Život.

Jeho otec byl velkostatkář a průmyslník. K hudbě ho přitáhla matka, klavíristka, a zejména strýc, houslista budapešťské opery. Malý Miklós se tak v raném věku naučil hrát na violu a klavír a již od osmi let veřejně vystupoval. V roce 1925 se zapsal na univerzitu v Lipsku, kde nejprve studoval chemii, na přání otce. Ale už po roce přešel na tamní konzervatoř. Po studiích žil nějakou dobu ve Francii a od roku 1935 ve Spojeném království. Právě tam začal komponovat filmovou hudbu. Jeho raná tvorba byla přitom silně inspirována pracemi krajanů Bély Bartóka a Zoltána Kodályho.  Roku 1936 složil v Británii svůj první hudební doprovod k filmu. Šlo o snímek "Rytíř beze zbraně". Natolik zaujal svého krajana, filmového režiséra Alexandra Kordu, že ten mu nabídl práci na dalším filmu, dobrodružném snímku "Čtyři pírka", režírovaném jeho bratrem Zoltánem Kordou.  Rózsovým nejpropracovanějším raným dílem je však hudba k filmu "Zloděj z Bagdádu", na níž pracoval v letech 1939-1940 nejprve v Londýně, po vypuknutí druhé světové války pak v Hollywoodu, kde se rok nato natrvalo usadil. Toto dílo mu přineslo jeho první nominaci na Oscara (film vyhrál Oscary tři, ale za hudbu nakonec nikoli). Spolupráce se Zoltánem Kordou pokračovala filmy "Kniha džunglí" (poprvé v jeho kariéře tato hudba vyšla i na desce jako soundtrack) a "Sahara".  Ve 40. letech napsal hudební doprovod k několika noirovým filmům ("Pojistka smrti", "Zabijáci", "Obnažené město", "Asfaltová džungle"). Šlo většinou o hudbu vyznačující se pochmurností a tíživou, znepokojující atmosférou.  Ve filmech "Ztracený víkend" a "Rozdvojená duše" z roku 1945 použil elektronického nástroje tereminu, který dokázal vytvořit efekt "nadpřirozena". Ve "Ztraceném víkendu" vyjadřuje zvuk tereminu nezvladatelnou touhu alkoholika dát si další skleničku. V Hitchcockově psychologicky laděné "Rozdvojené duši" ho zase využil ve scénách iracionálního chování hrdiny. Hudební postupy, které zde Rózsa jako první použil, se zakrátko začaly běžně využívat především v hororech a thrillerech. Za oba filmy byl nominován na Oscara a za "Rozdvojenou duši" ho Rózsa i získal.  Už o dva roky později se mohl radovat z druhé zlaté sošky, a to za hudbu k dramatu "Dvojitý život". Hudba v úvodních titulcích přitom připadala producentům filmu "příliš modernistická" a chtěli ji odstranit, což se nestalo jen díky Rózsově ostrému protestu. Stejně se vzbouřil režisér George Cukor.  V letech 1948-1962 zastával pozici hlavního skladatele firmy MGM. Otevřely se mu tím velké možnosti. Když na počátku 50. let kvůli nástupu televize filmový průmysl zaznamenal odliv diváků z kin, rozhodli se hollywoodští filmaři znovu přilákat masy natáčením epických velkofilmů, vyznačujících se obrovským rozpočtem. Toto období bylo i vrcholem Rózsovy práce. Hned ve svém prvním takovém projektu, "Quo Vadis", se pokusil hudbu k filmu přizpůsobit hudební tradici epochy, v níž se děj odehrává, což byl do té doby nevídaný jev. Studoval tedy hudbu Starého Říma a Řecka a dokonce sám dohlížel na výrobu hudebních nástrojů, které byly při nahrávání použity. V dalším historickém velkofilmu "Ivanhoe" odehrávajícím se ve 12. století se rozhodl použít středověké normanské skladby. O fenoménu Rózsou objevené "hudební autentičnosti" se začalo široce diskutovat (byl pochopitelně i předmětem kritiky), ale ve své době se "autentičnost" osvědčila natolik, že stejně jako Rózsa začali postupovat i ostatní filmoví skladatelé. Pro Rózsu však nešlo o dogma: Při adaptaci Shakespearova "Julia Caesara" se mohl rozhodnout pro hudbu Starého Říma nebo alžbětinského období, avšak zvolil zcela moderní pojetí.  Vrcholem jeho "epického období" byla hudba k velkofilmu "Ben Hur" režiséra Williama Wylera. Nejnákladnější film své doby se dočkal tehdy rekordních jedenácti Oscarů, přičemž jedna ze zlatých sošek zamířila (potřetí a naposledy) i do Rózsových rukou. Na zkomponování hudby k tomuto snímku dostal jeden rok, což je čas na hollywoodské poměry zcela mimořádný. Také prostor byl neobvyklý: už úvodní titulky podkresluje velkolepá sedmiminutová předehra. V partituře se střídají "římské motivy" s vojenskými pochody a éterické motivy doprovázející postavu Krista (respektive jeho blízkosti).  V dalším filmu, tentokrát vyloženě zaměřeném na Ježíše, "Král králů", ovšem zvolil jiný postup, postava Ježíše je podkreslována hudbou monumentální.  Za hudbu k filmu "El Cid" byl naposledy nominován na Oscara. Atmosféru středověkého Španělska vykreslil skladbami, které objevil v tamních klášterních knihovnách.  Za Rózsovo poslední velké dílo bývá považována hudba k biblickému snímku "Sodoma a Gomora". Film však divácky příliš neuspěl a předznamenal blížící se konec éry velkofilmů. V následujících letech se již méně věnoval práci pro film a upřednostnil koncertní tvorbu, kde začal mnohem více než dříve používat motivy z maďarské lidové hudby. Ve filmu tak učinil jen jednou, v zapomenutém sci-fi thrilleru "The Power" z roku 1968.  Celý život se vyhýbal skládání hudby k westernům a komediím, výjimku udělal až ve svém zcela posledním filmovém počinu, když složil "noirovou hudbu" k parodii "Mrtví muži nenosí skotské sukně", kde vlastně parodoval sám sebe, neboť typické hudební noirové postupy založil on.  Od roku 1943 až do své smrti byl ženatý s Margaret Finlansonovou, se kterou měl dceru Juliet (* 1945) a syna Nicholase (* 1946).  Rózsa zemřel roku 1995, pohřben byl na známém hollywoodském hřbitově Forest Lawn.  Jeho žákem byl skladatel filmové hudby Jerry Goldsmith.

Miklós Rózsa (18. duben 1907, Budapešť - 27. červenec 1995, Los Angeles) byl maďarský hudební skladatel, který proslul především jako skladatel filmové hudby. K nejslavnějším patří hudba k filmu "Ben Hur". Během své kariéry byl sedmnáctkrát nominován na Oscara, třikrát na Zlatý glóbus a jednou na cenu Grammy. Třikrát Oscara získal.

Miklós Rózsa (; 18 April 1907 – 27 July 1995) was a Hungarian-American composer trained in Germany (1925–1931) and active in France (1931–1935), the United Kingdom (1935–1940) and the United States (1940–1995), with extensive sojourns in Italy from 1953 onward. Best known for his nearly one hundred film scores, he nevertheless maintained a steadfast allegiance to absolute concert music throughout what he called his "double life" (Rózsa, "Double Life: The Autobiography of Miklós Rózsa" [Tunbridge Wells: Baton Press, 1982), p. 9].)


Pozorování.

Na obloze se nachází v severovýchodní části souhvězdí, 20' severozápadně od hvězdy s magnitudou 3,9 V382 Carinae. Hvězdokupa je velmi bohatá, viditelná pouhým okem jako jasná skvrna protažená východo-západním směrem a nachází se 3 stupně severovýchodně od jasné mlhoviny Carina. Pouhým okem je viditelná i za ne zcela tmavých nocí a dokonce i z příměstských oblastí. Již triedrem 10x50 je možné ji rozložit na spoustu slabých hvězd rozdělených do dvou skupin: chudší západní skupině vévodí dvě hvězdy osmé magnitudy a ve východní skupině vystupuje dvojhvězda sedmé magnitudy. Amatérský astronomický dalekohled ukáže stovky hvězd až do 12. magnitudy. Hvězdokupa je tak rozlehlá, že v okulárech s malým zorným polem není vidět celá najednou. Proto je k jejímu pozorování nejvhodnější triedr se středním zvětšením nebo ještě lépe malý hvězdářský dalekohled.  Kvůli její velké jižní deklinaci není hvězdokupa vůbec pozorovatelná v mnoha obydlených oblastech severní polokoule, jako je Evropa a téměř celá severní Amerika; v obydlených oblastech jižní polokoule je naopak cirkumpolární. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od ledna do června.

Historie pozorování.

Tento nebeský objekt nalezl a popsal Nicolas-Louis de Lacaille v lednu 1752 a později byla pojmenována působivým jménem Studna přání, díky její podobnosti s blyštícími se stříbrnými mincemi na dně studny přání. Dá se předpokládat, že hvězdokupa byla pozorována již ve starověku, díky její značné jasnosti; navíc se v těch dobách v oblasti kolem Středozemního moře ukazovala nad obzorem a do jižnější polohy se dostala až později kvůli precesi zemské osy. Později ji znovu pozoroval James Dunlop, který ji sledoval dalekohledem z jižní polokoule, a po něm John Herschel, který ji zapsal do svého katalogu.

Vlastnosti.

Hvězdokupa obsahuje více než 670 hvězd, kterých je většina bílých spektrální třídy A, ale některé jsou žluté se spektrální třídou F. Metalicita jejích hvězd je podobná Slunci. NGC 3532 se nachází ve vzdálenosti kolem 1 600 světelných let a vůči okolním objektům se tedy nachází na pozadí, leží až v rameni Střelce Mléčné dráhy. Její celková magnituda je 3,0.  Její stáří je zhruba 300 milionů let, tedy uprostřed mezi stářím M37, která má 200 milionů let, a hvězdokupy Jesličky, staré 400 milionů let. Celková hmotnost hvězdokupy je kolem 2 000 hmotností Slunce a je zvláště bohatá na bílé hvězdy spektrální třídy A. Obsahuje také velké množství dvojhvězd, jak poznamenal už John Herschel.  Ve směru pohledu na tuto hvězdokupu se nenachází hustá mračna kosmického prachu, což umožňuje její snadné studování. Studie na nalezení a určení přítomnosti bílých trpaslíků v této hvězdokupě zjistila čtyři možné bílé trpaslíky.

NGC 3532 (také známá jako Wishing Well Cluster (Studna přání) nebo Caldwell 91) je jasná otevřená hvězdokupa v jižním souhvězdí Lodního kýlu vzdálená přibližně 1 600 světelných let. Objevil ji francouzský astronom abbé Nicolas-Louis de Lacaille v roce 1751.

NGC 3532 (Caldwell 91), also commonly known as the Pincushion Cluster, Football Cluster, the Black Arrow Cluster and the Wishing Well Cluster, is an open cluster some 405 parsecs from Earth in the constellation Carina. Its population of approximately 150 stars of 7th magnitude or fainter includes seven red giants and seven white dwarfs. On 20 May 1990 it became the first target ever observed by the Hubble Space Telescope. A line from Beta Crucis through Delta Crucis passes somewhat to the north of NGC 3532. The cluster lies between the constellation Crux and the larger but fainter "False Cross" asterism. The 4th-magnitude Cepheid variable star x Carinae (V382 Car) appears near the southeast fringes, but it lies between the Sun and the cluster and is not a member of the cluster.


Kariéra.

Narodil se 22. října 1987 v litevském hlavním městě Vilniusu. Jeho otcem byl bubeník populární hardrockové skupiny Plackartas. Donatas Montvydas se účastnil již dětských soutěží, např. Dainų dainelė (Píseň písní). Studoval na hudební škole Balys Dvarionas. Vyhrál národní televizní soutěže Lietuvos dainų dešimtukas (Top 10 litevských písní) a Iššūkis žvaigždėms (Výzva pro hvězdy), poté upoutal porotu i publikum v televizním projektu Žvaigždžių duetai (Hvězdné duety) a koncem roku 2010 vyhrál také v televizní soutěži Šok su manimi (Tanči se mnou). Roku 2011 si odnesl hlavní cenu z mezinárodního hudebního festivalu Slavjanskij Bazar v běloruském Vitebsku a téhož roku se probojoval do finále soutěže New Wave 2011, kde z šestnácti soutěžících získal pro Litvu 12. příčku.  Opakovaně se účastnil národního kola Eurovizijos (Eurovize). V roce 2009 skončil na druhém místě, o rok později byl po semifinále diskvalifikován kvůli nesplnění termínu pro zveřejnění písně. V roce 2011 dosáhl na čtvrtou příčku s duetem s litevským reprezentantem Eurovision Song Contest 2009 Sashou Sonem. A konečně v roce 2012 národní kolo vyhrál a s písní „Love Is Blind“ reprezentoval Litvu na Eurovision Song Contest 2012 v ázerbájdžánském Baku. Z druhého semifinále na 3. postupovém místě se 104 body prošel do velkého finále a v něm obsadil se 70 body celkově 14. příčku.  Po návratu ze soutěže vydal debutové album "Donny Montell" a o rok později další s názvem "Norim Dar". Od roku 2013 se stal také porotcem soutěže Hlas Litvy a v roce 2016 natáčel materiál pro třetí album "#BLCK". Dne 12. března 2016 po desetitýdenním klání znovu zvítězil ve finále národní soutěže Eurovizijos, kde získal maximum bodů od poroty i diváků. Tím se už podruhé kvalifikoval do Eurovision Song Contest 2016 ve švédském Stockholmu, kde reprezentoval Litvu s písní „I’ve Been Waiting for This Night“. Tentokrát postoupil z druhého semifinále na 4. příčce s 222 body a ve finále s 200 body dosáhl na 9. místo.

Donny Montell, občanským jménem Donatas Montvydas (* 22. října 1987 Vilnius, Litva), je litevský zpěvák. Reprezentoval Litvu v mezinárodní soutěži Eurovision Song Contest 2012 a opět v roce 2016.

Donatas Montvydas (born 22 October 1987), better known by his stage name Donny Montell, is a Lithuanian singer-songwriter who represented Lithuania at the Eurovision Song Contest 2012, held in Baku, Azerbaijan. He did so for a second time in 2016, when he represented his country in Stockholm, Sweden.


Výška.

Rezidence má v New Yorku nejvýše postavenou střechu a převyšuje tím i One World Trade Center. Budova má rozlohu přibližně 28 000 m, rozloha apartmánu v posledním patře je 280 m a výška stropu 3,8 metru. Mrakodrap má poměr výšky k šířce 1:15, což z něj dělá jeden z nejtenčích mrakodrapů na světě.

Popis.

Návrh konstrukce byl koncipován architektem Rafaelem Viñolym, který byl inspirován odpadkovým košem rakouského designéra z roku 1905. Budova zachází do extrémního minimalismu, její tvary vychází ze čtverce. Půdorys budovy je čtvercový, okna v bytech velká 3x3 metrů jsou také čtvercová. Každé patro má 24 oken rozdělených po šesti na každé straně. Interiéry jsou navrženy společností Deborah Berke a firmou Bentel & Bentel, která rovněž navrhla Eleven Madison Park nebo Gramercy Tavern.  Budovu tvoří železobetonové jádro, ve kterém jsou výtahové šachty a veškeré rozvody. Z jádra ční vyztužený železobetonový skelet, díky kterému nemusí být v bytech umístěny žádné nosníky.

Interiér.

Vybavení budovy zahrnuje golfový trenažér o velikosti 12 metrů, soukromou jídelnu a promítací místnost, bazén dlouhý 22,5 metru, wellness centrum, kinosál a vinné sklepy. Celkem je zde 104 bytů. V nejvyšších patrech jsou byty po jednom, nižší patra mají nejčastěji v jednom patře dva byty.

Odezvy.

Názory na mrakodrap se různí jak mezi profesionály tak laiky. Kvůli strohému designu mnozí pochybují o architektonické hodnotě budovy. Někteří newyorčané kritizují stavbu, neboť se domnívají, že symbolizuje rostoucí náklady na život v New Yorku. Módní konzultant Tim Gunn popsal budovu jako jen tenký sloup, co potřebuje malou čepici. Kritik architektury Justin Davidson zpochybnil tvůrčí hodnotu budovy.

432 Park Avenue je rezidenční mrakodrap v newyorském Midtown Manhattanu, který má výhled na Central Park. Je vysoký 425,5 metrů, má 91 pater a nachází se v něm 104 bytů. Na střeše je terasa, uvnitř jsou restaurace, lázně, vinné sklepy, kinosál a konferenční místnosti. Stavba budovy začala v září 2011, dokončena byla 23. prosince 2015, přičemž svého vrcholu dosáhla již 10. října 2014. Budovu navrhla architektonická kancelář SLCW Architects a Rafael Viñolym, investor byl Harry B. Macklowe. Jedná se o nejvyšší obytnou budovu světa.

432 Park Avenue is a residential skyscraper at 57th Street and Park Avenue in Midtown Manhattan, New York, overlooking Central Park. The tower was developed by CIM Group and Harry B. Macklowe and designed by Rafael Viñoly. It features 125 condominiums as well as amenities such as a private restaurant for residents. 432 Park Avenue sits on Billionaires' Row and has some of the most expensive residences in the city, with the median unit selling for tens of millions of dollars.


Pozorování.

NGC 4775 je docela jasná hvězdokupa na hranici viditelnosti pouhým okem, za velmi dobrých podmínek je možné ji vidět bez přístrojů jako rozostřenou hvězdu. Hvězdokupu je možné snadno najít zhruba 10 stupňů východně od jasné hvězdy Alfa Centauri, severně od hvězd Jižního trojúhelníku. Za tmavých nocí stačí k jejímu rozložení na jednotlivé hvězdy triedr 10x50, malý dalekohled ji zcela rozloží na jednotlivé hvězdy i při malém zvětšení. Skládá se ze dvou hvězd s magnitudou 7 a patnácti hvězd 9. magnitudy rozesetých podél osy mířící od severozápadu k jihovýchodu, což jí dodává protažený vzhled.  Kvůli její velké jižní deklinaci není hvězdokupa vůbec pozorovatelná v mnoha obydlených oblastech severní polokoule, jako je Evropa a téměř celá severní Amerika; v obydlených oblastech jižní polokoule je naopak cirkumpolární. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze jižní polokoule je od května do listopadu.

Historie pozorování.

NGC 6025 nalezl Nicolas-Louis de Lacaille 5. března 1752, který ji popsal jako skupinu tří velmi malých hvězdiček obklopených mlhovinou a zařadil ji do svého katalogu vydaného v roce 1755, ve kterém shromáždil výsledky svého pozorování jižní oblohy z Kapského Města. Později ji znovu pozoroval James Dunlop, který dosáhl jejího úplného rozložení na hvězdy, takže zcela zmizel vzhled mlhoviny.

Vlastnosti.

Hvězdokupa nejeví známky středového zhuštění a je značně protažená severojižním směrem. Obsahuje zhruba 140 hvězd rozmístěných v okruhu 15', rozměr tohoto objektu ve vzdálenosti 756 parseků (2 460 světelných let) je tedy kolem 11 světelných let. Její nejjasnější hvězdy jsou 7. magnitudy a jsou dobře viditelné i triedrem. Její odhadované stáří je 90 milionů let, tedy téměř stejné jako u hvězdokupy Plejády.  Nejjasnější hvězda má katalogové označení HD 143448, je to modrá hvězda hlavní posloupnosti třídy B1Ve a vyskytla se domněnka, že se jedná o modrého opozdilce, který vznikl spojením dvou hvězd. Krom toho stojí za zmínku další tři hvězdy se zvláštními vlastnostmi a několik spektroskopických dvojhvězd.

NGC 6025 (také známá jako Caldwell 95) je jasná otevřená hvězdokupa v souhvězdí Jižního trojúhelníku vzdálená přibližně 2 700 světelných let. Objevil ji francouzský astronom abbé Nicolas-Louis de Lacaille v roce 1751.

NGC 6025 (also known as Caldwell 95) is an open cluster located 2,700 light years away in the Triangulum Australe constellation. It was discovered by Abbe Lacaille in 1751 or 1752 during his South Africa tour.


Život.

Laureano José de Torres Ayala a Duadros Castellanos se narodil v roce 1645 v Seville, ale vyrůstal v Madridu, kde se jeho rodiče usadili, v jeho dětství. Jeho otec byl soudcem roku 1693 v Seville a guvernérem venezuelské Méridy a La Gritě. Měl tři bratry, Pedra Ignacia, Cristóbala a Diega Torres Ayala y Quadros. Během svého mládí se přidal ke španělské armádě.  V červnu 1693 se účastnil expedice na Floridu, během níž překročili hrabství Okaloosa, tudíž byl jedním z prvních Evropanů, kteří kdy vstoupili do západní Floridy. Dne 21. září 1693 se stal 30. guvernérem Floridy. Jako jeho předchůdci i Ayala pracoval na dostavění Castillo de San Marcos, které bylo dokončeno za jeho správy v roce 1695. Post guvernéra si udržel do roku 1699, kdy se vrátil do Španělska a jeho místo převzal José de Zúñiga y la Cerda.  Během let 1704 – 1707 se účastnil války o španělské dědictví, přičemž se zdržoval v Evropě. Dne 18. ledna 1707 se stal guvernérem Kuby. Na Kubě byl znepokojen jejími ekonomickými problémy. Španělský úředník a statkář Orri přišel s myšlenou, že by se tamější produkce tabáku mohla prodávat vládě. Tím by se zajistilo, že daň z tabáku by se vrátila na Kubu. Většina obchodníků prodávala tabák do Ameriky či do Španělska a Kuba tím pádem ztrácela zisk. Přestože tedy Orriova idea značně ztenčovala zisk Španělsku, Ayala ho plně podporoval a tím vznikl kubánský tabákový monopol.  Jeho guvernérský post byl přerušen 18. února 1711, kdy byl uvězněn auditorem Pablem Caverou pro korupci. Ayala byl uvězněn a poslán před španělského krále Filipa V. O dva roky později, 14. února 1713, byl propuštěn a opět ustanoven guvernérem Kuby. Během svého druhého funkčního období vykonával charitativní činnost. Založil La Casa de la Beneficiencia, domov pro žebráky a započal stavbu Hospital de San Lazaro.  Zemřel v roce 1722 v Havaně.

Laureano de Torres y Ayala (1645 – 1722) byl španělský rytíř Svatojakubského řádu, guvernér Floridy (1693 – 1699), Kuby (1707 – 1711) a voják. Během jeho působení na Floridě nechal dostavět Castillo de San Marcos.

Laureano de Torres y Ayala (1645–1722), Marquis of Casa Torres and Knight of Santiago, was a Spanish military officer and royal governor of "La Florida" (1693–1699) and of Cuba (1708–1711 and 1713–1716). During his administration in Florida, he completed the construction of the Castillo de San Marcos fortress in St. Augustine ("San Agustín"), the provincial capital.


Popis.

Nuzary jsou stálezelené nebo opadavé stromy dorůstající výšek až okolo 40 metrů, řidčeji keře. Listy jsou většinou vstřícné, řidčeji přeslenité nebo výjimečně střídavé, řapíkaté. Žilnatina je zpeřená, postranní žilky jsou u většiny druhů velmi husté a paralelní. Palisty jsou přítomny v podobě drobných žlázek. Květy jsou dvoustranně souměrné, uspořádané v latách složených z vijanů nebo vrcholíků, řidčeji jednotlivé a úžlabní. Kalich je pětičetný, tvořený nestejnými laloky. Jeden z laloků kalicha je zvětšený, na bázi se zahnutou, někdy vakovitou ostruhou. Koruna je bílá, žlutá, růžová nebo modrá, opadavá, tvořená jediným korunním lístkem, který může být až 6 cm široký ("Q. schomburgkiana"). Korunní lístek bývá široký, na bázi nehetnatý, obvejčitý až obsrdčitý. Někdy jsou také přítomny rudimenty ostatních korunních lístků v podobě 0,5 až 1 mm dlouhých struktur. Tyčinka je jediná, někdy jsou přítomna i drobounká staminodia. Semeník je svrchní, srostlý ze 3 plodolistů a se stejným počtem komůrek obsahujících po 4 až 24 vajíčkách. Plodem je tobolka pukající 3 chlopněmi. Semena mají jednostranné křídlo.

Rozšíření.

Rod zahrnuje asi 56 až 66 druhů. Je rozšířen v tropické Americe od Panamy a Guyany po Brazílii, Bolívii a Paraguay. Nuzary nejčastěji rostou v nížinných a nižších horských tropických deštných lesích, a to zejména v blízkosti řek, případně v poříčních galeriových lesích na savanách nebo v poloopadavých lesích. Řada druhů roste také v brazilském biotopu cerrado.

Význam.

Jádrové dřevo nuzarů je růžově hnědé nebo červenohnědé, řidčeji olivově hnědé, u některých druhů výrazně barevně odlišné od šedavé nebo žlutavé běli. U některých druhů je dosti trvanlivé. V Guyaně se obchoduje pod názvem "gronfoeloe". Má spíše omezený význam a je používáno na různé stavby a konstrukce, podlahy, v truhlářství a na dýhy. Vzhledem k obsahu oxidu křemičitého dochází při jeho opracování k otupování obráběcích nástrojů. Druh "Q. parviflora" má měkké a lehké dřevo, které se používá k výrobě kánoí.  Nálev z borky "Q. grandiflora" a "Q. parviflora" má antiseptické účinky, čaj z listů se používá při pálení žáhy.  Některé druhy se v tropické Americe vysazují jako okrasné a pouliční stromy, mezi jinými "Q. dichotoma", "Q. grandiflora", "Q. megalocarpa", "Q. multiflora" a "Q. parviflora". Druhy "Q. dichotoma", "Q. paraensis" a "Q. multiflora" se také používají k zalesňování degradovaných ploch.

Nuzar ("Qualea") je rod rostlin z čeledi kýlatcovité. Jsou to opadavé nebo stálezelené dřeviny se vstřícnými listy. Květy jsou dosti nápadné, zajímavé tím, že mají pouze 1 korunní lístek a 1 tyčinku. Rod zahrnuje asi 60 druhů a vyskytuje se v tropické Americe. Některé druhy jsou těženy pro dřevo, mají význam v místní medicíně nebo se vysazují jako okrasné dřeviny.

Qualea is a flowering plant genus in the family Vochysiaceae. These plants occur in the Neotropics and their wood makes good timber and firewood and is used in construction. Some species of "Qualea" have medicinal properties.


Mládí.

Taemin se narodil 18. července, 1993 v Soulu, Jižní Korea. V roce 2005 byl objeven společností SM Entertainment po úspěšném konkurzu na "SM Open Weekend Audition Casting" ve věku 12 let. V roce 2007 studoval čínštinu v Pekingu v Číně.

Osobní život.

V březnu 2011 přešel do Hanlim Multi Art School z jeho předchozí školy, Chungdam High School, aby přizpůsobil jeho hektický rozvrh se SHINee. Školu dokončil v únoru 2012, ale nebyl schopen se účastnit ceremoniálu kvůli činnosti SHINee. V současné době studuje obor Muzikál a Film, na Myongji University. Je věřící římského katolicismu a jeho křestní jméno je Francesco (František).

Kariéra.

SHINee.

V roce 2008 byl Taemin vybrán jako člen SHINee. Skupina měla oficiální premiéru 25. května 2008, v programu SBS Inkigayo.

Další.

Dne 19. září 2012 Taemin vydal své první OST, "U", jako drama "To The Beautiful You". 16. října 2012 bylo oznámeno, že se Taemin spolu s Eunhyukem a Henrym ze skupiny Super Junior, Hyoyeon z Girls' Generation a s Kaiem a Luhanem ze skupiny EXO zúčastní jako šestičlenný taneční tým pro Veloster s písní "Maxstep", z alba ze spolupráce mezi SM Entertainment a Hyundai. Video ukázka z písně byla vidět na PYL Younique 17. října, 2012.  V červnu 2013 vystupoval s Henrym a Kyuhyunem (Super Junior) se sólo písní "Past". V prosinci téhož roku se podílel na soundtracku seriálu "Prime Minister and I", "Steps". Píseň byla oficiálně představena dne 7. ledna 2014.  Dne 1. června vydal píseň "That Name" ve spolupráci s Jonghyunem (SHINee) pro OST na KBS2 pro "Who Are You: School 2015". Song debutoval na 36. místě na Gaon Singles Chart.

Herectví.

Taemin v roce 2009 v MBC vystupoval v komedii "Tae Hee, Hye Kyo, Ji Hyun" jako Junsu.  V prosinci 2011 se Taemin zúčastnil jako dabér pro korejský animovaný film s názvem "Outback" jako hlavní postava, Johnny bílá koala, spolu s kolegyní Sunny (Girls' Generation).

Televizní pořady.

V roce 2009 se objevil v televizních pořadech jako např." Idol Maknae Rebellion "vedle kolegů Onew, Jonghyun a Key (SHINee) v několika epizodách, spolu se členy dalších skupin, včetně umělců Dongho, Shorry J, Jinwoon, Yunhwa, Seunghyun a Mir.  V dubnu 2013 SM Entertainment oznámila, že Taemin bude se Son Na-Eun ze skupiny A-Pink hrát pár v reality show "We Got Married", kterým nahradili předchozí pár Kwanghee a Sunhwa.  Dne 8. února 2014 se vrátil s Immortal Song 2, kde nazpíval píseň "Wait a Minute" jako Joo Hyun-mi.  3. února 2015 byl potvrzen pro obsazení do první sezóny "Match Made in Heaven Returns". Dne 23. března byla oznámena jeho účast v estrádě Off to School.

Sólový debut.

Dne 25. července bylo oznámeno, že Taeminův oficiální sólový debut vyjde v srpnu. Oficiální hudební videoklip pro jeho titulní píseň "Danger" vyšel 15. srpna. 18. srpna Lee Taemin vydal své sólové mini album "Ace", které obsahuje šest písní.  V září roku 2015 se tvrdilo, že se Taemin připravuje na sólový comeback, který krátce poté potvrdil také na koncertu sám.  Dne 23. února, 2016 se vrátil se s jeho prvním albem "Press it", které obsahuje celkem deset skladeb, včetně titulní skladby "Press Your Number", na které se podílel známý zpěvák Bruno Mars.  Jeho japonský debut v podobě mini alba "Solitary Goodbye" vyšlo 27. června 2016. Na albu jsou 4 nové japonské písně a japonská verze "Press Your Number".  V září 2017 se objevil v japonském krimi dramatu Final Love: Even If You Disappear Tomorrow, pro který vytvořil i oficiální soundtrack.  Taeminovo druhé album "Move" bylo vydáno v říjnu 2017, které obsahuje i jeho dosud největší hit "Move". Album se umístilo na druhém místě na Gaon Album Chart a na třetím místě Billboard World Albums Chart. V prosinci téhož roku měl vystupovat na KBS Song Festivalu, ale kvůli úmrtí svého kolegy ze SHINee Jonghyuna svoji účast zrušil.  Dne 5. listopadu 2018 vydal své třetí album "Taemin". Dne 11. února 2019 vydal své druhé korejské EP "Want".

Lee Tae-min známý též jako Taemin (* 18. července 1993) je jihokorejský zpěvák, tanečník a herec. Debutoval jako zpěvák a hlavní tanečník ve skupině SHINee v květnu 2008. V roce 2009 započal svou hereckou kariéru s MBC komedií "Tae Hee, Hye Kyo, Ji Hyun", kde ztvárnil Junsu.

Lee Tae-min (born July 18, 1993), better known by the mononym Taemin, is a South Korean singer, actor, dancer and songwriter. He debuted at age 14 as a member of the group Shinee in May 2008, and has since gone on to become one of the best-selling artists in Korea. He began his acting career in 2009 with MBC's comedy "Tae-Hee, Hye-Kyo, Ji-Hyun" as Junsu. He is also a member of SM Entertainment supergroup, SuperM.


Bitva u řeky Marica.

Bulharsko bylo v té době pod tlakem turecké ofenzívy. Koncem září roku 1371 v bitvě u řeky Marica sultán Murad I. porazil spojené balkánské protiturecké armády pod vedením prilepského despoty Vukašina a jeho bratra Uglješi. V důsledku toho Severní Thrákie a oblast Zagory připadly Osmanské říši.

Postup Osmanské říše.

Ivan Šišman se stal vazalem tureckého sultána a musel mu dát svou sestru Keru Tamaru za „manželku“ (t. j. do harému). Musel opustit města Ichtiman, Samokov a Sofii a předat je sultánovi. Muradova armáda obsadila města Niš a Pirot a zastavila se až ve středu Bulharska.  Srbský král Lazar I., bosenský král a dobrudžský despota Ivanko nabídli bulharskému carovi vstup do svazu. V roce 1387 se jim společně podařilo Turky porazit u města Pločnik (dnes město v Srbsku). Turecká armáda však znovu zaútočila. Obsadila pevnosti na severovýchodě země podél Dunaje. Ivan Šišman se musel ještě více podřídit sultánovi.  Po prohraném boji na Kosově poli (v dnešním Srbsku) v červnu roku 1389 se carská vojska vrátila do Bulharska. Jejich porážka absolutně odevzdala Bulharsko Turkům.  V červenci roku 1393, po tříměsíčním obléhání padlo hlavní město Veliko Tarnovo. V té chvíli byl car Ivan Alexandr v pevnosti Nikopol.  Měsíce držel nad vodou toto poslední místo bulharské země, dokud se ho Turkům nepodařilo dobýt. Vstoupil do svazu s uherským králem Zikmundem. Později padl i Vidin a druhá bulharská říše se začala se hroutit. V roce 1395 Ivan Šišman dobrovolně odešel k sultánovi Muradovi do zajetí, kde i zemřel.

Ivan Šišman nebo Jan Šišman (; 1350/1 – 3. červen 1395) byl v letech 1371 až 1395 bulharský car. Ivan Šišman byl prvorozený syn z druhého manželství cara Ivana Alexandra. Po otcově smrti zdědil centrální část Bulharska, které se rozpadlo na nezávislé území Ivana Šišmana, vidinskou oblast pod vládou Ivana Stracimira a Dobrudžu pod vládou despoty Dobrotici.

Ivan Shishman () ruled as emperor (tsar) of Bulgaria in Tarnovo from 1371 to 3 June 1395. The authority of Ivan Shishman was limited to the central parts of the Bulgarian Empire.


První generace.

Aby rozšířila svůj úspěch na severoamerickém trhu, zahájila Honda v říjnu 1985 výrobu plnocenného modelu sedanu business třídy Legend, a rozhodla se tím přímo konkurovat značkám BMW a Mercedes-Benz, což bylo ještě na konci 70. let naprosto nepředstavitelné.  V únoru 1987 bylo představeno čtyřmístné kupé, jehož prodej v USA byl organizován prostřednictvím nové distribuční sítě luxusní značky Acura, vlastněné firmou Honda.  Legend byl původně vybaven benzínovým 2litrovým motorem V6 o výkonu 145 koňských sil, ale protože to zákazníkům nestačilo, šla do prodeje od září 1987 verze s 2,7-litrovým šestiválcovým motorem tvaru V o výkonu 180 koňských sil s točivým momentem s maximální hodnotou 226 Nm/4500 min. Za velmi dynamické zrychlení (100 km/h za 8,9 sec.) zaplatil vůz vysokou spotřebou pohonných hmot, která při jízdě ve městě (s automatickou převodovkou), může dosahovat až 15-16 litrů na 100 kilometrů, zatímco při rychlosti 90 až 120 km / h zůstává spotřeba benzínu v rozmezí 9-11 litrů na 100 km.

Druhá generace.

Model Legend byl vyvinut společností Honda především s cílem proniknout na perspektivní a prestižní severoamerický trh. Tohoto cíle bylo dosaženo, ale postupem času začal trh vyžadovat změnu „statusu“ tohoto vozu.  Proto byla v roce 1990 uvedena na trh druhá generace vozu z rodiny Legend. Délka vozu byla téměř 5 metrů, což mu dodávalo mnohem solidnější vzhled, než jeho předchůdci, který byl právem vnímán jako lehká váha. Aby vyhověl požadavkům trhu, změnil výrobce změnil nejen rozměry a vnější design, ale také provedl změny ke zlepšení kvality jízdy. Motorem zůstal stejně jako předtím šestiválec ve tvaru písmene V, ale jeho pracovní objem se zvýšil na 3,2 litru. Výkon dosahoval 205 koňských sil, což bylo pro takový automobil více než dostatečné. Druhá generace se vyráběla také s karoserií typu kupé.  Druhá generace se na základě licence, vydané Daewoo Motor, vyráběla od roku 1993 do roku 2000 také pod názvem Daewoo Arcadia.

Třetí generace.

Třetí generace Legenda se začala vyrábět v roce 1996.

Čtvrtá generace.

Čtvrtá generace vozu Legend byla představena 7. října 2004. Díky nejnovějším technologiím v kombinaci s inovativními systémy, které zajišťují komfort a bezpečnost, zaujímá nová Honda Legend právem místo v předních řadách luxusních čtyřdveřových sedanů. Věrna své sportovní tradici, nabízí Honda ve svém novém modelu Premium komfortní interiér se sportovními prvky.  Model je standardně vybaven 6válcovým motorem ve tvaru písmene V o obsahu 3,5 l (3471 ccm) a výkonu 295 koňských sil, je vybaven systémem VTEC.

Honda Legend je sedan vyšší třídy, vyráběný automobilkou Honda. Poprvé byl uveden na trh v roce 1985. Celkem existuje pět generací vozu Honda Legend.

The Honda Legend is a V6-engined executive car produced by the Japanese automaker Honda since 1985 that currently serves as its flagship vehicle, and provides the basis for the Acura Legend, RL and RLX — the flagship vehicle of Honda's luxury Acura division in North America from 1986 until 2020.


Životopis.

Irsko-italského původu, Elena Tonra vyrostla v Northwoodu v Londýně, se svým starším bratrem, Kieranem. Díky svému v Dublinu rozenému dědečkovi slýchávala tradiční irskou hudbu již od útlého věku. Její zájem o hudbu začal, když získala kopii alba "Grace" od Jeffa Buckleyho. Poté, co byla ve škole obětí šikany, psala texty o "jednání emocionálně se životem". Změny škol v jejích dvanácti letech měly velký dopad a od té doby Tonra píše "o věcech, o kterých se mi těžko mluví v dospělosti".  Tonra započala svou hudební kariéru hraním akustických vystupování pod svým pravým jménem okolo Londýna, zjistila však, že "toto mi vůbec nevyhovuje. Jako muzikant jsem samouk, a cítila jsem se být omezena svými schopnostmi". Haefeli se zúčastnil jednoho z akustických vystoupení, kde Tonra hrála, a zjistil, že "ona měla tu moc, která každého přitáhla". Haefeli, původem z Neuchâtelu, se také zúčastnil londýnského Ústavu pro Soudobé Hudební Představení, kde se setkal s Tonrou během kurzu psaní písní. Začali hrát společně s přidáním Haefeliho elektrických kytar. Po jejich první ukázce začal rozruch okolo kapely, 20. dubna 2011 Daughter samostatně vydala své debutové EP "His Young Heart", nahrané v Haefeliho garsoniéře. 2. října téhož roku vydali další EP, "The Wild Youth", skrz Communion Records. Tento EP získal chválu od "British website For Folk's Sake", jež popsala skupinu jako "jeden z unikátních zvuků popového okruhu dneška". DJ BBC Rádia 1, Huw Stephens, je také pozval k Relaci Maida Vale pro svou show.  Tonra a Haefeli se do sebe zamilovali a kytarista trval na tom, že "ponecháme náš soukromý život a hudební život oddělené, [protože] nechci, aby Elena přestala říkat věci ve svých písních, které jsou osobní, [jako] skladatelé potřebují být drazí a potřebují se nebát". Zatímco Tonra prohlásila "Igor nezpochybňuje mé texty. Jde mu o to, co děláme jako uměleckou formu. Jistě se nesnaží přepsat má slova. Nikdy jsem nikomu neprozradila, o čem mé písně jsou, dokonce ani jemu. Navíc, mám pocit, že jsou přímé dost. Nejsou nijak zvlášť nejasné".  V roce 2012, krátce po vystupování na show v Londýně (kapacita 700 diváků), Daughter oznámila svůj úpis k UK labelu 4AD. Elena prohlásila, že "nemůžeme být šťastnější, když můžeme spolupracovat s 4AD, značkou, která vydala tolik inspirujících nahrávek a jejíhož étosu si velice vážíme. Je to opravdu čest". Jejich první řádný singl, "Smother", vyšel v říjnu téhož roku. Ten byl hrán jak BBC Rádiem 1, tak 6 Music / BBC 6, zatímco mu byla udělena cena "Singlu týdne (Single of the Week)" dlouhodobě podporujícím Huwem Stephensem. V prosinci 2012 se skupina objevila na show Davida Lettermana těsně před vydáním desky, kterou Tonra popsala jako "snad (...) situace vozík-před-koněm".

"If You Leave".

Skupina vydala své debutové album "If You Leave" v březnu 2013 (v Norsku to byl květen). V britském hudebním žebříčku se usadili na čísle 16, a to bylo také příznivě přijato v tisku; "Album, jak krásně koncipováno jako "If You Leave", je jedno z těch, které následujete od začátku až do konce, zpevněné příběhem to spřádá a emocí krvácí. A v těchto digitálních dnech se to zdá jako pozoruhodný úspěch." "Drowned in Sound" udělali recenzi 9/10, zatímco The Fly k albumové recenzi 4/5 řekli, že to je "ušní intimita a mohutné, jako pohoří". Daughter také vyhrála "Nezávislé Album Roku" za "If You Leave" v roce 2013 v AIM Nezávislých Hudebních Oceněních v Londýně. Skupina začala dlouhé turné za pomoci alba a rekrutovala Luka Saunderse jako dodatečného člena pro zajišťování materiálu možného obnovit. Jak Haefeli vysvětluje: "On hraje vše, co my nemůžeme, což jsou keyboardy, basy a některé další kytary. Byli jsme velice spokojeni s výsledkem. Zabralo to poměrně dlouhý čas a hodně zkoušení, ale jsme velmi spokojení, jak živě písně zní". Daughter také využila řadu vokálních a kytarových efektů k dosažení tohoto "živého zvuku".

"Not to Disappear".

V září 2014 skupina uvedla, že začala pracovat na následování jejich vlastního studia v Londýně. Haefeli vysvětluje: "Hráli jsme tolik koncertů, že první album se stalo skalnatějším na jevišti a s touto dynamikou hrajeme". Dne 6. dubna 2015 Daughter oznámila, že bude podporovat Bena Howarda v krátké řadě turné ve Spojených státech.  30. září skupina oznámila, že v roce 2016 vypustí 10skladbové album "Not to Disappear", zatímco byl první singl "Doing the Right Things" zpřístupněn jako hudební video. "Not to Disappear" vydalo 4AD 15. ledna 2016, po hudebním videu pro druhý singl "Numbers" v listopadu 2015. 28. července 2016 Daughter vytvořila hudební video pro píseň "No Care."

"Music From Before The Storm".

1. září 2017 Daughter vydala své třetí album s názvem "Music From Before The Storm". LP se skládá ze třinácti zejména instrumentálních skladeb a slouží jako soundtrack pro počítačovou hru "Life Is Strangeː Before The Storm".

Daughter je indie folková skupina z Anglie. V čele s Elenou Tonrou (* 15. ledna 1990 Severní Londýn, Anglie) se skupina zformovala v roce 2010 po přijetí švýcarského kytaristy Igora Haefeliho a bubeníka Remiho Aguilella z Francie. Vydali čtyři EP, tři singly a dvě alba, a momentálně jsou podepsaní u Glassnote Records (Severní Amerika) a 4AD (Evropa). Poté, co vystupovali v místním okruhu Londýna, podporou Bena Howarda začali cestovat po celé Evropě a od té doby hrají hlavní hvězdné turné po Severní Americe, Evropě a Austrálii.

Daughter are an English indie folk trio. Fronted by North London native Elena Tonra (born 15 January 1990), the band was formed in 2010 after the addition of Swiss guitarist Igor Haefeli and drummer Remi Aguilella from France. They have released four EPs and three albums, and are currently signed to Glassnote (North America) and 4AD (Europe). After playing the local London circuit, they toured supporting Ben Howard around Europe and have since played headlining tours around North America, Europe and Australia.


Reprezentace.

V mládežnických kategoriích reprezentoval Sovětský svaz. Za výběr do 20 let absolvoval mistrovství světa juniorů 1990 ve Finsku (stříbro).  Debut v sovětském národním týmu si odbyl 14. 5. 1990 na turnaji v Tokiu proti Švédsku (5:2). Získal bronz na mistrovství světa 1991 ve Finsku. Absolvoval také Kanadský pohár 1991 (5. místo).  Jako reprezentant Společenství nezávislých států se stal olympijským vítězem na hrách v Albertville 1992. Dres samostatného Ruska oblékl na dvou mistrovstvích světa – 1992 v Československu (5. místo) a v roce na 2000 v domácím prostředí (10. místo), Světovém poháru 1996 (semifinále) a dvou olympijských turnajích – v Naganu 1998 (stříbro) a v Salt Lake City 2002.  O olympijské hry v Turíně 2006 jej připravilo zranění (viz níže).

Kariéra.

Profesionální kariéru začal v sovětské lize v letech 1988–1992. Nastupoval zde za HC Dynamo Moskva, s tímto celkem třikrát vyhrál ligový titul.  V roce 1992 se přesunul do klubu NHL Winnipeg Jets, který jej v roce 1990 draftoval. V sezoně 1994/95 byl zařazen do druhého All star teamu NHL. Po čtyřech letech byl vyměněn spolu s Graigem Millsem do Chicago Blackhawks za Jeremyho Roenicka a první volbu v draftu 1997 do Chicago Blackhawks. V roce 2002 nastoupil v utkání hvězd. V únoru 2004 jej Chicago poslalo v rámci další transakce do Philadelphia Flyers. Sezona NHL 2004/05 se neuskutečnila kvůli stávce hráčů a tak jí strávil v klubu druhé ruské ligy Viťaz Čechov.  Před sezonou 2005/06 posílil Boston Bruins. V lednu v utkání s Tampa Bay Lightning odnesl souboj s Jevgenijem Arťuchinem zlomeninou kotníku, která mu ukončila kariéru.

Funkcionářská kariéra.

V letech 2007–2013 pracoval jako generální manažer Viťaz Čechov. Stejnou funkci vykonával poté tři roky v Atlant Mytišči a od sezony 2015/16 v moskevském Spartaku. Všechny tyto kluby hrají KHL.

Alexej Jurjevič Žamnov (rusky Алексей Юрьевич Жамнов, * 1. října 1970 v Moskvě, SSSR) je bývalý ruský hokejový útočník, který odehrál 807 utkání v NHL.

Alexei Yuryevich "Alex" Zhamnov (; born October 1, 1970) is a Russian former professional ice hockey centre who played in the National Hockey League (NHL) for the Winnipeg Jets, Chicago Blackhawks, Philadelphia Flyers and Boston Bruins. He is the general manager of HC Spartak Moscow of the Kontinental Hockey League (KHL). He previously served as general manager of Vityaz Chekhov and Atlant Moscow Oblast.


Nová ústava z roku 1791.

Nová ústava z roku 1791 vycházející z Deklarace práv člověka a občana (26. srpna 1789) zaručovala rovnost občanů, svobodu slova a právo na vlastnictví. Shromáždění v září 1791 předložilo tuto ústavu králi. Ludvík XVI. ji po opakovaném neúspěchu svého vojska a díky vojenskému tlaku přísahou stvrdil. Francie se formálně stala konstituční monarchií.  Podle této nové ústavy byli v červenci 1791 zvoleni zástupci do Zákonodárného národního shromáždění, nahradilo tím Ústavodárné národní shromáždění, které se tak rozešlo. Zástupci byli zcela noví, protože podle Robespierrova návrhu nesměli tzv. "konstituanti" na poslance kandidovat. Mezi poslanci převažovali odpůrci dalšího pokračování revoluce, ale vlivu začaly na úkor tohoto shromáždění nabírat spíše radikálnější politické kluby. Jakobíni (členové se scházeli v knihovně bývalého svatojakubského kláštera, odtud pochází jejich označení) nedůvěřovali králi a snažili se omezit jeho moc. Nakonec došli k přesvědčení, že Francie by se měla stát republikou. Zákonodárné národní shromáždění vyhlásilo v dubnu 1792 válku Rakousku, které bylo vojensky podpořeno Pruskem. Jelikož samotné francouzské vojsko mělo nedostatek zbraní a navíc se potýkalo s velmi nízkou morálkou, ocitla se Francie v nebezpečí. Na pomoc přišly dobrovolnické oddíly z celé země. Ty z Marseille zpívaly novou revoluční píseň "Marseillaisu", která se později stala francouzskou hymnou.

Francie republikou.

V noci z 9. na 10. srpna 1792 se v Paříži rozezvučely zvony na poplach. Do čela povstání se postavil Georges Danton. Lid zaútočil na Tuilerijský palác. Král Ludvík XVI. byl zatčen a uvězněn. Byly vypsány volby do Národního konventu, kam již mohl kandidovat kdokoliv. Tím skončilo 203 let vlády Bourbonské dynastie nad Francií.

Francouzské království (francouzsky "Royaume de France") bylo v období Velké francouzské revoluce v letech 1791 a 1792 krátce existující konstituční monarchie. Byla vyhlášena 11. srpna 1791 na základě Nové ústavy a existovala jen od 3. září 1791 do 21. září 1792, kdy po útoku na Tuilerijský palác byla zrušena národním shromážděním. Poté byl král Ludvík XVI. zatčen a uvězněn. Tím skončilo 203 let vlády Bourbonské dynastie nad Francií.

The Kingdom of France as remnant of the preceding absolute Kingdom of France, was a constitutional monarchy that governed France from 3 September 1791 until 21 September 1792, when this constitutional monarchy was succeeded by the First Republic.


Popis.

Sonerily jsou přímé nebo plazivé byliny, polokeře nebo keře, rostoucí na zemi nebo jako epifyty na kmenech a v korunách stromů. Stonky jsou většinou čtyřhranné nebo čtyřkřídlé, některé druhy mají přízemní růžici listů bez stonku. Některé druhy mají hlízy. Listy jsou jednoduché, vstřícné, často velké, čepel je obvykle na bázi srdčitá, na vrcholu špičatá nebo zašpičatělá, s lehce pilovitým okrajem. Řapík je křídlatý nebo bezkřídlý. Žilnatina je zpeřená, tvořená 2 až 5 páry obloukovitých sekundárních žilek. U některých druhů jsou listy na líci nápadně bíle skvrnité. Květy jsou drobné, většinou trojčetné, řidčeji šestičetné, uspořádané ve vrcholových nebo úžlabních vijanech či pseudookolících. Češule je trubkovitě zvonkovitá, trojhranná, se 6 podélnými žebry. Kališní cípy jsou drobné a krátké, široce trojúhelníkovité. Koruna je růžová, červená nebo purpurová, korunní lístky jsou podlouhle eliptické. Tyčinky jsou pouze 3, řidčeji 6, stejné nebo nestejné, s tenkými nitkami a nezvětšeným spojidlem. Semeník je spodní, baňkovitý, nesoucí nitkovitou čnělku zakončenou vrcholovou bliznou. Plodem je zvonkovitá až trubkovitě zvonkovitá tobolka. Semena jsou drobná.

Rozšíření.

Rod sonerila zahrnuje asi 168 druhů. Je rozšířen v tropické Asii od Indie a Srí Lanky přes jižní Čínu, Indočínu a jihovýchodní Asii po Novou Guineu. V Číně roste 6 druhů, z toho 3 endemické. Z Nové Guiney je udáván jediný druh, "S. papuana". Většina druhů jsou endemity jednotlivých zemí nebo ostrovů. Sonerily jsou stínomilné rostliny. Nejčastěji rostou jako pozemní rostliny v podrostu tropických lesů nebo jako epifyty na větvích a v korunách stromů.

Taxonomie.

Rod "Sonerila" je řazen v rámci čeledi melastomovité do podčeledi "Melastomoideae" a tribu "Sonerileae". Oproti ostatním rodům tohoto tribu je dobře vymezen trojčetnými květy, uspořádanými většinou v jednostranných vijanech. Rod je dosud taxonomicky málo prostudovaný.

Význam.

Druh "Sonerila maculata" (syn. "S. picta") je celkem zřídka pěstován jako ozdobná rostlina.

Sonerila ("Sonerila") je rod rostlin z čeledi melastomovité. Jsou to byliny a keře s jednoduchými listy a drobnými trojčetnými květy ve vijanech. Rod zahrnuje téměř 170 druhů. Je rozšířen v tropické Asii od Indie po Novou Guineu. Sonerily jsou stínomilné rostliny, rostoucí v podrostu tropických lesů nebo jako epifyty.

Sonerila is a genus of plants in the family Melastomataceae. This genus is characterized by presence of three petals (along with the genera "Stussenia" & "Lithobium") as opposed to five in the other members of the family. Most members of the genus prefer growing in shady habitats. It is a large genus including about 175 species.


Historie.

Problémy.

Oblast byla hlavním bodem pro mnoho událostí Problémů. V roce 1969 to byly divoké třídenní boje proti RUC a protestantům známé jako Bitva o Bogside, což byla zahajovací událost Problémů. V letech 1969 až 1972 se oblast spolu s Creggan a dalšími katolickými oblastmi stala nepřístupnou zónou pro britskou armádu a RUC. Oblast hlídala Oficiální irská republikánská armáda i Dočasná irská republikánská armáda a místní obyvatelé jim často za to platili. 30. ledna 1972 Severoirské sdružení pro občanská práva organizovalo pochod proti internaci, který se změnil na krveprolití. Britský výsadkový regiment zastřelil 14 neozbrojených demonstrantů a dalších 14 zranil. Tato událost je známá jako Krvavá neděle. To vedlo k velkému přílivu nových členů do obou křídel IRA ve městě. Po operaci Motorman a konci Free Derry a dalších nepřístupných zón v Severním Irsku Bogside spolu s většinou města zažíval časté pouliční nepokoje a náboženský konflikt trvající až do počátku 90. let. V roce 1974 Oficiální IRA vyhlásila konec své ozbrojené kampaně. V důsledku toho, Seamus Costello a další socialističtí bojovníci vytvořili Irské republikánské socialistické hnutí (IRSM). Součástí tohoto hnutí byla i Irská národní osvobozenecká armáda (INLA) což bylo polovojenské křídlo IRSM. Derry a zejména Bogside se stalo jednou z hlavních bašt INLA. Prakticky všichni její tři dobrovolníci, kteří zemřeli během hladovky irských vězňů v roce 1981 byli z Derry nebo z hrabství Londonderry. Irská lidová osvobozenecká organizace (IPLO), což byla odtržená skupina od INLA udělala nepříjemnost v Derry, když se dostala do sváru s INLA ve městě a dalších oblastech Irska. Spor skončil, když se do něj zapojila Prozatímní IRA a vyvraždila hlavní vedení IPLO v Belfastu a následně nechala rozpustit celou skupinu. Po zbytek 90. let se Bogside stalo poměrně klidnou čtvrtí ve srovnání s ostatními oblastmi Severního Irska jako byl v té době například Belfast i když pouliční nepokoje byly stále častější.

Následná historie.

Dnes zažívá Bogside velké změny. Je vidět velkou přestavbu čtvrti ve srovnání s ostatními oblastmi ve městě. Oblast je také místem pro disidentskou republikánskou aktivitu. Oblast byla po belfastské dohodě vždy známá častými pouličními nepokoji, ale největší od roku 1998 byly Severoirské nepokoje v roku 2011. Nepokoje se odehrávaly i v jiných částech Severního Irska, ale v Derry byly většinou v Bogside. Skupina Republikánsky boj proti drogám (RAAD) vytvořená v roce 2008 má velmi silnou přítomnost v Bogside. Cílem této skupiny je bolestně postřelit či dokonce zabít kohokoliv, kdo může být nebo je drogový dealer.

Bogside je čtvrť u městských hradeb ve městě Derry v Severním Irsku. Populárními turistickými atrakcemi v Bogside jsou Free Derry Corner, velké nástěnné malby od Bogsideských umělců a Gasyard Feil, což je každoroční hudební a výtvarný festival. Bogside je hlavně katolická čtvrť a sdílí hranici s protestantskou čtvrtí.

The Bogside is a neighbourhood outside the city walls of Derry, County Londonderry, Northern Ireland. The large gable-wall murals by the Bogside Artists, Free Derry Corner and the Gasyard Féile (an annual music and arts festival held in a former gasyard) are popular tourist attractions. The Bogside is a majority Catholic/Irish republican area, and shares a border with the Protestant/Ulster loyalist enclave of the Fountain.


Život.

V letech 2005 až 2010 vystudoval aplikovanou informatiku na Fakultě informatiky Masarykovy univerzity (získal titul Mgr.). V rámci studia pět měsíců zkušenosti na pracovní stáži v Portugalsku. Pracuje jako projektový manažer a konzultant v menší brněnské firmě, v roce 2010 uváděl své povolání jako analytik informačních systémů.  Petr Hladík žije v Brně, konkrétně v městské části Brno-sever. Je ženatý, s manželkou Zuzanou má čtyři děti. Mezi jeho koníčky patří fotbal a práce na zahradě či jiná fyzická práce nebo sport, při kterých si psychicky odpočine. Připravuje též sportovní akce organizace Orel.

Politické působení.

Od roku 2010 je členem KDU-ČSL. Ve straně zastává pozici místopředsedy místní organizace Brno-sever, člena městského výboru Brno a člena krajského výboru jihomoravské KDU-ČSL. V letech 2012 až 2015 byl předsedou Mladých lidovců.  V komunálních volbách v roce 2010 byl za KDU-ČSL zvolen zastupitelem městské části Brno-sever. Dne 15. listopadu 2010 byl zvolen radním městské části. Ve volbách v roce 2014 zastupitelský mandát obhájil z pozice lídra kandidátky KDU-ČSL. Dne 18. června 2015 byl zvolen místostarostou městské části pro oblasti investiční výstavby, školství, kultury a sportu, sociálních věcí a zdravotnictví, informatiky.  V komunálních volbách v roce 2010 kandidoval také za KDU-ČSL do velkého brněnského zastupitelstva, ale neuspěl. Zastupitelem města Brna se tak stal až po volbách v roce 2014. Dne 21. června 2016 byl po obnově městské koalice zvolen 1. náměstkem primátora města pro oblast bytovou, zdraví, prorodinnou politiku a zdravé město.  V krajských volbách v letech 2012 a 2016 kandidoval za KDU-ČSL do Zastupitelstva Jihomoravského kraje. V roce 2013 kandidoval za KDU-ČSL v Jihomoravském kraji do Poslanecké sněmovny PČR, v roce 2014 do Evropského parlamentu.  V komunálních volbách v roce 2018 do Zastupitelstva města Brna byl lídrem kandidátky KDU-ČSL a tudíž kandidátem této strany na post primátora města. Ve volbách získal post zastupitele města (obdržel 15 374 preferenčních hlasů), obhájil též mandát zastupitele městské části Brno-sever. Také v rámci nové koalice ""ODS s podporou Svobodných"", KDU-ČSL, Piráti a ČSSD zůstal 1. náměstkem primátorky (do této funkce byl znovu zvolen dne 20. listopadu 2018). Na starosti má oblast zdravotnictví, školství, sportu, územního plánování a životního prostředí.  Dne 30. března 2019 byl zvolen novým místopředsedou KDU-ČSL, na mimořádném sjezdu strany v lednu 2020 funkci obhájil.

Petr Hladík (* 28. září 1984 Osová Bítýška) je český politik, manažer a informatik, od března 2019 místopředseda KDU-ČSL, od roku 2014 zastupitel a od roku 2016 pak první náměstek primátora města Brna, od roku 2010 zastupitel městské části Brno-sever (v letech 2015 až 2016 též místostarosta MČ), v letech 2012 až 2015 předseda Mladých lidovců.

Petr Hladík (born 28 September 1984) is a Czech politician and deputy chairman of the Christian and Democratic Union – Czechoslovak People's Party (KDU-ČSL) since March 2019.


Výskyt.

Sup chocholatý je ptákem afrotropické oblasti. Vyskytuje se v subsaharské Africe v areálu o rozloze 6 910 000 km od Senegalu přes Etiopii a východ Afriky až po Jihoafrickou republiku. K životu dává přednost suchým nížinným lesům nebo savanám se stromy, v Etiopii však žije také ve větších výškách až do 4000 m n. m., obývá rovněž pouště. Žije především tam, kde roste baobab prstnatý ("Adansonia digitata"), jenž je oblíbeným místem ke stavbě hnízd. Vyhýbá se oblastem osídlených lidmi.

Popis.

Sup chocholatý je menším druhem supa, měří až 85 cm a váží 3,3 až 5,3 kg. Rozpětí křídel dosahuje 230 cm. Samci a samice dosahují přibližně stejné velikosti. Ostré zakřivené pařáty slouží k úchopu a párání. Křídla jsou uzpůsobena k plachtění. Sup chocholatý patří mezi nejbarevnější supy Afriky. Tělo, ocas a křídla mají černé zbarvení, nohy jsou růžové, „kalhotky“ bílé. Bílé zbarvení má i peří na hlavě, okolo očí se rozprostírá růžová kůže. Červený silný zobák je lemován modrým ozobím. Mláďata jsou tmavohnědá s bílou hlavou.

Chování.

Sup chocholatý žije samostatně nebo v párech, přičemž není stěhovavý. Probouzí se obvykle dříve než ostatní druhy supů. Je tichý a vrčivé zvuky vydává pouze při chránění potravy. Tu tvoří převážně čerstvě uhynulá zvířata, která vyhledává při plachtění nad krajem, dovede však také aktivně zabíjet některé tvory, jako drobné plazy nebo plameňáky. Obvykle se dostane k mršině první a krmí se do příletu ostatních supů. Pokud se objeví, obvykle si urve kus potravy a odejde s ní pryč, straní se přítomnosti ostatních. V případě napadení skáče do vzduchu a útočí na narušitele pařáty. K rozmnožování dochází jednou ročně převážně během období sucha od května do srpna. Do hnízda na vysokém stromě složeného z klacků samice klade 1 vejce. Někdy používá hnízdní pár více hnízd a o starají se o ně střídavě. Doba inkubace trvá 55 až 56 dní, poté se vyklube mládě, kterému rodiče po dobu 115 dnů zajišťují potravu vyvrhováním do krku. V 6 a více měsících se opeří.

Ohrožení.

Přeměna přirozeného prostředí a úbytek středně velkých savců je jedna z největších hrozeb pro tento druh. Rovněž otravy, ať už náhodné nebo úmyslné a obchod do tradiční medicíny snižuje početnost supa chocholatého. Kvůli malé populaci a rychlému poklesu je sup chocholatý řazen mezi kriticky ohrožené druhy. Před tím (2012) byl hodnocen jako zranitelný.  Druh je zapsán na II. přílohu Úmluvě o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin a chráněn v řadě afrických zemí.

Sup chocholatý ("Trigonoceps occipitalis") je druh supa z čeledi jestřábovití (Accipitridae) a monotypického rodu "Trigonoceps". Je navrhováno s tímto rodem sloučit všechny čtyři monotypické rody jemu příbuzné do jednoho rodu "Aegypius". Supa chocholatého popsal William John Burchell v roce 1824. Dle Mezinárodní svaz ochrany přírody je řazen mezi kriticky ohrožené druhy.

The white-headed vulture ("Trigonoceps occipitalis") is an Old World vulture endemic to Africa. Populations have been declining steeply in recent years due to habitat degradation and poisoning of vultures at carcasses. An extinct relative was also present in the Indonesian island of Flores, indicating that the genus was more widespread in the past.


Historie.

Roku 1886 byla na valné hromadě, konané 19. prosince 1886 v místnostech sladovnické školy v Praze Na Perštýně, ustavena Jednota pro založení a vydržování výzkumného ústavu pro průmysl pivovarský v Praze. Počátkem prosince již ústav sídlil na Senovážném náměstí č. 871/26 v Praze. K oficiálnímu zahájení činnosti došlo na začátku r. 1888. V červenci 1888 ústav pořádal první mikroskopický kurz.  V roce 1891 se ústav zúčastnil Jubilejní zemské výstavy v Praze 1891. Vystavována byla příruční laboratoř pro sládka, jodová metoda (na úsporu sladu), certifikáty, čisté kvasnice a nástěnné tabule. V roce 1893 se ústav přestěhoval do nových místností ve Pštrossově ulici č. 1762/5 v Praze na Novém Městě.  V roce 1896 věnoval výzkumnému ústavu ředitel kodaňského ústavu Alfréd Jørgensen sbírku kultur mikroorganizmů. V dubnu roku 1897 se ústav přestěhoval do nových místností v pivovaru U Bílé labutě v Praze v ulici Na Poříčí č. 1068/21, kde zůstal následujících 40 let. Ve školním roce 1910/1911 zahájila činnost při výzkumném ústavu vyšší pivovarská škola. V roce 1912 udělilo ministerstvo veřejných prací výzkumnému ústavu právo vydávat v oboru sladovnickém a pivovarském certifikáty.  V létě 1914 došlo k reorganizaci, byla ukončena činnost obou škol, Jednoty i výzkumného ústavu. Na ustavující valné hromadě konané 13. září 1914 byla vytvořena nová organizace s názvem Společnost na vydržování vědeckých ústavů pro průmysl pivovarský v Praze. Výzkumný ústav, školy a spolková laboratoř se od 1. října 1914 přejmenovaly na Vědecké ústavy pivovarské v Praze a nadále sídlily v ulici Na Poříčí 1068/21. Ministerstvo veřejných prací potvrdilo přenesení autorizace na ústav s novým jménem.  V srpnu 1920 byl v Brně iniciativy profesora Františka Ducháčka (1875–1931) a Vladimíra Vavřína Žily (1889–1953), založen Státní výzkumný ústav kvasného průmyslu při České vysoké škole technické v Brně. Jeho sladařské oddělení (Sladařský ústav) zahájilo činnost 4. srpna 1920.  Na schůzi ředitelství Vědeckých ústavů pivovarských byl 17. května 1936 přijat návrh, aby byl společně s Ochranným svazem pivovarů v Čechách zakoupen dům v Praze 2, na rohu Ječné a Lípové ulice č. 511/15 (U Pokorných), který měl být zbourán a na jeho místě postaven Pivovarský dům pro potřeby obou organizací a účely nájemné. Starý dům U Pokorných byl ještě v témže roce zbourán a bylo započato s výstavbou Pivovarského domu. Projekt vypracoval architekt Gustav Paul. Pivovarský dům je funkcionalistická šestipatrová rohová stavba s krátkým loubím. Železobetonovou konstrukci realizovala firma K. Skorkovský, stavební a řemeslné práce prováděla firma V. Nekvasil. Vstup do budovy byl situován z Lípové ulice, vjezd byl z ulice Ječné. V dubnu 1937 byla stavba dokončena a odevzdána k užívání. Vědecké ústavy se do budovy nastěhovaly během června a července téhož roku. V této budově sídlí VÚPS dodnes.  Při poválečné reorganizaci školství byla v roce 1951 ukončena pedagogická činnost ústavu. K 1. lednu 1952 byly pražský Výzkumný ústav pivovarského a sladařského průmyslu, mikrobiologická stanice u pokusného pivovaru v Braníku a Výzkumný ústav kvasného průmyslu v Brně sloučeny pod současným názvem Výzkumný ústav pivovarský a sladařský.  Roku 1962 byl ústav rozšířen o Pokusné a vývojové středisko (PVS) v Braníku. R. 1965 se ústav stal součástí nově vytvořeného Trustu pivovarů a sladoven, Praha (později koncernu). Po roce 1989 došlo k transformaci celého koncernového vedení na státní podnik Pivovary a sladovny výzkum a služby.  V první polovině 90. let proběhla privatizace celého podniku služeb na akciovou společnost, která od roku 1994 nese opět název Výzkumný ústav pivovarský a sladařský (VÚPS). Ústav měl v té době ředitele dva – generálního ředitele a. s. Jana Veselého a ředitele VÚPS Tomáše Lejska, který měl na starosti problematiku výzkumu.  Je členem Českého svazu pivovarů a sladoven.  Na jaře 1996 byl do čela společnosti jmenován Karel Kosař, který následně zrušil funkci generálního ředitele. Dr. Kosař ve své funkci působil do roku 2019. Dne 1.7. 2019 RNDr. Karel Kosař, CSc., odešel do penze, na místo ředitele a místopředsedy představenstva nastoupil prof. Ing. Tomáš Brányik, Ph.D.  Prof. Brányik je známý odborník a pedagog, který doposud působil na Ústavu biotechnologie na Vysoké škole chemicko-technologické v Praze. Je absolventem oboru kvasná chemie a bioinženýrství, profesorem v oboru biotechnologie byl jmenován v roce 2016.

Činnost ústavu.

VÚPS je akciovou společností s hlavním předmětem podnikání výzkum a vývoj v oblasti přírodních a technických věd.  Sestává ze dvou pracovišť. V brněnském pracovišti (Mostecká 7) je Analytická zkušební laboratoř Sladařský ústav Brno a součástí pražského pracoviště (Lípová 15) je Analytická zkušební laboratoř Pivovarský ústav Praha. Obě analytické zkušební laboratoře jsou akreditovány Českým institutem pro akreditaci, o.p.s. podle ČSN EN ISO/IEC 17025:2005.

Další aktivity ústavu.

Vydavatelská činnost.

Vydává odborný časopis Kvasný průmysl. Dále vydal již více než 70 neperiodických publikací (knih), mezi něž patří zejména tři řady ročenek: Pivovarský kalendář (od roku 1998, jde o obnovenou edici těchto ročenek po více než 50 letech), Ječmenářská ročenka (1999) a Chmelařská ročenka (2000). Mezi další knihy patří např. Technologie výroby sladu a piva (S. Procházka, K. Kosař, 2000, 2012), Kvalita rostlinných produktů na prahu 3. tisíciletí (J. Prugar, 2008), Pivovary Moravy a rakouského Slezska 1869-1900 (Z. Likovský, 2000), České pivovary 1869-1900 (Z. Likovský, 2005), Pivovary československého území 1900-1948 (Z. Likovský, 2006), Pivovary českých zemí 1948-1989 (Z. Likovský, 2008), Držitelé, provozovatelé a vedoucí pivovarů Českých zemí 1869-1989 (Z. Likovský, 2010).

Sbírka pivovarských kvasinek.

Sbírka pivovarských kvasinek je vedena pracovníky mikrobiologického oddělení. Vznikla v roce 1946 jako součást sbírky kvasinek a kvasinkovitých mikroorganizmů pod vedením Dr. Kockové-Kratochvílové, od roku 1953 působí samostatně. Kolekce je od roku 1964 členem Federace Českých a slovenských sbírek mikroorganizmů a je mezinárodně registrovaná s názvem RIBM pod číslem 655. Svým zaměřením na produkční kmeny pivovarských kvasinek je Sbírka VÚPS ojedinělá v oblasti Střední a Východní Evropy.  Roku 1996 se Sbírka pivovarských kvasinek stala (jako jedna z velmi specificky zaměřených a průmyslově využitelných sbírek) součástí „Národního programu ochrany genofondu mikroorganizmů a drobných živočichů hospodářského významu a jejich využití v referenční diagnostice“. Tento projekt je také podporován českou vládou formou dotace Ministerstvem zemědělství ČR. Program je veden Radou genetických zdrojů mikroorganizmů, která sleduje závazné zachování funkční existence sbírek mikroorganizmů odpovídajícího charakteru.  Ve sbírce jsou zastoupeny dva typy produkčních kmenů pivovarských kvasinek, které patří podle klasifikace Kurtzmann a Fell z roku 1998 k druhům Saccharomyces pastorianus a Saccharomyces cerevisiae. Podstatnou část sbírky tvoří kmeny spodního kvašení Saccharomyces pastorianus (S. carlsbergensis). Kvasinky svrchního kvašení S. cerevisiae jsou zastoupeny méně. Sbírka je průběžně doplňována a v současné době obsahuje více než 100 kmenů. Jednotlivé kvasničné kmeny pocházejí z existujících i již zaniklých pivovarských provozů, především evropských. Jako paralelní sbírka je k ní přiřazena také Sbírka „divokých“ mikroorganizmů, která obsahuje několik desítek kmenů kvasinek řazených do rodů "Saccharomyces", "Torulaspora", "Zygosaccharomyces", "Dekkera", "Williopsis", "Pichia", "Schizosaccharomyces", "Saccharomycodes", "Candida", "Kloeckera" a "Rhodotorula", a více než 100 kmenů bakterií rodů "Lactobacillus", "Leuconostoc", "Pediococcus", "Tetragenococcus", "Lactococcus", "Pectinatus" a "Megasphaera". Sbírky pivovarských a divokých kvasinek jsou vedeny na sladinových agarech pod zaparafinovanou vatovou zátkou a současně na sladinových agarech převrstvených sterilním parafinovým olejem odděleně v chladicím boxu. Tyto osvědčené způsoby vedení kultur umožňují dodání kmene žadateli rychle a v aktivním stavu na šikmém agaru, případně rozkvašené do 1,5 l mladiny, což usnadňuje převedení produkčního kmene do výroby. Od roku 2006 jsou kmeny pivovarských kvasinek uchovávány v kryozkumavkách s ochranným médiem v tekutém dusíku při teplotě -196 °C. Uložení v tekutém dusíku (kryoprezervace) je považováno za optimální způsob dlouhodobého uchovávání kvasinek v životaschopném stavu.

Výzkumné senzorické centrum.

V říjnu 2014 bylo otevřeno Výzkumné senzorické centrum v Praze, které vzniklo jako projekt č. CZ.2.16/3.1.00/28030 Operačního programu Praha - Konkurenceschopnost (OPPK).  Výzkumné senzorické centrum je tvořeno dvěma laboratořemi: senzorickou a analytickou. Propojením těchto laboratoří s již existujícím analytickým a technologickým vybavením VÚPS vznikl unikátní celek vhodný ke komplexnímu průmyslovému výzkumu a vývoji v oblasti potravinářství se zaměřením zejména na pivo a jiné nápoje. Kromě výzkumné činnosti jsou v centru prováděny i pravidelné akce pro odbornou veřejnost.  Senzorický seminář I. je koncipován podle normy ČSN ISO 8586 „Senzorická analýza – obecná směrnice pro výběr, výcvik a sledování činnosti posuzovatelů“ a z analytiky EBC, kapitoly „Senzorická analýza – výběr a výcvik posuzovatelů“. Jeho cílem je naučit účastníky správně degustovat pivo. Seminář probíhá formou teoretických přednášek i cvičných degustací a je zakončen praktickou zkouškou.  Senzorický seminář II. slouží k opakování, prohloubení, rozšíření a hlavně k pravidelnému trénování schopnosti senzoricky posuzovat pivo. Tento seminář obsahuje jednu nadstavbovou přednášku, která se věnuje přehledu a základní senzorické charakteristice řady zahraničních piv (Lagers, Ale, Stout, Porter, atd.), která nacházejí stále větší oblibu i na našem trhu. Většina času je však vyhrazena pro výcvik praktický.  Senzorické zkoušky jsou prováděny podle normy ČSN ISO 8586 „Senzorická analýza – obecná směrnice pro výběr, výcvik a sledování činnosti posuzovatelů“ a z analytiky EBC, kapitoly „Senzorická analýza – výběr a výcvik posuzovatelů“. Cílem je ověřit schopnosti účastníků, zda jsou na profesionální úrovni schopni senzoricky hodnotit pivo, úspěšní uchazeči dostanou osvědčení platné 5 let.  Senzorické tréninky jsou pořádány pro uzavřené pivovarské skupiny. Rozsah a výběr testovaných chutí a vůní je uzpůsoben přání zákazníka.

Komerční činnost.

VÚPS provádí řadu komerčních aktivit, zejména v oblasti pivovarství a sladařství, a to zejména:

Výzkumný ústav pivovarský a sladařský, a.s. (zkráceně VÚPS) byl založen roku 1887 a od roku 1994 je akciovou společností. Jedná se o jeden z nejstarších vědecko-výzkumných ústavů ve středoevropském regionu.

The Research Institute of Brewing and Malting (RIBM) () in Czech - was founded in 1887 and since 1994 It has been a joint-stock company. It is one of the oldest scientific research institutes in the Central European region.


Děj.

Díl začíná bleším trhem na Evergreen Terrace. Homer se zmocní mikrofonu a úspěšně návštěvníkům vnucuje krámy jako motorový stojan na kravaty nebo tričko zesměšňující ajatoláha Chomejního. V nejlepším ale pozornost všech sousedů upoutá příjezd stěhovacího vozu, přivážejícího nové nájemníky do domu naproti Simpsonovým. Jsou to exprezident George Bush a jeho manželka Barbara Bushová. Na otázku, proč se přistěhovali právě do Springfieldu, odpoví, že si chtějí odpočinout od politiky, proto si vybrali město s nejnižší volební účastí. Homer je znechucen, že Bush narušil jeho vystoupení, a okázale nového souseda ignoruje. Naproti tomu Bart začne s oblibou chodit k Bushovým na návštěvu, ale jeho neustálé drzé poznámky lezou Bushovi na nervy. Když Bart ze zvědavosti nastartuje lodní motor a ten rozseká rukopis právě dokončených Bushových pamětí, nařeže mu prezident na zadek. To Homera rozzuří a začne se mstít. Ostřeluje Bushův dům rachejtlemi, Bush pak vyvěsí transparent s neumělými karikaturami Barta a Homera a nápisem „Dva zlí sousedé“. Homer s Bartem mu pak přilepí na hlavu barevnou paruku, Bush jim autem rozjezdí předzahrádku. Homer s Bartem se pokusí dostat kanalizační stokou do Bushova domu a vypustit v něm kobylky, ale Bush je překvapí a vypukne rvačka. Náhodou zrovna přichází na návštěvu k Bushovým Michail Sergejevič Gorbačov. Bývalý sovětský vůdce škodolibě přihlíží, jak Barbara donutí svého manžela, aby se Simpsonovým omluvil. Po této události se Bushovi raději odstěhují a do jejich domu se nastěhuje další bývalý prezident Gerald Ford. Ten se naopak s Homerem rychle skamarádí a pozve ho na pivo a nachos.

Dva zlí sousedé (v anglickém originále "Two Bad Neighbors") je 13. díl 7. řady amerického animovaného seriálu "Simpsonovi". Autorem scénáře byl Ken Keeler, režíroval Wesley Archer. Díl měl premiéru 14. ledna 1996 na Fox Broadcasting Company. Děj pojednává o konfliktu mezi Homerem Simpsonem a jeho novým sousedem, kterým je bývalý prezident USA George H. W. Bush (namluvil ho Harry Shearer, v české verzi Jan Skopeček).

"Two Bad Neighbors" is the thirteenth episode of "The Simpsons"' seventh season. It originally aired on the Fox network in the United States on January 14, 1996. In the episode, George H. W. Bush, the 41st President of the United States (voiced by Harry Shearer), moves across the street from the Simpsons. Homer seeks revenge after the former President spanks Bart for his bad behavior.


Činnost SÚRAO.

Posláním Správy úložišť radioaktivních odpadů je zajišťovat na území České republiky bezpečné ukládání radioaktivních odpadů v souladu s požadavky na ochranu člověka i životního prostředí před jejich negativními účinky. Mezi hlavní úkoly SÚRAO patří: Pro SÚRAO jsou směrodatná ustanovení atomového zákona a jeho prováděcí vyhlášky, Koncepce nakládání s radioaktivními odpady a vyhořelým jaderným palivem v ČR a další relevantní právní předpisy. Na nakládání s radioaktivními odpady se vztahují i mezinárodní smlouvy a doporučení z oblasti využívání jaderné energie a ionizujícího záření, které Česká republika přijala (kompletní seznam zde).

Stávající úložiště.

V současné době jsou v České republice v provozu tři úložiště radioaktivních odpadů: bývalý vápencový důl Richard u Litoměřic, vytěžený uranový důl Bratrství u Jáchymova a úložiště v areálu jaderné elektrárny Dukovany. Úložiště Hostim nedaleko Berouna ukončilo provoz už více než 50 lety.

ÚRAO Richard.

Areál úložiště se rozkládá na ploše 16 hektarů nedaleko Litoměřic. Součástí povrchového areálu je provozní budova, informační středisko, laboratoř a také akreditovaná zkušebna obalových souborů a radioaktivních látek zvláštní formy. Celkový objem využívaných důlních prostor přesahuje 17 000 m, kapacita upravených podzemních prostor určených k ukládání odpadů je 10 250 m. Zbytek tvoří obslužné chodby a další pomocné prostory. Richard je určen především pro institucionální odpady, které vznikají třeba ve zdravotnictví, průmyslu, zemědělství či výzkumu. Jde například o znečištěné pracovní oděvy, nefunkční zářiče nebo injekční stříkačky.

Zkušebna obalových souborů.

V areálu úložiště Richard se nachází také specializovaná zkušebna obalových souborů a radioaktivních látek zvláštní formy. Provádí zkoušky obalových souborů pro radioaktivní zásilky typu IP-2, IP-3, A a B a zkoušky radioaktivních látek zvláštní formy (RLZF) tak, jak jsou požadovány pro přepravu nebezpečných látek třídy 7. Zkušebna je vybavena k provádění pádové zkoušky, zkoušky průrazem, ohybem a tepelné zkoušky pro radioaktivní látky zvláštní formy. Své prototypy zde testují nejen tuzemské společnosti, ale i vývojáři z řady evropských zemí.

ÚRAO Bratrství.

Úložiště Bratrství v Jáchymově je v části opuštěných podzemních prostor bývalého stejnojmenného uranového dolu. Samotné úložiště tvoří jen nepatrnou část důlního pole, které má celkovou rozlohu 9,8 km s více než 80 kilometry štol a překopů. Bratrství vždy bylo vyhrazené pro odpad obsahující přírodní radionuklidy. Odpady této kategorie vznikají především při vyřazování některých typů zářičů z provozu ve zdravotnictví a ve výzkumu. Do úložiště se vejde přibližně 360 m radioaktivních odpadů. V současné době je však jeho kapacita téměř vyčerpána. Definitivní termín i způsob uzavření úložiště je závislý na objemu v budoucnu ukládaných radioaktivních odpadů, ukončení provozu se plánuje kolem roku 2020.

ÚRAO Dukovany.

Povrchové úložiště Dukovany zabírá plochu 1,3 hektaru přímo v areálu Jaderné elektrárny Dukovany. Je určené především k likvidaci nízko a středněaktivních odpadů z dukovanské i temelínské elektrárny. Celkový objem úložných prostor je 55 000 m, což představuje zhruba 180 000 obalových souborů (sudů). Tato kapacita je dostatečná k uložení všech provozních odpadů z obou elektráren, a to i v případě prodloužení jejich plánované životnosti na 40 let. V dukovanském úložišti radioaktivních odpadů je uložen tekutý i pevný radioaktivní odpad. Mezi pevné odpady patří například kontaminované ochranné pomůcky, čisticí textilie, balicí materiály, papír, fólie, elektroinstalační materiál, stavební suť apod. Tekutým RAO jsou odpadní vody.

Nové hlubinné úložiště.

V roce 2018 by měl být zúžen počet vytipovaných lokalit pro budoucí úložiště jaderného odpadu z devíti na čtyři, celkem je vytipováno devět lokalit, jsou jimi lokalita Březový potok v Plzeňském kraji, Čertovka v Ústeckém kraji, Čihadlo a Magdaléna v Jihočeském kraji, Horka, Hrádek a Kraví hora na Vysočině a lokality kolem jaderných elektráren pod názvy ETE jih a Na Skalním. V lednu 2019 se objevila v podnikovém časopisu národního podniku DIAMO zmínka o zařazení lokality Kraví hora do užšího výběru.. Místo pro nového hlubinné úložiště by mělo být vybráno v roce 2025 a mělo by být schváleno vládou ČR. V roce 2030 by měla být vystavěna podzemní laboratoř a v roce 2050 by měla být zahájena stavba jaderného úložiště, to by mělo být uvedeno do provozu v roce 2065.  V lokalitě Horka u Budišova v okrese Třebíč proběhla dvě místní referenda v letech 2003 a 2004, kdy se obyvatelé vyjádřili proti výstavbě úložiště. V lokalitě Na Skalním působí spolek SOS Na Skalním, který bojuje proti výstavbě nového úložiště. V lokalitě Na Skalním byla vztyčena pamětní deska s textem odmítajícím hlubinné úložiště. I obyvatelé obce Lipník u Třebíče v referendu v 2018 odmítli stavbu hlubinného úložiště.

Hlubinné úložiště vyhořelého jaderného paliva a vysokoaktivních odpadů.

Každý rok v Česku vznikne přibližně 80 až 100 tun vyhořelého paliva z jaderných elektráren. Státní energetická koncepce, jejímž nositelem je MPO, do budoucna počítá s nárůstem výroby elektrické energie z jádra. Ať už stávající nebo do budoucna i nové reaktory jsou a vždy budou zdrojem vyhořelého jaderného paliva a vysokoaktivních odpadů.  V současné době již existují možnosti opětovného přepracování vyhořelého jaderného paliva za účelem využití v některých typech reaktorů. Avšak i v tomto případě nakonec vzniknou vysokoaktivní odpady, které je nutné zneškodnit a izolovat od okolí. Proto i země, které palivo přepracovávají (například Francie), budují hlubinné úložiště. Zodpovědnost za zneškodnění „vlastních“ odpadů je ve většině států, včetně České republiky, promítnuta i do příslušných zákonů. Těmi se země brání dovozu radioaktivních odpadů k jejich uložení a chrání jiné země zákazem jejich vývozu. I proto v České republice potřebujeme hlubinné úložiště.  Hlubinné úložiště bude zařízení, kde budou vysokoaktivní odpady bezpečně uloženy a izolovány od životního prostředí po stovky tisíc let. To bude možné díky tzv. multibarierovému systému. Ten se skládá jak z přírodní bariéry (horninový masív, který je stabilní již několik milionů let), tak i z technických (inženýrských) bariér, např. ukládacího kontejneru.

Bezpečnost.

Pro výstavbu hlubinného úložiště a jeho bezpečnost je klíčový výběr vhodné lokality. Je třeba, aby splňovala nejen požadavky na vlastnosti horniny, ale také řadu dalších, neméně důležitých podmínek. Mezi ně patří například přijatelnost lokality veřejností, technická možnost vybudování povrchového areálu úložiště a dopravní dostupnost. Z geologického hlediska je potřeba najít stabilní horninovou formaci, jejíž vznik, vývoj po desítky až stovky milionů let a umístění naznačuje, že bude mít požadované vlastnosti dostatečně dlouhou dobu. To je klíčovou podmínkou pro zajištění bezpečnosti úložiště.  Vyhledávání vhodné lokality pro hlubinné úložiště začalo nedlouho po spuštění prvních jaderných bloků v Jaderné elektrárně Dukovany, tj. v osmdesátých letech 20. století. V devadesátých letech pak vznikly první studie hodnotící potenciál horninového prostředí v ČR. V té době také začaly mezinárodní výzkumy a experimenty, jejichž cílem je určit nejvhodnější materiály a způsoby pro výstavbu úložiště a konstrukci inženýrských bariér. Právě díky multibariérovému systému (soustava vzájemně se doplňujících přírodních a člověkem vytvořených bariér, které zcela zabrání resp. minimalizují šíření radionuklidů po dobu stovek tisíců let) je hlubinné úložiště nejbezpečnějším způsobem, jak vysokoaktivní odpad zneškodnit.

Radioaktivní odpady.

Radioaktivní odpady vznikají všude, kde se pracuje s radioaktivními látkami. Atomový zákon je charakterizuje jako "předměty nebo zařízení obsahující radionuklidy nebo jimi kontaminované, pro něž se nepředpokládá další využití". Lze je dělit podle jejich původu a podle množství radionuklidů, které obsahují (podle aktivity).  V České republice vyprodukuje jaderná energetika a drobní původci přibližně 450 tun nízko a středněaktivních odpadů ročně. Vyhořelého jaderného paliva vznikne cca 100 tun za rok.

Historie.

Historie ukládání radioaktivních odpadů sahá do poloviny 20. století. V počátečním období jaderného zbrojení (během Studené války) a především v důsledku prudkého rozvoje jaderných elektráren v šedesátých a sedmdesátých letech 20. století (první kroky k výstavbě Jaderné elektrárny Dukovany udělali představitelé ČSSR už v roce 1970) se radioaktivní odpady začaly hromadit. Odborná veřejnost byla postavena před otázku, kam je umístit, aby neovlivňovaly člověka ani životní prostředí.

Nízko a středněaktivní odpady.

Zneškodňování nízko a středněaktivních odpadů bylo brzy úspěšně vyřešeno jejich ukládáním do povrchových úložišť.  Prvním takovým zařízením v Česku je již uzavřené úložiště radioaktivních odpadů Hostim ležící tři kilometry východně od Berouna. Samotný provoz úložiště trval velmi krátkou dobu. První obalové soubory přivezli do Hostimi pracovníci Ústavu pro výzkum, výrobu a využití radioizotopů v roce 1959, provoz skončil 9. 8. 1965 a další péči o úložiště Hostim převzal stát.  V pořadí druhým otevřeným, a dodnes stále funkčním, je úložiště radioaktivních odpadů Richard u Litoměřic. Stejně jako Hostim, i Richard je bývalý vápencový důl. Za druhé světové války ho nacisté částečně přestavěli na podzemní továrnu automobilových součástek. V roce 1959 padl jeden z prvních oficiálních návrhů využít důlní komplex Richard II k ukládání radioaktivních odpadů. Od roku 1964 se zde ukládají nízko a středněaktivní institucionální odpady.  Deset let po otevření úložiště Richard, tedy v roce 1974, zahájilo provoz úložiště Bratrství. Úpravou bývalého uranového dolu poblíž Jáchymova tak vzniklo vhodné místo pro ukládání radioaktivních odpadů s přírodními radionuklidy.  Úložiště radioaktivních odpadů Dukovany, které je situováno v areálu stejnojmenné jaderné elektrárny, je nejmladším českým úložištěm. Výstavba začala v roce 1987, v provozu je úložiště od roku 1995. Slouží především pro ukládání odpadů vzniklých při výrobě elektrické energie (nikoliv pro ukládání vyhořelého jaderného paliva či vysokoaktivních odpadů).  SÚRAO provozuje úložiště Richard, Bratrství a Dukovany od roku 2000, monitoruje také uzavřené úložiště Hostim.

Vyhořelé jaderné palivo a vysokoaktivní odpady.

Při výstavbě prvních jaderných elektráren v Československu se předpokládalo, že vyhořelé jaderné palivo bude odvezeno bezplatně do Sovětského svazu. V souvislosti s politickými změnami po roce 1989 však začalo být zřejmé, že vyhořelé jaderné palivo zůstane na území Československa, později České republiky. Proto bylo v roce 1992 pověřeno Ministerstvo hospodářství vypracováním nového konceptu nakládání s radioaktivními odpady včetně konečného zneškodnění vyhořelého paliva. O dva roky později byla z podnětu Ministerstva hospodářství založena Rada pro koordinaci řešení problematiky přípravy hlubinného úložiště, zkráceně označovaná jako Rada šesti subjektů (Ministerstvo průmyslu a obchodu, Ministerstvo hospodářství, ČEZ, a. s., Ministerstvo životního prostředí, Státní úřad pro jadernou bezpečnost, ÚJV Řež, a. s.). Byl tak dán impuls k vytvoření vlastního českého konceptu.  Přijetím atomového zákona v roce 1997 vznikla Správa úložišť radioaktivních odpadů, která, kromě převzetí všech povinností týkajících se provozování přípovrchových úložišť radioaktivních odpadů, byla pověřena přípravou koncepce nakládání s radioaktivními odpady a vyhořelým jaderným palivem. V roce 2002 tuto koncepci vláda schválila a tím deklarovala, že základní strategií ČR je přímé uložení vyhořelého jaderného paliva do hlubinného úložiště.  Podobný vývoj byl i v zahraničí. V 90. letech 20. století došly země produkující vysokoaktivní odpady ke shodě, že je potřeba tuto problematiku začít řešit. Po letech výzkumů se většina států, které vyrábí elektrickou energii prostřednictvím jaderných elektráren, shodla na tom, že nejvhodnějším způsobem bude uložení vyhořelého jaderného paliva do hlubinných horninových formací. Tato varianta vyhovuje jak po stránce bezpečnostní a technické proveditelnosti, tak po stránce ekonomické.

Správa úložišť radioaktivních odpadů (SÚRAO) vznikla 1. 6. 1997 jako státní organizace zřízená Ministerstvem průmyslu a obchodu ČR (MPO). Od roku 2001 je SÚRAO, ve smyslu § 51 zákona č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích, organizační složkou státu. V čele Správy stojí ředitel, kterým je od února 2019 JUDr. Jan Prachař.

The Czech Radioactive Waste Repository Authority (SÚRAO) was established on 1 June 1997 as a state organisation established by the Ministry of Industry and Trade. In 2001, SÚRAO assumed the status of a government agency. The Authority is headed by its managing director, Dr. Jiří Slovák (since 2014). The governing body of SÚRAO consists of its Board which is made up of representatives from the government, radioactive waste producers and the general public. The managing director and members of the Board of SÚRAO are directly appointed by the Minister of Industry and Trade.


Princess Charlotte of Prussia (1831–1855)

Život.

Šarlotin otec Albrecht (též Albert) byl mladším synem Fridricha Viléma III. a Luisy Meklenbursko-Střelické. V roce 1830 si vzal svoji sestřenici Mariannu Oranžskou, dceru Viléma I. O rok později se páru narodil první potomek; dcera Šarlota. Stalo se tak 21. června 1831 na zámku Schönhausen v Berlíně. O rok později se narodil mrtvý syn, roku 1837 pak syn Albrecht. Jejich poslední dvě děti byly dcery Alžběta, která zemřela v dětství, a Alexandrina. Roku 1848, šest let po narození nejmladší Alexandriny, se pár nechal rozvést a Šarlota byla i se svými sourozenci svěřena do otcovy péče. Ve skutečnosti se ale o děti starala jejich bezdětná teta Alžběta Ludovika Bavorská.  Šarlotě bylo v době rozvodu rodičů již sedmnáct let a prožila poměrně šťastné dětství. Již v raném věku měla také nadání pro hudbu a učila se u hudebníků, jako byli Julius Stern, Theodor Kullak nebo Wilhelm Taubert. Napsala řadu písní a klavírních skladeb. Její dcera Marie Alžběta později tento Šarlotin dar také zdědila.  Jako mladá žena měla Šarlota díky svému původu dobré postavení – vždyť pocházela z nizozemské i pruské královské rodiny. Dne 18. května 1850 si devatenáctiletá Šarlota v Charlottenburgu vzala o pět let staršího Jiřího, dědice Sasko-meiningenského vévodství. Jiří jako jediný syn Bernarda II. a Marie Bedřišky měl zdědit velké bohatství a navíc byl i dobrý vojevůdce; v roce 1849 vedl meiningenský pluk v Prusko-dánské válce. Během jeho vojenské kariéry mu vlivnou dceru z dobré rodiny doporučili příbuzní, ale po první schůzce se do sebe pár zamiloval.  Svatba byla honosná a svatebním darem byla i luxusní vila u jezera Como, kterou páru darovala Šarlotina matka Marianna. Ta byla přejmenována na počest nevěsty "Villa Carlotta". Dalšími svatebními dary byly například sbírky obrazů nebo soch. Novomanželé ve velkém utráceli peníze a střídavě žili v Berlíně a Postupimi, kvůli narození dětí se ale vraceli do Meiningenu. Šarlota a Jiří měli čtyři děti, přičemž pouze dvě se dožili dospělosti.  27. ledna 1855 zemřel ve věku 3 tří let Šarlotin druhorozený syn Jiří Albrecht. O tři měsíce později, 30. března 1855, umírá na porodní komplikace i jeho matka Šarlota. Zemřela při náročném porodu syna, který ale také nepřežil a zemřel den po porodu. Jiří pro svoji první manželku velmi truchlil, nakonec se ale znovu oženil, tentokrát s Feodorou z Hohenlohe-Langenburgu, která se mu zdála jako vhodná macecha pro syna a dceru, které se Šarlotou měl. S Feodorou Jiří zplodil další tři syny (jeden zemřel jako nemluvně), avšak manželství bylo nešťastné.

Potomci.

Z manželství s Jiřím vzešly čtyři děti (dva synové, dvě dcery), avšak jen dvě se dožili dospělosti.

Šarlota Pruská (celým jménem "Bedřiška Luisa Vilemína Marianna Šarlota Pruská", 21. června 1831, Zámek Schönhausen, Berlín – 30. března 1855, Meiningen) byla, díky sňatku s Jiřím II., dědičná princezna sasko-meiningenského vévodství. Zemřela několik měsíců před svými čtyřiadvacátými narozeninami na komplikace při porodu – nepřežila ani ona, ani syn.

Princess Charlotte of Prussia (21 June 1831 – 30 March 1855), was by birth a Princess of Prussia and member of the House of Hohenzollern and by marriage Hereditary Princess of Saxe-Meiningen.


Typ Nürburg 460 (1928–1929).

Vůz byl vyvinut Ferdinandem Porsche, který přešel do firmy z rakouské pobočky Austro-Daimler v roce 1923. Byl členem představenstva odpovědným za vývoj nových produktů. Nový osmiválcový Mercedes-Benz se měl stát vážným konkurentem luxusních vozů firmy Horch 8, a Porsche s prací velmi spěchal. Vůz měl tradiční podvozek ("Hochbett"), u kterého je rám umístěn nad nápravami. V té době už novější konstrukce používaly modernější konstrukci podvozku ("Tiefbett"). V roce 1928 prototyp Mercedes-Benz W08 vypadal staromódně vysoký.  Vůz byl poháněn řadovým osmiválcem o obsahu 4622 cm3, jehož maximální výkon byl 80 k (59 kW) při 3400 ot/min, což umožňovalo maximální rychlost 100 km/h. Kola byla loukoťová na tuhých nápravách vpředu i vzadu, nápravy byly odpruženy eliptickými listovými pery. Auto mělo mechanické brzdy s posilovačem Bosch-Dewandre.  Vůz se velikostí přibližoval vozu Horch 8, který byl v podstatě vzorem pro jeho vývoj. Limuzína Horch, model 1928 byla 5000 mm dlouhá a vážila 2100 kg (samotný podvozek 1400 kg). Limuzína Mercedes-Benz Nürburg 460 byla dlouhá 4890 mm, která se prodloužila na 5200 mm přidáním zadního kufru. Mercedes vážil 2 150 kg (samotný podvozek 1550 kg). Obě auta měla impozantní výšku 1900 mm i když firma Horch přešla v roce 1926 na nižší konstrukci podvozku. Auta byla široká 1765 mm a 1760 mm.  Limuzína se prodávala v roce 1928 za cenu okolo 15 000 marek, šestimístný model typu "Torpedo" (s plátěnou střechou) stál přibližně 14 000 marek a čtyřdveřový "Cabriolet D" pak 17 500 marek. Byl vyráběn i dvoudveřový kabriolet se zkráceným rozvorem z 3670 mm na 3430 mm.  Velký, staromódní a velmi drahý Mercedes-Benz W08 model 1928 našel jen několik zákazníků a proto byl nahrazen příští rok elegantnější verzí s nižším podvozkem. Technickému řediteli Porschemu nebyla na konci roku 1928 obnovena smlouva. Společnosti trvalo údajně šest let než prodala za zvýhodněné ceny zásoby modelu Nürburg 460 vyrobené v roce 1928.

Typ Nürburg 460/460 K (1929–1932).

Pro sezónu 1929 firma svůj první osmiválcový model nechala značně přepracovat nově jmenovaným technickým ředitelem Hansem Nibelem. Výsledkem byl vůz s modernějším podvozkem, kdy podélné nosníky podvozku byly umístěny pod nápravami. Tím se usnadnilo nastupování do vozu a současně vůz získal elegantnější karoserií. Rozvor náprav zůstal beze změny.  Motor a většina ostatních technických podrobností zůstala beze změny. Zůstala í čtyřrychlostní manuální převodovka.  Dále se vyráběl i dvoudveřový kabriolet se zkráceným rozvorem 3430 mm. Zákazníci si ale často kupovali standardní šasi, na které si nechávali stavět karoserie na zakázku malými karosářskými firmami.  I přes rozsáhlé přepracování vozu v roce 1929 byl Mercedes-Benz W08 méně úspěšný, než konkurenční vůz Horch 8, který byl dobře zaveden na německém trhu luxusních osobních automobilů té doby, ačkoliv byl o něco menší a dražší než Mercedes-Benz. Tímto modelem ale Mercedes dosáhl toho, že dominance luxusních vozů Horch na trhu nebyla jednoznačná.  Automobil byl také prvním papamobilem. V roce 1930 darovala firma Daimler-Benz papeži Piovi XI. speciálně upravený vůz tohoto typu.

Typ Nürburg 500 (1931–1933).

V roce 1931 byl vůz o rozvoru 3670 mm vybaven novým motorem o obsahu 4 918 cm3 s dvojitým spádovým karburátorem. Maximální výkon byl zvýšen na 100 k (74 kW) při 3 100 ot/min a nejvyšší rychlost zvýšena na 110 km/h. Vůz byl opět vyráběn v různých variantách, šestisedadlový "Pullman-Cabriolet F" za cenu 21 800 marek a dvou a čtyřdveřové modely "Cabriolet C" a "Cabriolet D".

Typ 500 (1932–1936).

V roce 1932 vůz W08 ztratil jméno "Nürburg" a prodával se pouze jako Mercedes-Benz Typ 500. Motor o obsahu 4 918 cm s rozvodem SV včetně dvojitého spádového karburátoru zůstal beze změny, stejně jako čtyřstupňová převodovka a rozměry podvozku. Viditelnou změnou byla podoba chladiče a předního skla.  Mírně větší kola typu 500 umožňovala dosáhnout rychlosti až 120 km/h.

Typ 500 (1936–1939).

V roce 1936 byl výkon motoru zvýšen na 110 k (81 kW) při 3 300 otáčkách za minutu. Objem válců v 4 918 cm se nezměnil, ale byl zvýšen kompresního poměr. Uváděná nejvyšší rychlost se zvýšila na 123 km/h. Vizuálně se vozy z roku 1936 liší zvětšeným sklonem přední mřížky a předního skla. Až do konce výroby měl vůz W08 tuhé nápravy a dřevěná kola.  Konkurenční vůz Horch 8 zmizel ze scény v roce 1935. Rovněž prodej osmiválcových automobilů Mercedes-Benz klesl. Roční objem prodeje osobních automobilů v Německu mezi lety 1931 a 1935 se více než ztrojnásobil, ale podíl velkých luxusních vozů byl minimální (roční objem výroby za léta 1936, 1937, 1938 a 1939 klesal na 87, 54, 50 a 51 vozů). Výroba modelu byla ukončena v roce 1939 bez přímého nástupce. Další osmiválec se v programu firmy Mercedes-Benz objevil až v roce 1963 (Mercedes-Benz 600).  Mercedes-Benz W08 nebyl nikdy určen k výrobě ve velkých sériích. V období mezi lety 1928 a 1939 bylo vyrobeno 3824 vozů. Jeho konkurent Horch prodal v letech 1926 až 1934 přibližně 12 000 vozů Horch 8.

Mercedes-Benz W 08 v České republice.

V šedesátých letech dvacátého století byl pardubickými nadšenci objeven vůz, model 460 z roku 1929. Byl zrekonstruován a v sedmdesátých letech byl v majetku Františka Moučky.

Mercedes-Benz W08 (Nürburg) byl první luxusní osobní automobil Mercedes-Benz s osmiválcovým motorem. Byl představen na podzim roku 1928 na pařížském autosalonu. Byl vyráběn v různých úpravách a modernizacích až do léta 1939, čímž se z něj stal nejdéle vyráběný model Mercedes-Benz dvacátých a třicátých let.

The Mercedes-Benz Nürburg 460 was introduced in Autumn 1928, Mercedes-Benz's first eight-cylinder passenger car. Designated model W 08 was by the factory, it remained in production with various modifications and upgrades until the later summer of 1939, the longest lived Mercedes-Benz model of the 1920s and 1930s.


Definice.

Hypernáboj je ve fyzice částic kvantové číslo vztahující se k modelu silné interakce SU(3). Izospin je definován v SU(2) modelu, zatímco SU(3) model definuje hypernáboj.  SU(3) diagramy hmotnosti jsou dvourozměrné se souřadnicemi odkazujícími na dvě kvantová čísla, "I", což je z-složka izospinu a "Y", což je hypernáboj (součet podivnosti ("S"), půvabu ("C"), krásy ("B"), pravdy ("T") a baryonového čísla ("B")). Matematicky je hypernáboj  a zachování hypernáboje implikuje zachování vůně. Silná interakce zachovává hypernáboj, ale slabá interakce ne.

Vztah s elektrickým nábojem a izospinem.

Gell-Mannova-Nišijimova formule dává do vztahu elektrický náboj a izospin:  kde "I" je třetí složkou izospinu a "Q" je náboj částice.  Izospin vytváří multiplety částic, jejichž průměrný náboj souvisí s hypernábojem podle:  jelikož hypernáboj je stejný pro všechny členy multipletu a průměr hodnot "I" je 0.

Vztah SU(3) modelů k hypernáboji.

SU(2) model má charakteristické kvantové číslo multipletu J, což je celkový moment hybnosti. Každý multiplet se skládá z 2J+1 substavů s rovnoměrným rozložením hodnot "J", které představují symetrické uspořádání viděné v atomovém spektru a izospinu. To formalizuje zjištění, že nebyly pozorovány rozpady některých silně interagujících baryonů, což vede k predikci hmotnosti, náboje a podivnosti omega baryonu.  SU(3) mají supermultiplety obsahující SU(2) multiplety. SU(3) nyní potřebuje 2 čísla ke specifikaci všech subsatvů označených "λ" and "λ".  ("λ" + 1) určuje počet bodů na nejvyšší straně šestiúhelníku, zatímco ("λ" + 1) určuje počet bodů na spodní straně.

Praktická zastaralost.

Hypernáboj je koncept vyvinutý v 60. letech k organizacím skupin částic v "částicové zoo" a rozvíjení zákonů ad hoc zachování na základě pozorovaných transformací. S příchodem kvarkového modelu je zřejmé, že (pokud obsahuje pouze u, d a s kvarky z celkových šesti ve standardním modelu) hypernáboj Y je kombinací čísel kvarku u ("n"), kvarku d ("n"), kvarku s ("n"), kvarku c ("n"), kvarku t ("n") a kvarku b ("n"):  V moderních popisech interakcí hadronů se začaly více používat Feynmanovy diagramy, spíše než počítání hypernáboje. Slabý hypernáboj se však z praktických důvodů používá v teoriích elektroslabé interakce.

Hypernáboj (z hyperon a náboj), značený Y, je ve fyzice částic vlastnost vztahující se k silné interakci. Liší se od slabého hypernáboje, který zastává podobnou funkci ve elektroslabé interakci. Koncept hypernáboje kombinuje a sjednocuje izospin a vůni do jednoho nábojového operátoru.

In particle physics, the hypercharge (a portmanteau of hyperonic and charge) "Y" of a particle is a quantum number conserved under the strong interaction. The concept of hypercharge provides a single charge operator that accounts for properties of isospin, electric charge, and flavour. The hypercharge is useful to classify hadrons; the similarly named weak hypercharge has an analogous role in the electroweak interaction.