na 176. pozici v žebříčku Billboard 200. Dne 7. ledna 2006 získalo 1. místo v kategorii Reggae a 18. března 2006 se umístilo na 30. pozici v Billboard 200.  Dne 7. března 2006 vydal album "Youth" v produkci Billa Laswella, které následně 16. března vyhlásil časopis Billboard jako nejlepší Digital Song. Toto studiové album vyšlo spolu s dub-remixovou kompilací "Youth Dub". Následně Matisyahu podpořil vydání koncerty po Americe, Evropě i Izraeli. V Izraeli také vznikl záznam pro DVD "Live in Israel", které obsahovalo kromě koncertu v Tel Avivu i dokument natáčený s kapelou po Jeruzalémě a jeho okolí, samotné DVD se v USA dostalo do prodeje 26. prosince 2006.  Třetí studiové album "Light" bylo vydáno 25. srpna 2009 a v Billboard Reggae žebříčku se album udrželo 34 týdnů. Zároveň se studiovým albem vyšel živý záznam koncertu z Denveru s kapelou Roots Tonic pod názvem "Live at Twist & Shout" jako EP. Píseň „Souls Will Rise“ na EP byla věnována obětem teroristického útoku v Bombaji v listopadu roku 2008.  Hit „One Day“ z prvního singlu je použit při propagaci zimních olympijských her 2010, a Matisyahu jej jel také do Vancouveru představit. Dále se v roce 2010 podílel na albu "Sefardský hudební festival, Vol. 1" s písní „Two Child One Drop“.  Pro další album se Matisyahu vrátil do Austinu, kde dne 18. srpna 2010 vznikla s brooklynskou kapelou The Dub Trio živá nahrávka "Live at Stubb's, Vol. 2". Výsledný audio a video záznam koncertu byl následně vydán na CD a DVD dne 1. ledna 2011.  V březnu 2011 Matisyahu účinkoval a zpíval v klipu „Pure Soul“ australského chasidského zpěváka DeScribe.  Čtvrté studiové album "Spark Seeker" vyšlo 17. července 2012 ve Spojených státech. Následně debutovalo na 1. místě Billboard Reggae žebříčku. Nahrávalo se v Los Angeles, Kalifornii a v Tel Avivu během let 2011 až 2012. Vydání následně podpořilo turné Festival of Light 2012. Při turné byla některá vystoupení nahrávána a vydána jako EP "Spark Seeker: Acoustic Sessions", a do distribuce šlo živé album dne 29. ledna 2013.  Téhož roku bylo dne 30. července 2013 uvolněno živé album k volnému stažení s názvem "Five7Seven2 Live", v referenci na právě probíhající rok 5772 dle židovského kalendáře. Nahrávky pro toto album vznikaly na koncertech v průběhu roku 2012.  Páté studiové album "Akeda" vydalo dne 3. června 2014 studio Elm City Music. Zajímavostí je, že obálku navrhl fanoušek na základě informací od zpěváka. Název alba vychází z transkripce hebrejského slova akedát (, doslova „svázání“), obvykle používáno v příběhu o svázání Izáka.

Spolupráce.

Matisyahu spolupracoval s hudebníky různých náboženství. Vokálně se podílel na několika písních křesťanské metalové kapely P.O.D. pro album "Testify". S kapelou The Crystal Method nahrál v roce 2008 píseň „Drown in the Now“ pro jejich album "Divided By Night", následně se objevil jako hlavní postava v doprovodném hudebním videu. Kapela Easy Star All-Stars tvořící reggae coververze různých interpretů přizvala Matisyahu k práci na coververzi alba "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band", Matisyahu se tak podílel na coververzi písně „Within You Without You“ pro album "Easy Star's Lonely Hearts Dub Band".. S muslimy jako je například Kenny Muhammad nebo Akon několikrát spolupracoval. Akona přizval k nazpívání písně „One Day“ pro singl "One Day", další remix této písně vytvořil spolu s haifskou kapelou Infected Mushroom. Spolupracoval také například s interprety jako je Joseph Israel, C-Rayz Walz a nebo Trevor Hall.

Matthew Paul Miller (* 30. června 1979, West Chester, Pennsylvania), lépe známý pod hebrejským a uměleckým jménem Matisyahu, je americký hudebník pohybující se mezi reggae a alternativním rockem. V mládí prožil několik duchovních přerodů v rámci judaismu, což se stalo výchozím bodem duchovního vesmíru pro psaní písní. V hudebním průmyslu nyní působí více než dekádu.

Matthew Paul Miller (born June 30, 1979), known by his Hebrew and stage name Matisyahu (;, "Gift of Yahu", a Hebrew name of God), is an American Jewish reggae singer, rapper, beatboxer, and alternative rock musician.


Pozadí vzniku.

Stavba této třídy byla objednána roku 1909. Její konstrukci navrhla britská společnost Brown & Co. v Clydebanku. Ruské loděnice postavily celkem čtyři jednotky této třídy. Pro jejich doprovod byly navíc stavěny lehké křižníky třídy "Světlana".  Jednotky třídy "Gangut":

Konstrukce.

Hlavní výzbroj po dokončení tvořilo dvanáct 305mm kanónů ve čtyřech třídělových věžích stojících v ose lodi. Sekundární výzbroj tvořilo šestnáct 120mm kanónů umístěných v kasematech. Lehkou výzbroj představovaly čtyři 63mm kanóny a čtyři 57mm kanóny. Lodě rovněž nesly čtyři 450mm torpédomety. Pohonný systém tvořily čtyři sestavy turbín Parsons, kterým páru dodávalo 25 kotlů Yarrow. Lodní šrouby byly čtyři. Nejvyšší rychlost dosahovala 25 uzlů.

Operační služba.

První světová válka.

Všechny čtyři lodě byly do služby zařazeny v průběhu první světové války. Byly součástí baltské floty a měly bránit Finský záliv proti případnému nájezdu německé Kaiserliche Marine.

Občanská válka a meziválečná doba.

Říjnová revoluce a občanská válka v Rusku přinesly poškození lodí a nedostatek posádek, což si vyžádalo jejich dočasné stažení ze služby (výjimkou byla pouze bitevní loď "Petropavlovsk" nasazena bolševiky v občanské válce).  Do služby se postupně vracely s novými revolučními jmény – "Marat" (ex "Petropavlovsk") v roce 1922, "Parižskaja kommuna" (ex "Sevastopol") v roce 1923 a "Okťabrskaja revolucija" (ex "Gangut") v roce 1926. Všechny tři lodě byly ve 30. letech rozsáhle rekonstruovány. Dostaly například nové nástavby, systémy řízení palby, jeřáb s hydroplány, kotle a pozměněna byla i výzbroj. Naopak "Frunze" (ex "Poltava") byla v roce 1920 těžce poškozena požárem. Uvažovalo se o její přestavbě na letadlovou loď. Nakonec loď posloužila jako zdroj náhradních dílů a po druhé světové válce byla sešrotována. Dvě její dělové věže byly instalovány v Sevastopolu jako pobřežní baterie.

Druhá světová válka.

"Marat" a "Okťabrskaja revolucija" strávily druhou světovou válku na Baltu. "Marat" byl potopen německými střemhlavými bombardéry a příležitostně sloužil jako plovoucí baterie. "Okťabrskaja revolucija" se také soustředila hlavně na podporu pozemních sil obránců obleženého Leningradu.  "Parižskaja kommuna" pak byla v letech 1929–1930 přesunuta do Černého moře, kde mělo sovětské námořnictvo nedostatek velkých válečných lodí. V této oblasti byla nasazena ve světové válce. Především svou palbou podporovala pozemní operace Rudé armády. Nasazena byla jak v Kerčsko-feodosijské operaci, tak později pro znovuobsazení Krymu. V roce 1943 bylo lodi vráceno předválečné jméno "Sevastopol".  "Okťabrskaja revolucija" a "Sevastopol" přečkaly válku v aktivní službě, ve které zůstaly do roku 1954, kdy byly převedeny k výcviku. O dva roky později byly sešrotovány.

Třída Gangut byla třída bitevních lodí Ruského carského námořnictva. Celkem byly v letech 1909–1914 postaveny čtyři jednotky této třídy. Lodě se účastnily první světové války i ruské revoluce (po ní dostaly nová revoluční jména). "Frunze" ve 20. letech zničil požár a zbylé tři lodě byly ve 30. letech rozsáhle rekonstruovány. Dvě jednotky byly za druhé světové války nasazeny na Baltu a jedna v Černém moři. Jejich hlavní činností byla dělostřelecká podpora pozemních jednotek. "Marat" za války zničily německé střemhlavé bombardéry, zbylé dvě bitevní lodě sloužily až do poloviny 50. let. Poté byly sešrotovány.

The "Gangut"-class battleships, also known as the "Sevastopol class", were the first dreadnoughts begun for the Imperial Russian Navy before World War I. They had a convoluted design history involving several British companies, evolving requirements, an international design competition, and foreign protests. Four ships were ordered in 1909,,,, and. Construction was delayed by financing problems until the Duma formally authorized the ships in 1911. They were delivered from December 1914 through January 1915, although they still needed work on the gun turrets and fire-control systems until mid-1915. Their role was to defend the mouth of the Gulf of Finland against the Germans, who never tried to enter, so the ships spent their time training and providing cover for minelaying operations. Their crews participated in the general mutiny of the Baltic Fleet after the February Revolution in 1917, and joined the Bolsheviks the following year.


Životopis.

Jacobs se narodila jako Gillian Maclaren Jacobs rodičům Martině Magenau Jacobs a Williamu F Jacobs mladšímu v Pittsburghu, Pensylvánii a vyrostla na jednom ze zdejších předměstí. Má irské, skotské, německé a francouzské předky.  V Pittsburghu se proslavila hraním ve zdejším městském divadle. Po vystudování Mt. Lebanon High School v roce 2000, se přestěhovala do New Yorku, kde začala studovat herectví na proslulé The Juilliard School, kde se připojila k herecké skupině nazvané Drama Division's Group 33.  Jedna z jejích hereckých kolegyní na ní prozradila, že je zarputilou abstinentkou. Tuto informaci posléze potvrdila v TV show s názvem "The Late Late Show".

Kariéra.

Výraznější slávu ji přinesla role Adele Congreve v televizním seriálu s názvem "The Book of Daniel". Zahrála si v pilotním díle seriálu televizní stanice ABC "Traveler", v ostatních dílech byla ovšem nahrazena jinou herečkou. Následně se objevila například v seriálech "Zákon a pořádek" a "Hranice nemožného".  V roce 2006 si Jacobs zahrála v divadle Off-Off-Broadway v adaptaci s názvem "Cagelove" od Chris Denhama. Ačkoli tato adaptace nezískala moc dobré kritiky, herecké umění Gillian Jacobs se kritikům líbilo. "The New York Times" nabádal své čtenáře, aby "si určitě zapamatovali jméno Gillian Jacobs, nádherné absolventce Juilliardu, která bude jednou zářit jako hvězda".  Na divadelní scéně se objevila například ve hrách "The Fabulous Life of a Size Zero" (2007), "A Feminine Ending" (2007) a "The Little Flower of East Orange" (2008), kterou režíroval Philip Seymour Hoffman.  Své herecké umění ukázala ve filmech "Gardens of the Night" (2007); "Blackbird" (2007); "Choke" (2008), který byl inspirován novelou spisovatele Chucka Palahniuka a "The Box" (2009).V roce 2009 získala roli v komediálním seriálu "Zpátky do školy". Jacobs okomentovala svoje působení v tomto seriálu v interview s magazínem Venus Zine, "V tomto seriálu je tolik absurdity. Existujeme ve světě, kde se každý týden může stát cokoliv a to mě naplňuje v mnoha směrech."V září 2014 byla obsazena do hlavní role seriálu "Love", který měl premiéru v roce 2016. V lednu 2015 zrežírovala film o Grace Hooper ve filmu "The Queen of Code".

Gillian Jacobs (* 19. října 1982, Pittsburgh, Pensylvánie, USA) je americká filmová, divadelní a televizní herečka, která je nejvíce známá díky roli Britty Perry v americkém komediálním seriálu stanice NBC "Zpátky do školy" a roli Mickey v Netflixovém seriálu "Love".

Gillian MacLaren Jacobs (; born October 19, 1982) is an American actress. She is best known for her roles as Britta Perry on the NBC comedy series "Community" (2009–2015) and Mickey Dobbs on the Netflix romantic comedy series "Love" (2016–2018). She had a recurring role as Mimi-Rose Howard on the fourth season of the HBO comedy-drama series "Girls" (2012–2017) and has appeared in films such as "Gardens of the Night" (2008), "The Lookalike" (2014), "Life Partners" (2014), "Hot Tub Time Machine 2" (2015), "Don't Think Twice" (2016), "Brother Nature" (2016), "Life of the Party" (2018), and "Ibiza" (2018).


Život.

Narodil se v bohaté rodině, jeho otec byl notář, patřil do tzv. vyšší střední třídy a stýkal se s umělci a spisovateli. Nikolaj měl už jako dítě všestranné zájmy – kromě malování také archeologii a přírodní vědy. Chtěl studovat malířství, otec mu však doporučoval práva, a tak se roku 1893 zapsal zároveň na akademii výtvarných umění a na universitu (práva). Hudební teoretik a kritik Vladimir Vasiljevič Stasov v něm v té době probudil zájem o hudbu a seznámil ho s vynikajícími hudebníky Modestem Petrovičem Musorgským, Nikolajem Andrejevičem Rimským-Korsakovem, Alexandrem Konstantinovičem Glazunovem. Rerich se stal ctitelem a znalcem vážné hudby, nejvíce miloval dílo Richarda Wagnera. Seznámil se i s mladým Sergejen Pavlovičem Ďagilevem, který také studoval práva. Později s Ďagiljevem, organizátorem slavného Ruského baletu, působícího v Paříži, spolupracoval. Vytvořil např. scénický návrh pro tehdy skandální premiéru Stravinského baletu Svěcení jara (Paříž, 29. května 1913).  Roku 1899 po dokončení studií se Rerich rozhodl, že bude cestovat po Evropě, aby poznal kulturní život a hlavně výstavy, muzea a výtvarné umění v Paříži, Bruselu a Berlíně. Ještě před odjezdem se seznámil s Helenou Šapošnikovou, neteří skladatele Musorgského, se kterou se zasnoubil a po návratu z evropské studijní cesty si ji vzal za ženu. Helena byla všestranně nadaná spisovatelka (jejím nejvýznamnějším dílem jsou Základy buddhismu). Celý život byla manželovi oporou, měla stejné zájmy a doprovázela ho i na jeho cestách. V roce 1902 se jim narodil syn Grigorij, 1904 syn Svjatoslav.  Další studijní cestu podnikl Rerich v letech 1903–04 po evropském Rusku, kreslil a maloval chrámy, hrady, města. Uvědomil si, že většina památek je ve špatném stavu, upozorňoval na tyto nedostatky, a již tehdy vznikal plán na záchranu památek, který později rozšířil na celý svět – za 30 let vyhlásil slavný Roerichův pakt.  Roku 1915 onemocněl zápalem plic a dlouhodobě se léčil ve Finsku, revoluce ho zastihla mimo území Ruska. V nepřehledné situaci uvažoval, že se usadí v Indii, dostal však pozvání k návštěvě Spojených států a v roce 1920 tam s rodinou odjel. Měl velmi úspěšnou výstavu v New Yorku a ještě několik dalších výstav po celých Spojených státech. Pracoval tam i jako scénický výtvarník (Wagnerova opera Tristan a Isolda pro Operu v Chicagu). V roce 1921 založil v New Yorku vzdělávací Mistrovský institut spojených umění, který se snažil propojit malířství s ostatními druhy výtvarného umění. Institutu se dařilo do roku 1937, kdy byl zrušen, a až 1949 byl obnoven jako N. Roerich Museum. Je v něm veliká sbírka umělcových obrazů.  Konečně v roce 1923 se Rerichovi dostali do Indie. Nejdříve se soustředili na prohlídku kulturních a historických center a seznámení s vynikajícími učenci a umělci. Přestěhovali se do podhůří Himálaje, údolí Kullu blízko městečka Naggar, kde založili nový domov a ústředí himálajských studií, které bylo zaměřeno na botaniku, etnografii, lingvistiku a starou indickou a čínskou medicínu. Toto zařízení se rozkládá na ploše 16 hektarů a má 11 budov. Funguje dodnes jako mezinárodní nadace Institution Roerich Memorial Trust (IRMT), která má výzkumné centrum, galerii Rerichových obrazů a především školu pro 150 dětí, kde se vyučuje vedle výtvarného umění také indický klasický balet, klasická hudba, umění řezbářské a textilní (tradiční tkaní).  Rericha, který se hluboce zajímal o náboženství a kulturu Východu, fascionovala pověst o bájné podzemní říši Šambala, která se prý nachází v Himálaji. Svoji velikou výzkumnou expedici (1924-28) věnoval právě hledání této bájné země. Putoval s manželkou a syny a vyšli ze Šrínagaru v Kašmíru, pokračovali přes Ladak, Tibet, Turkestán a pohoří Altaj až do Mongolska. Po cestě studovali náboženství, mýty, bajky a jazyky obyvatel všech území, kterými prošli, hovořili s domorodci i s mnichy z vysokohorských klášterů. Cesta byla nesmírně náročná, i když byli dobře vybaveni – expedice měla sto velbloudů, pět koní, pět nákladních povozů a několik desítek nosičů. Postupovali starými karavanními cestami, museli překonat přes třicet vysokohorských průsmyků ve výšce 4 až 6 tisíc metrů, přešli pohoří Karákóram i Altaj a putovali po okrajích čínské pouště Taklamakan. Cestu popisuje kniha Srdce Asie, vznikla na ní řada obrazů a byla inspirací i pro další díla.  Po návratu Rerich maloval a psal knihy a filozofická pojednání z etnografie, archeologie, mystiky a náboženství. Roku 1935 začal realizovat záměr, o kterém uvažoval již řadu let - zformuloval a propagoval mezinárodní dohodu o ochraně uměleckých, historických a kulturních památek v případě války (tzv. Rerichův mírový pakt), který podepsalo 21 států panamerické unie a významní světoví umělci (Rabíndranáth Thákur, G. B. Shaw, H. G. Wells aj.). Namaloval pro tuto akci obraz „Pakt kultury“, který má ve svém středu čintámani, buddhistický a hinduistický symbol, který byl pro Roericha znakem duchovna a míru. Čintámani (sanskrt), je bájný drahokam s osmi fazetami, který plní všechna přání. V Rerichiově stylizovaném zobrazení je to červeně orámovaný bílý kruh, který má uprostřed tři pyramidovitě uspořádané červené čintámani (kruhy). Roerich navrhl také vlajku paktu kultury – kruh čintámani v bílém poli. Tento symbol se stal zobrazením jeho nejvnitřnějšího přesvědčení, že mír je bezpodmínečnou nutností pro další duchovní rozvoj lidstva. Za svoji mírovou iniciativu byl N. K. Rerich nominován v roce 1935 na Nobelovu cenu míru.  Celý život se snažil přispívat k duchovnímu rozvoji lidstva. Proto spolu s manželkou Helenou vytvořil novou duchovní cestu nazvanou agni-jóga (agni znamená v sanskrtu oheň), pokus o syntézu buddhismu, teosofie, ruského ortodoxního křesťanství a Einsteinovy teorie relativity.

Dílo.

V prvním období (kolem roku 1904) maloval hlavně ruská posvátná místa a kláštery (Starý Novgorod, Jaroslavl, Rostov Veliký, Suzdal, Smolensk, Kostroma, Pečora). Obrazy zachycovaly náboženské témata a pravoslavné světce, ale již v nich převládal mysticismus - motiv andělů, strážců duchovních pokladů, motiv cesty, brány, mostu jako symbol duchovního hledání. Objevovalo se i poselství dávných věků a kultur (Ilja Muromec, Velké očekávání), do obrazů zakomponovával také zapomenuté symboly. Po první světové válce maloval především alegorické a symbolické obrazy (Bitva v nebesích).  Další tvorba byla ovlivněna studiem náboženství a mystiky, zvláště východní. Jeho díla byla poznamenána pobytem v Indii a Himálajskou expedicí (obrazy Himálaj, Brahmaputra, Horská pevnost, Horské jezero, Klášter, Lama, Hranice Tibetu, Kančendženga, Tibetský stan, Mongolské jurty, Mongolský jezdec, Kůň štěstí – znak čintamani, Gessar-chán). Věčným tématem bylo zachycení mužského a ženského principu a série ikonografických představ o matce boží. Zobrazoval ji jako křesťanskou Marii (Madona laboris), nebo hinduistické bohyně (Lakšmí a hněvivá Kálí). Maloval také společně představitele různých světových náboženství – Krista, Muhammada, Buddhu, Konfucuia. Zajímal se i o „bohy budoucnosti“, Buddhu příštích věků Majtreju a Kalkího, posledního avatara (vtělení) boha Višnua.  Rerichovy knihy byly věnovány především filosofii, náboženství a mystice (Adamant, Plamen v kalichu, Říše světla), ale i etnografii a archeologii. Duchovní hledání odráží sbírka básní Květy Morya (1916–19). Cesty zachycují knihy Srdce Asie a Požehnaná cesta.

Řády a vyznamenání.

V češtině vyšla v 2003 Rerichova kniha Zářící Šambala v nakladatelství Kitěž.  V Rusku si N. K. Rericha i jeho díla vždy velmi vážili, jeho obrazy jsou v moskevské Treťjakovské galerii a stále vycházejí v ruštině jeho knížky. Roku 2014 byla v Petrohradě uspořádána k 150. výročí umělcova narození veliká výstava, na které byly i obrazy zapůjčené ze zahraničí, především z Indie a USA.

Nikolaj Konstantinovič Rerich, rusky Николай Константинович Рéрих, v anglosaském světě známý jako Nicholas Roerich ( – 13. prosinec 1947) byl ruský mystik, malíř, scénograf, filozof, archeolog, teozof, spisovatel a cestovatel. Vytvořil na 7000 obrazů a 30 literárních děl.

Nicholas Roerich (; October 9, 1874 – December 13, 1947) – known also as Nikolai Konstantinovich Rerikh () – was a Russian painter, writer, archaeologist, theosophist, philosopher, and public figure, who in his youth was influenced by a movement in Russian society around the spiritual. He was interested in hypnosis and other spiritual practices and his paintings are said to have hypnotic expression.


Historie.

Neoddělitelnou součástí operačního systému Windows Vista bylo několik aplikací (Windows Mail, Windows Movie Maker, Windows Kalendář ad.), což se setkalo s kritikou některých uživatelů. Proto Microsoft tyto programy nezahrnul do instalace nové verze Windows 7 a vytvořil balík těchto aplikací, které mohou být doinstalovány. Aplikace se odvíjí od původních webových služeb na portálu live.com.  První verzí sady aplikací byla nazvaná Wave 1, ale byla dostupná jen pro otestování. Další verze aplikací Wave 2 byla dostupná pro veřejnost od roku 2007. Zahrnovala programy Messenger, e-mailový klient a Writer. Výraznější aktualizace přišla s verzí Wave 3 v roce 2009, kdy byl balík aplikací přejmenován na "Windows Live Essentials" a ve které přibyly programy Windows Live Movie Maker a Microsoft Office Outlook Connector. V této aktualizaci se objevilo nové uživatelské prostředí a nové ikony. Předposlední verzí Wave 4 byla aktualizace "Windows Live Essentials 2011". K aplikacím Messenger, Mail, Writer a Movie Maker přibyly Fotogalerie, Windows Live Mesh a Zabezpečení rodiny. Poslední aktualizace Wave 5 vyšla v roce 2012 s názvem "Windows Essentials 2012". Nových funkcí se dočkala především aplikace Movie Maker. Nově je možné ukládat videa ve formátu H.264, zobrazit audio stopu a přibyly služby k publikování videí. Aplikace Mesh byla nahrazená aplikací SkyDrive (později přejmenovaná na OneDrive).

Aplikace.

Fotogalerie.

První verze aplikace Fotogalerie přišla s operačním systémem Windows Vista a postupně aktualizovaná je součástí všech verzí Windows Essentials.  Aplikace slouží pro správu a synchronizaci obrázků a videí. Fotogalerie používá koncept hierarchického tagování, umožňuje přidávat názvy, hodnocení, metadata a poznámky. V aplikaci lze fotografie ve formátu JPEG upravovat (změna velikosti, ořez, redukce červených očí, expozice, barva ad.). Obsahuje funkce na tvorbu panoramatických obrázků fotokoláže a objednání vytištěných fotografií.

Movie Maker.

Aplikace Windows Movie Maker byla představená v beta verzi v roce 2008 a od roku 2009 je součástí všech následujících verzí (Wave 3 – Wave 5). Pomocí aplikace je možné vytvářet nebo editovat videa. Výhodou je snadné ovládání.

Windows Live Mail.

První verze poštovního klienta byla vydaná s aktualizací Wave 2. Aplikace slouží především pro přijímání a odesílání e-mailové pošty přes protokoly POP3 a IMAP. Dále obsahuje kalendář s možností zapisování událostí, správu kontaktů, informační kanály RSS a funkci Diskusní skupiny.

Windows Live Writer.

Program Writer slouží ke psaní článků na internetový blog a jejich následného publikování. Podporuje služby jako WordPress, Blogger (od firmy Google) a TypePad, příp. je možné nakonfigurovat jiné služby.

Windows Live Messenger.

Messenger je klient pro službu okamžitého zasílání zpráv.

Windows Live Zabezpečení rodiny.

Program slouží rodičům pro sledování toho, jak jejich děti používají počítač, a pro blokování přístupu na webové stránky podle nastavených filtrů.

Windows Essentials ("Windows Live Essentials" nebo "Windows Live Installer") je sada freeware aplikací od společnosti Microsoft, které nabízí integrovaného e-mail klienta, instant messaging, fotogalerie, Movie Maker, a další aplikace.

Windows Essentials (formerly Windows Live Essentials and Windows Live Installer) is a discontinued suite of Microsoft freeware applications that includes email, instant messaging, photo sharing, blogging, and parental control software. "Essentials" programs are designed to integrate well with each other, with Microsoft Windows, and other Microsoft web-based services such as OneDrive and Outlook.com.


Biografie.

Dětství.

Narodil se roku 1988 a byl pojmenován po slavném rapperovi Rakim z dua Eric B. & Rakim. Když mu bylo dvanáct let jeho otec byl uvězněn za prodej drog. O rok později byl zavražděn jeho bratr. V té době se rozhodl plně věnovat rapování, o které se zajímal již od svých osmi let. Dle svých slov ho při tvorbě inspirovali skupiny The Diplomats, Three 6 Mafia, Mobb Deep, Wu-Tang Clan, UGK, Run-D.M.C. a Bone Thugs-n-Harmony. Jako mladistvý vyrůstal jen s matkou, kdy často přespávali v chudinském útulku než se přestěhovali do New Jersey.

Počátky v hudbě (2007–2010).

Ve svých devatenácti letech vstoupil do skupiny A$AP Mob. V té přijal část svého pseudonymu, a to akronym ASAP, který má význam: "Always Strive and Prosper".

"Long. Live. ASAP" (2011–2013).

V červenci 2011 vydal svůj první mixtape "Deep Purple", který byl složen ze starších písní. Svůj první nový singl vydal v srpnu 2011, byla jím píseň "Peso". Pro ni i pro píseň "Purple Swag" natočil videoklipy. Ty ho poté proslavily na internetu a vedly k zisku nahrávací smlouvy u společností Polo Grounds Music, RCA Records a Sony Music Entertainment. V říjnu pak vydal oficiální mixtape "LiveLoveA$AP".  V roce 2012 byl společně s Kendrickem Lamarem předskokanem na turné Drakea. Svůj televizní debut si odbyl v srpnu 2012, kdy vystupoval v show Late Night with Jimmy Fallon. Tam také předvedl svůj debutový singl "Goldie", který se umístil na 55. příčce amerického žebříčku Hot R&B/Hip-Hop Songs. V říjnu pak vydal svůj velmi úspěšný druhý singl "Fuckin' Problems" (ft. Drake, 2 Chainz a Kendrick Lamar). Tato píseň se vyšplhala na 8. příčku v Billboard Hot 100 a na 2. v Hot R&B/Hip-Hop Songs, zabodovala i v dalších zemích světa. V USA se stala 2x platinovou.  Dne 15. ledna 2013 vydal své debutové album "Long. Live. ASAP", které debutovalo na první příčce žabříčku Billboard 200 se 139 000 prodanými kusy v první týden prodeje v USA. První místo obsadilo i v Canadian Albums Chart a sedmé v UK Albums Chart. Po vydání alba se v žebříčku Billboard Hot 100 umístily další dvě písně, ačkoliv nešlo o singly, a to "Wild for the Night" (82. příčka) a "Long Live A$AP" (86. příčka). K červnu 2013 se v USA prodalo 378 000 kusů alba. V březnu 2015 album získalo RIAA certifikaci zlatá deska za 500 000 kusů alba v distribuci. Později díky streamům dosáhlo i na certifikaci platinová deska.

"At. Long. Last. ASAP" (2014–2015).

V březnu 2014 oznámil, že začal pracovat na svém druhém albu. V říjnu 2014 vydal první singl s názvem "Multiply". Ten byl v lednu 2015 následován singlem "Lord Pretty Flacko Jodye 2 (LPFJ2)", ani jedna píseň se v žebříčcích neumístila. Na produkci alba se podíleli Juicy J, Danger Mouse a ASAP Yams. Jeho mentor a kolega z uskupení ASAP Mob s pseudonymem ASAP Yams zemřel v lednu 2015, což se ASAP Rockyho velmi dotklo. V březnu 2015 oznámil název alba, a to "At. Long. Last. ASAP". Album mělo být vydáno 12. května 2015, ale v průběhu května bylo odloženo na 2. června. Nakonec bylo vydáno 26. května 2015. V první týden prodeje se v USA prodalo 116 731 kusů alba a bylo 25 milionkrát streamováno, tím debutovalo na první příčce žebříčku Billboard 200. Po vydání alba se singl "L$D" umístil na 62. příčce v Billboard Hot 100, a také dřívější singl "Everyday" (ft. Rod Stewart, Miguel a Mark Ronson) (92. příčka). Do žebříčku se dostala i píseň "Electric Body" (ft. Schoolboy Q) (80. příčka). Celkem se v USA prodalo 210 000 kusů alba. V únoru 2016 RIAA změnila pravidla udělování certifikací a nově do celkového prodeje započítávala i audio a video streamy. Díky tomu album získalo certifikaci zlatá deska. Později díky streamům dosáhlo i na certifikaci platinová deska.

"Testing" (2018).

V dubnu 2018 vydal singl "ASAP Forever", který sampluje Mobyho hit z roku 2000 "Porcelain". Píseň se umístila na 63. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a stala se platinovou. Dalším singlem je píseň "Praise the Lord (Da Shine)" (ft. Skepta) (45. příčka, 2x platinový singl). Album "Testing" bylo vydáno 25. května 2018 a debutovalo na 4. příčce žebříčku Billboard 200. Album v USA obdrželo certifikaci zlatá deska.  V roce 2019 vydal nový singl "Babushka Boi" (69. příčka).

Osobní život a další odvětví.

Mezi lety 2011 a 2012 se stýkal s australskou rapperkou Iggy Azaleaou. Mayers je pescetariánem.  Od roku 2013 prodává vlastní zboží (merch) labelu A$AP. Na oblečení spolupracoval například s belgickým módním designerem Rafem Simonsem. V roce 2014 podepsal smlouvu s talentovou agenturou William Morris Endeavor, která ho zastupuje.  V roce 2016 zveřejnila americká oděvní značka Guess kolekci oblečení GUE$$, na které Mayers spolupracoval. Jde o vintage kolekci inspirovanou módou 90. let 20. století.

Rakim Mayers (* 3. října 1988, New York, Spojené státy), spíše známý jako A$AP Rocky, je americký rapper. Nejdříve proslul ve skupině A$AP Mob, od roku 2011 je také na sólové dráze u labelů Polo Grounds / RCA / Sony.

Rakim Athelaston Mayers (born October 3, 1988), known professionally as ASAP Rocky (stylized as A$AP Rocky;, ), is an American rapper, singer, songwriter, record producer, model, actor, and music video director. He is a member of the hip hop collective A$AP Mob, from which he adopted his moniker.


Život.

Kolumbán mladší se narodil přibližně v roce 540 (některé prameny uvádějí dokonce data 525-530, některé 543) v jihovýchodním Irsku v provincii Leinster. Nejprve obdržel domácí vzdělání a jeho učitelé jej pak poslali studovat tzv. svobodná umění, kde se stal obdivovatelem Senecy, Horatia, Ovidia nebo Vergilia. Vzdělal se v gramatice, rétorice, geometrii, studoval Bibli.  Ve dvaceti letech se rozhodl vzdát světských radostí a začal žít klášterním životem. Nejprve vstoupil do kláštera Cluan-Inis, kde se vzdělával pod vedením opata Sinella, poté do kláštera Bаngor na východním pobřeží Severního Irska, kde byl opatem asketický mnich Comgall. V tomto klášteře byl Kolumbán, po letech věnovaných modlitbám, askezi a studiu, vysvěcen na kněze. Od svých padesáti let působil jako misionář ve Francii, Germánii a Itálii. V Itálii vystoupil proti arianismu.  Zemřel 23. listopadu 615 v Bobbiu, klášteře, který sám založil..

Misijní činnost.

V roce 590 se Kolumbán vydal s dvanácti průvodci na misijní cestu do Evropy. Nejprve působil jako misionář v Bretani, Galii a Burgundsku, potom se přemístil do Vogéz. Zde postavil několik klášterů, vytvořil pravidla pro život v nich, zavedl zpověď a pokání. První kláštery vznikly na území Francie, v Annegray, v Luxeuil, ve Fontaine. Kolumbánův způsob života a jeho řehole do nich lákaly velké množství mladých lidí, což mělo za následek zvýšenou potřebu výstavby nových a nových klášterů. Například z Fontaine bylo později založeno na padesát nových klášterů, které se řídily Kolumbánovou řeholí.  V Luxeuil žil Kolumbán skoro dvacet let. Dostal se do konfliktu s francouzskými biskupy, protože se snažil o zavedení irské tradice, např. co se týkalo data Velikonoc, a byl kvůli tomu roku 603 předvolán před synodu. Do konfliktu se dostal také s králem Theoderichem a jeho babičkou Brunhildou, a to za kritiku nemravného života na královském dvoře. Theodorich jeho i ostatní mnichy irského původu dekretem z roku 610 vyhostil ze země, místo do Irska však Kolumbán odjel do Německa, odtud do Itálie, kde byl roku 612 přijat langobardským králem. Od něho dostal pozemky v údolí Trebbia a zde založil svůj nejvýznamnější klášter Bobbio..

Citáty.

„Nehledáme Boha, který přebývá někde daleko od nás, ale toho, kterého máme uvnitř v sobě, jestliže si to ovšem zasloužíme.“  „Hledej nejvyšší vědění ne ve slovní disputaci, ale v dokonalém dobrém životě, ne jazykem, ale vírou, která vychází z prostého srdce a nezakládá se na dohadech učené bezbožnosti.“  „Pravá láska se neprojevuje jen slovem, ale činem, doopravdy. Vracejme tedy Bohu, našemu Otci, jeho obraz neporušený – svou svatostí, neboť on je svatý a říká: Buďte svatí, neboť já jsem svatý. Vracejte mu ho svou láskou, neboť on je láska... Vracejte ho svou dobrotou a pravdivostí, neboť on je dobrota a pravda. Nemalujme obraz, který s ním nemá nic společného.“

Svatý Kolumbán či Kolumbán z Bobbia nebo také Kolumbán mladší (cca 540 – 23. listopadu 615) byl iroskotským misionářem na evropské pevnině, zejména ve Francii a Itálii. Papež Jan Pavel II. jej oficiálně prohlásil za patrona motocyklistů, dále je také vzýván proti záplavám a duševním onemocněním. Jeho atributy jsou holubice, kniha, medvěd, pramen, Slunce.

Columbanus (, 540 – 21 November 615), also known as St. Columban, was an Irish missionary notable for founding a number of monasteries from around 590 in the Frankish and Lombard kingdoms, most notably Luxeuil Abbey in present-day France and Bobbio Abbey in present-day Italy.


Holon a kvadrant.

Základními kameny integrální teorie je koncept "holonu" (což je pojem původně zavedený Arthurem Koestlerem) a tzv. kvadrantu. Pojem holon má vyjádřit, že každá entita má podvojný charakter: na jedné straně má autonomní existenci a existuje sama pro sebe, na druhé je součástí vyšších celků, je na nich závislá, je jimi ovlivňována a ovlivňuje je (obvyklým příkladem bývá buňka lidského těla či jedinec v rámci společnosti). Celostní je takový pohled, který vnímá oba charaktery a udržuje je v rovnováze.  Podobnou rovnováhu Wilber hledá v tzv. kvadrantu. Vzhledem k tomu, že člověk a jeho mysl je rovněž holonem, nelze na ni uplatnit jediný model při pokusu ji pochopit – je souběžně „já“, „to“, „my“ i „ti“. To vytváří jakési částečně samostatné oblasti: „já“ podle Wilbera nejlépe popisuje Freudova psychoanalýza, „to“ Skinnerův behaviorismus, „my“ Gadamerova hermeneutika a „ti“ Marxova ekonomická teorie. To vytváří jakýsi teoretický kvadrant, v němž jednotlivé části jsou komplementární a je třeba se je tak naučit vnímat, byť zdánlivě se jednotlivé způsoby pohledu vylučují.  Obecně je dle Wilbera kvadratický pohled nutný na každý holon, byť výkladové modely už nejsou stejné jako u člověka a jeho subjektivity.  S pomocí kvandrantu Wilber nastolil i svou teorii pravdy. I pravdy existují čtyři (individuálně-vnitřní – autenticita, individuálně-vnější – fakticita, kolektivně-vnitřní – spravedlnost, kolektivně-vnější – funkčnost).  Kromě Freuda, Marxe, Skinnera a Gadamera Wilber ovšem syntetizuje mnoho jiných teorií, užívá myšlenky kvantového fyzika Davida Bohma, fyzika Ilji Prigogina, psychologů Jeana Piageta, Carla Gustava Junga, Erika Eriksona či Abrahama Maslowa, spisovatelů Aldouse Huxleyho či Ralpha Waldo Emersona, řady západních klasiků (Platón, Plótínos) či východní filozofie (zejména Šrí Aurobindo), pro niž se nadchl již v mládí, kdy se buddhismus a taoismus v 60. letech staly v USA velmi populární.

Kenneth Earl Wilber (* 31. leden 1949) je americký psycholog a filosof, který bývá řazen k transpersonální psychologii, hlubinné psychologii, mysticismu, new age či hlubinné ekologii. Svou filozofii nazývá Integrální teorie, roku 1998 k jejímu šíření založil "Integral institute". K jeho nejznámějším knihám patří "Theory of Everything", "Stručná historie všeho" a magnum opus "Pohlaví, ekologie, duchovnost" ("Sex, Ecology, Spirituality)".

Kenneth Earl Wilber II (born January 31, 1949) is an American philosopher and writer on transpersonal psychology and his own integral theory, a systematic philosophy which suggests the synthesis of all human knowledge and experience.


Biografie.

Narodil se na severu Chile poblíž Iquique v židovské rodině z Ukrajiny. V roce 1939 se rodina přestěhovala do Santiaga, kde se seznámil s básníky Nicanorem Parrou a Enriquem Lihnem.  V 50. letech odjel do Paříže, aby se zde učil pantomimu u mima Etienne Decrouxe. Poté založil s Fernandem Arrabalem a Rolandem Toporem avantgardní skupinu performančního umění nazvanou "Mouvement panique". Roku 1966 vytvořil svůj první komiks ("Anibal 5"), roku 1967 natočil první film ("Fando y Lis"). Roku 1970 zaujal netradičním filmovým westernem "El Topo". Film nadchl Johna Lennona a Yoko Ono, kteří poskytli Jodorowskému milion dolarů na další film. Výsledkem byl kultovní snímek "La Montaña Sagrada" (Svatá hora) z roku 1973. V něm Jodorowsky otevřel své velké téma esoteriky. Byl poté blízko k realizaci velkého projektu, adaptaci románu "Duna" Franka Herberta (do role císaře hodlal obsadit malíře Salvadora Dalího, do role barona Harkonnena Orsona Wellese). Projekt však zkrachoval, protože jeho rozpočet a nekonformní zpracování nechtěla zaštítit žádná produkční společnost.  Natočil pak ještě tři filmy, ovšem již jen v undergroundové produkci. Známým se stala jeho science-fiction komiksová série "Incal" z let 1981–1989, na které spolupracoval s kreslířem Moebiem.  Koncem 80. let se opět obrátil novým směrem a rozvinul vlastní filosoficko-spirituální syntézu s terapeutickými ambicemi, kterou nazval "psychomagie" a jež je postavena z velké části na studiu tarotu, imaginaci, interpretaci snů a symbolů. V Paříži začal provozovat psychomagickou terapeutickou praxi, za níž si nechává platit pouze dopisy klientů. Principy této praxe vysvětluje v knize rozhovorů "Psychomagie: nástin panické terapie" (1995, česky 2015). Vede psychomagické dílny a semináře v různých zemích.  V roce 2013 byl uveden jeho film "Tanec reality", který se vrací k jeho chilskému dětství.

Alejandro Jodorowsky Prullansky (* 17. února 1929 Tocopilla, Chile) je chilsko-francouzský filmař, herec, mystik, filosof, autor komiksů, dramatik a spisovatel, někdy řazený k surrealismu. Svou duchovní nauku nazval psychomagie.

Alejandro Jodorowsky Prullansky (; born 17 February 1929) is a Chilean-French filmmaker and artist. Since 1948, Jodorowsky has worked as a novelist, screenwriter, a poet, a playwright, an essayist, a film and theater director and producer, an actor, a film editor, a comics writer, a musician and composer, a philosopher, a puppeteer, a mime, a psychologist and psychoanalyst, a draughtsman, a painter, a sculptor, and a spiritual guru. Best known for his avant-garde films "El Topo" (1970) and "The Holy Mountain" (1973), he has been "venerated by cult cinema enthusiasts" for his work which "is filled with violently surreal images and a hybrid blend of mysticism and religious provocation".


Výskyt.

Tento rod je rozšířen v Evropě, v mírném podnebném pásu Asie, v severní a subsaharské Africe, v obou Amerikách a Austrálii. Do zámořských oblastí se dostala jeho semena s osivem obilí nebo lnu.  Rostliny jsou odolné k přísuškům, potřebují dostatek vláhy pouze k vyklíčení, pak již rostou i za poměrného sucha. Jejích semena mají dlouhou životnost, za vhodných podmínek klíčí v průběhu téměř celého roku. Mladé rostlinky které vyrostou již na podzim většinou zimní období přečkají a druhým rokem na jaře z nich vyraší květonosná lodyha. Rostliny vyklíčené na jaře kvetou tentýž rok.

Popis.

Rostliny jednoleté nebo ozimé, lysé nebo chlupaté s jednoduchými až hvězdicovými chlupy, ale bez mnohobuněčných. Lodyhy jsou přímé či vystoupavé a dorůstají do výše 30 až 120 cm, většinou bývají rozvětvené. Listy v přízemní růžici mají krátké řapíky a v době rozvíjení květů již usychají. Lodyžní listy bez palistů vyrůstají střídavě, jsou úzké a dlouhé (2 až 7 cm), mají ouška a bývají částečně objímavé. Jejich čepele jsou celistvé nebo zubaté, někdy mírně zvlněné.  Květenství je tvořeno drobnými, symetrickými, čtyřčetnými, bisexuálními květy na stopkách a bez listenů a bývá sestaveno do hroznu, která se později ještě prodlužuje. Vytrvalé kališní lístky vyrůstající ve dvou kruzích jsou úzce podlouhlé až obkopinaté, obvykle vztyčené. Volné, výrazně delší korunní lístky, sestavené do kříže, jsou obvejčité až obkopinaté, lalokovité, na konci okrouhlé a někdy s mělkým zářezem, barvu mají žlutou, světle žlutou nebo bílou. Šest plodných tyčinek s volnými nitkami ve dvou kruzích (2 + 4) je nestejné délky a nesou vejčité nebo podlouhlé žluté prašníky. Přisedlý dvoudílný semeník je tvořen srůstem dvou plodolistů, má jednu čnělku s bliznou. V jednom oddílu semeníku je 5 až 50 vajíček. V květu jsou boční nektarové žlázky. Rod je hmyzosnubný, pyl přenáší létající hmyz. Ploidie je 2n = 40.  Plody jsou podlouhlé nebo hruškovité pukající šešule nebo šešulky dlouhé 6 až 12 mm, každá obsahuje 10 až 50 semen, na rostlině jich bývá 20 až 100 nebo i více, otvírají se dvěma chlopněmi. Drobná až středně velká bezkřídlá semena jsou okrouhlá nebo elipsoidní, endospermu mají málo nebo vůbec ne.

Význam.

Za příznivých podmínek se rychle šiří a v oblastech kde se řádně nečistí osivo, nestřídají se plodiny nebo se nedostatečně zpracovává půda (orba, vláčení) se stává nepříjemným plevelem v obilovinách, lnu nebo pícninách.  Semena obsahují olej který se u některých druhů (např. u lničky seté) využívá v gastronomii, kosmetice i průmyslu, tyto druhy lničky se začínají pěstovat a šlechtit.

Taxonomie.

V České republice rostou čtyři druhy lničky: V minulosti na našem území rostl ještě jeden druh, který je v současnosti již nezvěstný:

Externí odkazy.

Lnička ("Camelina") je rod brukvovitých, dosud převážně planě rostoucích rostlin rozšířených téměř po všech kontinentech, jejíchž některé druhy se semeny bohatými na olej skýtají perspektivu ekonomického pěstování.

Camelina is a genus within the flowering plant family Brassicaceae. The "Camelina" species, commonly known as false flax, are native to Mediterranean regions of Europe and Asia. Most species of this genus have been little studied, with the exception of "Camelina sativa", historically cultivated as an oil plant. Heinrich Johann Nepomuk von Crantz was the first botanist to use the genus "Camelina" in his classification works in 1762. As a way to reduce fossil fuel emissions, the US Navy tested a 50-50 mix of jet aviation fuel and biofuel derived from camelina seeds in 2010. A study published in December 2016 explained that the current low price of conventional kerosene-based jet fuel makes it cost-prohibitive for commercial airlines to use camelina-based jet fuel. The study said substantial government intervention would be one way to create a market for camelina, by combining 9 percent government subsidy on camelina crop production, with 9 percent tax on the conventional fuel.


Klubová kariéra.

Debreceni VSC.

Fotbalovou profesionální dráhu zahájil Balázs Dzsudzsák v klubu Debreceni VSC v roce 2004. Během svého půsebení zde vyhrál s klubem třikrát nejvyšší maďarskou fotbalovou soutěž a třikrát maďarský Superpohár (2005, 2006, 2007).

PSV Eindhoven.

24. října 2007 odešel do zahraničí do nizozemského klubu PSV Eindhoven, s nímž podepsal pětiletou smlouvu. Debutoval v lize 12. ledna 2008 proti Feyenoordu Rotterdam (výhra 1:0). S PSV vyhrál nejvyšší nizozemskou ligovou soutěž Eredivisie ve své první sezóně 2007/08 a také Johan Cruijff Schaal (nizozemský Superpohár) v roce 2008.

Anži Machačkala.

12. června 2011 přestoupil do ruského klubu Anži Machačkala, kde podepsal čtyřletý kontrakt. Debutoval 6. srpna 2011 proti celku Tom Tomsk (výhra 2:0). V Machačkale nastoupil v celkem 8 zápasech, aniž by se střelecky prosadil, většinou střídal. 27. srpna utrpěl zlomeninu klíční kosti při střetu s protivníkem v zápase s Rostovem. Toto zranění jej vyřadilo ze hry do konce sezóny.

Dynamo Moskva.

12. ledna 2012 přestoupil za 19 milionů € do ruského klubu Dynamo Moskva, tento přestup z něj udělal nejdražšího maďarského hráče v historii. Debutoval 9. března 2012 proti CSKA Moskva a v 75. minutě založil gólovou akci, která vedla k vyrovnání na konečných 1:1. Svou první branku v dresu moskevského Dynama vstřelil v 75. minutě proti Tereku Groznyj. V následujícím kole 26. srpna 2012 si zaknihoval úspěšný zápas proti Lokomotivu Moskva, když jeden gól vsítil a na další dva přihrál, díky čemuž Dynamo zvítězilo 3:2.

Bursaspor.

V srpnu 2015 přestoupil z Ruska do tureckého klubu Bursaspor.

Reprezentační kariéra.

Balázs Dzsudzsák nastupoval za některé mládežnické výběry Maďarska.

A-mužstvo.

V A-mužstvu debutoval 2. června 2007 v kvalifikačním zápase v Héraklionu proti domácímu týmu Řecka. Nastoupil na hřiště v 79. minutě za stavu 2:0 pro domácí tým, tímto výsledkem střetnutí také skončilo. První gól vstřelil 24. května 2008 opět v zápase proti Řecku, tentokrát se Maďarsku podařilo odčinit na domácí půdě minulou porážku a zvítězilo 3:2. Dzsudzsák se prosadil ve 47. minutě, když vyrovnával na průběžných 1:1.  10. září 2013 se jedním gólem v domácím kvalifikačním utkání proti Estonsku podílel na vysoké výhře 5:1, Maďarsko drželo dva zápasy před koncem kvalifikace druhou příčku základní skupiny D, která dávala velké šance na postup do baráže na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kam se však Maďaři neprobojovali.  S maďarským národním týmem slavil v listopadu 2015 postup z baráže na EURO 2016 ve Francii. Německý trenér maďarského národního týmu Bernd Storck jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii. Maďaři se ziskem 5 bodů vyhráli základní skupinu F. V osmifinále proti Belgii se po porážce 0:4 rozloučili s turnajem. Dzsudzsák na šampionátu dvakrát skóroval (proti Portugalsku).

Balázs Dzsudzsák (* 23. prosince 1986, Debrecín, Maďarsko) je maďarský fotbalový záložník a reprezentant, který v současnosti hraje za turecký klub Bursaspor.

Balázs Dzsudzsák () born 23 December 1986) is a Hungarian professional footballer who plays for Al Ain and the Hungary national team.


Děj.

Divizní velitel "Sergej Kotov" (hraný Nikitou Michalkovem), přesvědčený komunista, hrdina ruské občanské války, člen staré gardy bolševiků a přímý spolupracovník Josifa Stalina, tráví odpočinkový letní den se svou rodinou, manželkou "Marusjou" (hranou Ingeborgou Dapkūnaitovou) a dcerou "Naďou" (hranou Michalkovovou vlastní dcerou Naděždou Michalkovovou), v rodinném sídle, kde vyrůstala jeho manželka a kde jsou její příbuzní a známí z dětství a kde také do jisté míry přežívá duch intelektuální společnosti předrevolučního období.  Nejprve je idyla přerušena zoufalým zemědělcem, který se od Kotova dožaduje pomoci proti vojenskému cvičení, které se začalo odehrávat na polích se pšenicí a hrozí zničit úrodu. Kotov se neochotně rozhodne pomoci, dojede na místo a za pomoci vypůjčené vojenské čepice se nechá poznat od vedoucího důstojníka, který zná jeho propagační portréty s čepicí a z profilu. Vyžádá si spojení na velitele operace, kterým je maršál SSSR Michail Tuchačevskij, jehož oslovuje důvěrně „Míšo“ a přesvědčí ho, aby cvičení přesunul jinam. Je dále středem všeobecného obdivu a zásah potěší i jeho manželku.  Po návratu do domu zpět se objeví další překvapení. Po letech se vrací "Miťa" (hraný Olegem Meňšikovem), který v domě vyrůstal jako žák Marusjina otce a později byl Marusjiným nápadníkem, než bez vysvětlení zmizel. Všichni se s ním znají a vítají ho a vychází najevo, že ho odjinud zná dokonce i Kotov. Pro Marusju je setkání emociálně vyčerpávající (později vychází najevo, že se kvůli jeho zmizení dokonce pokusila o sebevraždu a dlouho trvalo, než se z něj vzpamatovala), malé Nadě je představen jako „strýc Miťa“.  V rámci výpravy na místní přírodní koupaliště, která končí humornou scénou cvičení civilní obrany proti plynovému útoku, Miťa Marusje připomíná šťastné mládí, což ona opět těžce nese. Po návratu vypráví Miťa Nadě „pohádku“, kde líčí svůj příběh, ovšem s jmény zúčastněných říkanými pozpátku. Vychází najevo, že když se vrátil z prohrané Ruské občanské války, kde bojoval coby šlechtic a antikomunista na straně belogvardějců, a chtěl si vzít Marusju a usadit se, byl za přispění samotného Kotova donucen odejít sloužit do Čeky a to pod pohrůžkou represí možná nejen proti sobě, ale i proti svým blízkým.  Marusja to pochopí a je na Kotova naštvaná, ale ten se obhajuje a tak se zase usmíří. Poté vychází najevo, že Miťa nepřijel jen z nostalgie za dávnými přáteli, ale přijel jako důstojník NKVD s rozkazem odvézt Kotova a že auto si pro ně přijede za dvě hodiny. Je jasné, že jde o vážnou věc, ale muži se dohodnou tvářit se před ostatními jakoby nic.  Když se ovšem při hraní kopané ztratí míč a oni se potkají opět sami dva, začnou se navzájem obviňovat: Miťa Kotovovi vyčítá, že mu sebrali nejen Marusju, ale i jeho povolání, čest a lásku k vlasti. Kotov naopak Miťovi vysvětluje, že zatímco on se vždy držel svých ideálů, tak Miťa se ještě před Kotovovým přispěním nechal přesvědčit ke zradě a pomohl unést z Paříže osm významných osobností ruského exilu, aby pak mohly být v Rusku bez soudu popraveny. A obviňuje Miťu, že jeho skutečnou motivací byly peníze, že se stal koupeným zrádcem. Kotov předpokládá, že se Miťa vrátil kvůli své osobní pomstě a je si proto jistý, že je nedotknutelný a nic mu nehrozí. Když mu ten hrozí, že mu to pak při mučení připomene, tak dokonce Miťu udeří – ale konflikt je narušen Naďou a oba muži se opět tváří jako přátelé. Před odjezdem ještě Kotov stihne absolvovat přísahu „svého“ pionýrského oddílu Stalinovi.  Ve svém absurdním divadle Miťa s Kotovem pokračují, i když přijede osobní automobil s pracovníky NKVD, kteří se vydávají za pracovníky oblastní filharmonie. Rozlučka probíhá ve veselém duchu a zpěvu písní. Malé Nadě je povoleno odřídit auto až do nejbližší zatáčky a ona se těší, že půjde s tatínkem do ZOO jindy, když to teď kvůli jeho odjezdu nejde. Zvláště po Nadině opuštění auta už ovšem Miťa zcela opouští přátelské přetvařování.  Automobil dojede k místu, kde je cesta zablokována náklaďákem, jehož zoufalý řidič už celý den hledá místo, kde měl složit náklad. Kotov mu chce poradit, ale jeden pracovník NKVD Kotova zkusí zadržet v autě. Kotov ho praští a tak se něj všichni vrhnou, zbijí ho a spoutají. Řidiče nakladního auta pak příslušník NKVD zastřelí, protože byl svědkem toho, jak Kotova v autě zmlátili příslušníci NKVD až do krve.  Závěrečná scéna zachycuje Miťův pokus o sebevraždu a následné titulky oznamují, že Kotov se přiznal a byl v srpnu 1936 popraven, jeho manželka byla odsouzena na deset let a zemřela v gulagu v roce 1940 a Naďa sice byla zatčena spolu s matkou, ale dožila se rehabilitace v roce 1956 během Chruščovovského tání.

Unaveni sluncem ( – "Utomljonnyje solncem") je ruský film z roku 1994 režiséra Nikity Michalkova, který zde hraje i hlavní roli. Druhou hlavní roli hraje Oleg Meňšikov a další významné role hrají Ingeborga Dapkūnaitová a Michalkovova vlastní dcera Naděžda Michalkovová. Film, který se odehrává během jednoho letního dne roku 1936, umělecky zachycuje rodinnou atmosféru v rodině vysokého důstojníka v době Velké čistky v Rudé armádě.

Burnt by the Sun (, translit. "Utomlyonnye solntsem", literally "wearied by the sun") is a 1994 film by Russian director and screenwriter Nikita Mikhalkov and Azerbaijani screenwriter Rustam Ibragimbekov. The film depicts the story of a senior Red Army officer, played by Mikhalkov, and his family during the Great Purge of the late 1930s in the Stalinist Soviet Union. It also stars Oleg Menshikov, Ingeborga Dapkūnaitė and Mikhalkov's daughter Nadezhda Mikhalkova.


Složení zavěšené podhledové konstrukce.

Kotvení.

Kotvením rozumíme připevnění podhledu k nosným částem stavební konstrukce. Volba způsobu kotvení je odvislá od materiálu nosné konstrukce. Do železobetonových stropů jsou podhledy kotveny hmoždinkami různých typů, nebo jsou připevňovány do prvků, které jsou osazeny do bednění před zabetonováním. K připevnění podhledu do dřevěných konstrukcí slouží hřebíky nebo vruty. Obklady, tj. podhledy které se umísťují přímo na strop, se obvykle lepí, případně se lepí a přikotvují.

Závěsy.

Závěsy jsou prvky, na kterých je podhledová konstrukce zavěšena. Nejčastěji jsou vyráběny z oceli s různou povrchovou úpravou. Závěsy by měly umožnit rektifikaci zavěšované konstrukce do určené roviny. Délka závěsů odvisí od potřebné světlé výšky dutiny mezi spodním lícem nosné konstrukce a zavěšeným podhledem.

Nosná kostra, nosný rošt.

Nosná kostra je nejčastěji provedena z ocelových, nebo lehčích hliníkových nosníků (profilů).

Plášť.

Na nosnou konstrukci se připevňují prvky pláště, které mohou mít formu desek, rovných či tvarovaných kazet, nebo také lamel. Vytváří se tak bezesparé podhledové desky, nebo skládané podhledy kazetové nebo lamelové (ty jsou nejvíce užívány u akustických podhledů).  Pro výrobu prvků pláště se používá sádrokarton, tvrzený polyuretan, dřevotřískové desky, minerální desky, ocelové nebo hliníkové plechy.

Doplňky (příslušenství).

Podhledy doplňují obvykle plochá osvětlovací tělesa, mřížky vzduchotechniky, hlásiče požáru aj.

Napínaný stropní podhled.

Zvláštním druhem velmi lehkého podhledu jsou napínané podhledy. Jedná se o pevnou fólii, na jejímž okraji je připájená plastová lišta. V prostorách a podhledem se po obvodu připevní ke zdi hliníkové profily a fólie se pomocí lišt na okrajích začne upevňovat do profilů. Vzniká tak efektní bezesparý podhled.

Podhled je v obecném významu spodní plocha vodorovné (stropní) nebo šikmé (schodišťové, střešní) nosné konstrukce stavby. Viditelné části této plochy jsou zpravidla upravovány tak, aby působily esteticky. Nejčastějšími úpravami jsou omítky, nátěry a obklady. Jsou-li na stropě upevněny potrubní rozvody a elektrické kabely, pak je často potřeba je zakrýt či ochránit před požárem. Provádí se to samostatnou konstrukcí, které říkáme podhledová konstrukce, zjednodušeně podhled.

A dropped ceiling is a secondary ceiling, hung below the main (structural) ceiling. It may also be referred to as a drop ceiling, T-bar ceiling, false ceiling, suspended ceiling, grid ceiling, drop in ceiling, drop out ceiling, or ceiling tiles and is a staple of modern construction and architecture in both residential and commercial applications.