Praxe.

Poklesem celkové intenzity osvětlení se mění poměr mezi jasem světla a stínu: světlo klesá rychleji než tmavnou stíny. To je způsobené tím, že některé stíny jsou osvícené rozptýleným světlem. Znamená to, že poklesem celkového světla se sníží kontrast scény. Kontrast na poledním ostrém slunci je tedy větší než kontrast při zatažené ranní obloze.  Osvětlení je "jednoduché" v případě kdy má světlo stejný směr nebo "složené", pokud jde z více směrů, ze dvou či více zdrojů.  Osvětlení bude "tvrdé", když bude zdrojem světla elektrický oblouk nebo žárovka bez výztuže anebo "mírné" pokud se zatemní průsvitkou (vyrobené z papíru, matného skla, plátna nebo tkaniny) a "měkké" když prochází širokým reflektorem z průsvitného plátna.  Druh osvětlení má vliv na povahu stínu a charakter reliéfu. Při tvrdém světle jsou hranice stínu velmi přesně a ostře definovány a reliéf objektu je zvýrazněn – všechny nerovnosti se zdají hlubší. Mírné osvětlení rozostří kontury stínů a znevýrazní povrchový reliéf objektů. Měkké osvětlení tento účinek ještě zmenší.  Je-li světelný zdroj blízko k osvětlenému objektu, jsou stíny kónické a přesně definované. Jestliže světlo pochází ze dvou světelných zdrojů a navzájem se kříží, ve výsledku dávají stín a polostín, které kontrast obrazu zmírní.  Paprsky dopadající na povrchu objektu v úhlu větším než 45° dávají "přímé" osvětlení, světlo dopadající pod menším úhlem je "šikmé".  Šikmé osvětlení zdůrazňuje tvar a formu objektů a dobře zdůrazní jejich detaily. Jedním typem je svícení, jehož úhel dopadu na povrch objektu se blíží nule stupňů. Takové světlo jasně odhaluje strukturu objektu. Pro zjemnění kontrastu se v tomto případě přidává další osvětlení – přímé osvětlení předmětu, ale ze slabšího zdroje světla než je zdroj šikmého osvětlení.  Při svícení umělým světlem (portrétů, zátiší atd.) se používají následující typy osvětlení:

Umělé světlo.

Umělé světlo ve fotografii je označení pro osvětlení, které vykazuje stálou hodnotu teploty chromatičnosti. Mezi zdroje umělého osvětlení patří například fotografický blesk, halogenová nebo obyčejná žárovka nebo různé zářivky. Pro určení teploty světelného zdroje se používá kelvinometr a měří se v kelvinech.  V tradiční černobílé fotografii se osvětlení skládá ze tří světel: hlavního, doplňkového (fill-in) a zadního. Hlavní světlo odhaluje kontury objektu, doplňkové prokresluje stíny a tím snižuje kontrast, zatímco zadní zdůrazňuje pozadí. Jako čtvrté může být použito ještě protisvětlo.

Studiové osvětlení.

Studiové osvětlení je výkonné osvětlení namontované na speciálním fotografickém stojanu, který může být libovolně přesunován bez ohledu na fotoaparát. Může být napájen z elektrické sítě nebo ze silného akumulátoru. Využívá se ve fotografickém ateliéru nebo exteriéru. Fotografové používají dva typy osvětlení. Pulzní a konstantní světlo. Praktický rozdíl spočívá v tom, že pulzní světlo svítí velmi krátkou dobu – setiny sekundy, zatímco konstantní světlo vydává nepřetržitý zdroj světla. Oba typy jsou takzvané umělé světlo.

Přirozené světlo.

Za přirozené světlo se považuje denní sluneční světlo.  Uprostřed dne může příliš jasné horní Slunce vytvořit příliš světlé jasy nebo velmi tmavé stíny. Do jaké míry může nastat přeexponování se liší podle druhu fotografického filmu a digitálních fotoaparátů a jejich různých dynamických rozsahů. Tento „krutý“ a nepříjemný světelný problém je zvláště důležitý v portrétní fotografii, kde se pro jeho zmírnění používá doplňkový blesk, jelikož je často nutné vyvážit osvětlení detailu obličeje nebo těla, vyplněním ostrých kontrastních stínů, které jsou obvykle považovány za nežádoucí.

Příklady.

Vliv různého denního světla a počasí na atmosféru snímku.

Modrá hodina.

Modrá hodina označuje dobu svítání a soumraku každé ráno a večer, kdy není ani úplné denní světlo, ani úplná tma. Tato doba je zvláštní kvalitou svého světla, během ní má obloha modrou barvu a přibližně stejný jas jako umělé osvětlení budov a pouličního osvětlení. Nebeská modř má však jinou fyzikální podstatu než během dne a tudíž má i jiné spektrální složení. Využívá se pro pořizování snímků za dostupného světla v žánru noční fotografie. Ve srovnání s fotografováním za úplné tmy je osvětlení prostředí dostatečné, je tedy více vidět, kontrasty mezi světlými a tmavými místy jsou zmírněny a snímky mají zajímavou atmosféru. Využití najde v široké škále fotografických žánrů, především ve fotografii architektury. Skutečnost, že umělé osvětlení budov má přibližně stejný jas a barevný kontrast poskytuje vyrovnaný fotografický motiv. Využitím rozptýleného světla odražené od oblohy se jako výsledek získají rovnoměrně osvětlené předměty s měkkými konturami, barvami a jemnými pastelovými tóny. Různé teploty barev (modrá obloha, oranžové světlo, modrobílé žárovky, tyrkysové zářivky) poskytují nezvykle barevné fotografie. Tento efekt se ještě více zesílí delší expoziční dobou. V portrétní fotografii poskytuje příjemné rozptýlené světlo v tomto čase rovnoměrně osvětlenou pokožku s měkkou kresbou a jemnými pastelovými tóny.

Zlatá hodina.

Ve fotografii je zlatá hodina (někdy známá jako magická hodina) první a poslední hodina slunečního denního svitu, kdy je dosaženo specifického fotografického efektu díky kvalitě světla. Platí, že osvětlení je v tomto čase měkčí (více difúzní), teplejší v barevných odstínech a vržené stíny jsou delší. Když je Slunce nízko nad horizontem, sluneční světlo prochází větší vrstvou atmosféry, sníží se intenzita přímého světla a větší část osvětlení pochází z odraženého nepřímého světlo od nebe, což snižuje kontrast (poměr) osvětlení. Modré světlo je rozptýlené a světlo ze Slunce se jeví více rudé až zlaté.  Vzhledem k tomu že během zlaté hodiny je jasový kontrast scény menší, stíny jsou méně temné a je méně pravděpodobné, že scéna bude přeexponovaná. Během fotografování krajin poskytuje nízké Slunce teplé barvy a je často považováno za žádoucí posílení barevnosti scény.

Černé světlo.

Černé světlo je světlo ve fotografii, u kterého je nebe tmavší než fyzické objekty před ním. Objevuje se obvykle před bouřkou a nejlépe vyzní v přímém slunečním světle. Na snímku působí tento druh světla velmi dramaticky a neobvykle. Vzniká v kombinaci přímého slunečního světla a tmavé oblačnosti. Ještě více vynikne, pokud se opírá do světlých objektů, které sluneční světlo ještě více zdůrazní a vznikne tak větší kontrast mezi světlým popředím a tmavým pozadím. Pokud je světlo šikmé, například ráno nebo v podvečer, je efekt ještě více zesílen. Při této kombinaci světel, tedy Slunce v zádech a tmavé bouřkové mraky se srážkami v popředí, se občas objeví na obloze duha.

Druhy světla.

Low key.

V případě low key a high key se jedná o snímky s převahou stínů nebo s převahou světel. Jak pro low key tak i high key je žádoucí provádět korekce expozice.  Low key osvětlení je styl nasvícení fotografické scény, vyznačující se převahou tmavých tónů a vysokým kontrastem mezi světlem a stínem. Podobá se šerosvitu v malbě, vysoký kontrast činí snímky dramatičtější: zdůrazňuje jas slunce na poušti, lidské obličeje činí drsnější a starší, izoluje předměty od tmavšího okolí. U low key je toto žádoucí, proto se v něm doplňkové světlo používá zřídka. Poměr jasu světel a stínů zde dosahuje i 8:1, což je výrazně více než u osvětlení high key, kde se poměr může blížit 1:1.

High key.

High key osvětlení ("světlá tonalita", "vysoký klíč") je styl nasvícení fotografické scény, vyznačující se převahou světlých tónů a malým kontrastem mezi světlem a stínem. Výsledný obraz je bez tmavých částí, s výjimkou drobných detailů. Malý kontrast dělá snímky poetičtější. Poměr jasu světel a stínů je u této metody 1:1, což je mnohem méně než u osvětlení low key, kde je poměr až 8:1. Osvětlení by mělo být velmi měkké, nekontrastní, avšak nikoli ploché. Pro fotografie vytvořené touto technikou jsou vhodné například blondýnky nebo modely se světlou pletí.  Pro techniku high key je specifické, že neklade důraz na modelování tvarů a forem (ačkoli toho zkušený fotograf může také dosáhnout), ale má za cíl mírným zkreslením skutečnosti potlačit ty nejmenší detaily a vady pleti v portrétní fotografii. Technika je též vhodná pro reklamní a módní fotografie, ve které je často žádoucí představovat člověka jako typ.  Jak pro low key tak i high key je žádoucí provádět korekce expozice.

Protisvětlo.

Protisvětlo ("kontrasvětlo", francouzsky "contre-jour") označuje světelný zdroj, který se nachází přímo ve fotografovaném objektu nebo poblíž a směruje proti objektivu fotoaparátu. Tento efekt obvykle skrývá detaily, způsobuje silnější kontrast mezi světlem a tmou, vytváří siluety a zdůrazňuje linie a tvary. Slunce, nebo jiný zdroj světla, je často zobrazen jako jeden světlý bod, nebo jako silné osvětlení za objektem. Jako doplňkové světlo může být použito k umělému osvětlení zadní strany předmětu směrem k fotoaparátu. Silueta nastane, když je poměr osvětlení 16:1 nebo více, při nižších poměrech, například 8:1, je výsledkem spíše low-key.

Směrované světlo.

Směrované světlo (kontrastní světlo, tvrdé světlo) ve fotografii je světlo, které objekt výrazně osvětluje. Směr světla je důležitý pro modulaci tvaru, tvorbu stínů a pro zobrazení struktury povrchu. V místech kam světlo nedopadá, je stín. V některých případech tvoří v osvětlených místech přeexponovaná místa („přepaly“) a ve tmavých podexponované plochy. Směrové světlo osvětluje pouze místa, která jsou směrem ke světelnému zdroji, zbytek jeho povrchu je ve stínu. Směr světla se určí podle směru stínu, který je na opačné straně předmětu. Směrované světlo je jedním ze dvou základních druhů světla, přičemž to druhé je světlo rozptýlené. V porovnání s rozptýleným světlem vytváří tvrdší kontrastní stíny.

Rozptýlené světlo.

Rozptýlené světlo, cizím slovem difúzní světlo, je světlo, které přichází ze všech směrů a stejnoměrně osvětluje povrch celého objektu, takže nevznikají žádné tvrdé stíny, odrazy nebo reflexy. U denního světla je to světlo při zcela zatažené obloze („Slunce v mléku“). V ateliéru je to světlo získané velkoplošnými svítidly, pomocí rozptylovačů nebo odrazem od velkých ploch (nepřímé světlo) nebo rozptylovačů. Směr světla je zachován, ale stíny jsou velmi měkké, světlé a bez ostrého rozhraní. Dokonale rozptýlené světlo lze získat ve světelném boxu. Je jedním ze dvou základních druhů světla, přičemž to druhé je světlo směrované.  Tímto osvětlením se získají na snímku odpovídající tvary a barvy objektu. Vzhledem k nedostatku stínů a polostínů se objekt na snímku zdá být téměř plochý.

Hlavní světlo.

Hlavní světlo je první a obvykle nejdůležitější světlo, které využívá fotograf jako tvůrce obrazové scény. Je to světlo nejsilnější a může se jednat o umělé nebo přirozené světlo. Hlavní světlo směřuje na snímaný objekt nebo na jeho důležitou součást a jeho úkolem je vytvoření hlavního světelného efektu, zdůraznit jeho formu a rozměr. Toto světlo by ve srovnání s obecným osvětlením scény mělo poskytovat nejvíce světla na osvětlené ploše objektu. Hlavní světlo se používá jen zřídka samostatně, protože je příliš kontrastní, na rozdíl od doplňkového osvětlení, které prokresluje stíny nebo nevypaluje světla. Vynechání hlavního světla má za následek efekt siluety. Ve scéně může být použito více hlavních světel, které osvětlují jednotlivé objekty v rámu nebo se rozsvěcují ve vhodném okamžiku, aby osvětlily pohybující se objekt.  V tradiční černobílé fotografii se osvětlení skládá ze tří světel: hlavního, doplňkového (fill-in) a zadního. Hlavní světlo odhaluje kontury objektu, doplňkové prokresluje stíny a tím snižuje kontrast, zatímco zadní zdůrazňuje pozadí. Jako čtvrté může být použito ještě protisvětlo.

Doplňkové světlo.

Doplňkové světlo (anglicky "fill light", "fill-in" nebo zkráceně "fill") je světlo, které doplňuje světlo hlavní, redukuje kontrast scény a prokresluje stíny. Je často měkčí a samozřejmě také méně intenzivní než hlavní světlo. Poměr mezi světlem a stínem závisí na požadovaném efektu.  Například doplňkové světlo je zastoupeno pouze v malém množství v případě, kdy hlavní světlo dává scéně velký kontrast, jako je to například při technice low-key. Naopak bude využito velmi (poměr bude poloviční a více) při osvětlení technikou high-key, kdy je potřeba malý kontrast.  Alternativou k použití přímého zdroje světla je možné odrážet hlavní světlo pomocí odrazné desky.

Kombinované osvětlení.

Kombinované osvětlení (kombinované světlo, různorodé osvětlení) je kombinace umělého (směrového) a přirozeného (rozptýleného) světla (například světelné zdroje různých barevných teplot). Pod stejným pojmem se může rozumět také kombinace více světel ve fotografickém ateliéru (například přední a boční světlo).

Boční světlo.

Boční světlo nebo šikmé světlo je světlo, které na povrch objektu dopadá ze strany. Může to být jako měkké rozptýlené světlo nebo ostřejší směrované světlo, které pak vytváří tvrdé kontrastní stíny. Kromě přirozeného slunečního světla se používá uměle ve fotografickém ateliéru k nasvícení scény.

Dostupné světlo.

Dostupné světlo (anglicky "available light") znamená, že i přes nepříznivé světelné podmínky (například za soumraku nebo ve špatně osvětlených interiérech) je postačující situace pro obrazový záznam pouze s tím světlem, které poskytuje stávající osvětlení na místě. Fotografovat za dostupného osvětlení znamená, že nebude využito další přídavné osvětlení, jako je blesk nebo lampa. Obecně vzato se rozumí, že se jedná o jakýkoli zdroj světla, který není explicitně dodáván fotografem za účelem fotografování. Odkazuje se na zdroje světla, které jsou již k dispozici přirozeně (např. Slunce, Měsíc, veřejné osvětlení), nebo uměle (například světlo v místnosti, žárovka, zářivka).

Měření světla.

Měření světla je proces zjištění množství světla dopadajícího na film nebo senzor za určitý čas. Používají se čtyři základní typy měřidel světla – „expozimetrů“: pro dopadající světlo, odražené světlo, bodové světlo a záblesk. Přesněji řečeno, bodového světlo patří mezi světla odražená a blesk může též patřit mezi světla dopadající nebo odražená (podle způsobu měření). Hodnota expozice je nezbytná pro správné nastavení clony a času expozice (rychlosti závěrky) fotoaparátu.  K určení jasu "odraženého" světla od zobrazované scény se používá expozimetr. Moderní přístroje mají většinou expozimetr integrovaný. Expozimetry odraženého světla měří intenzitu světla, které se od předmětu snímku odráží. Jejich údaje se čtou s měřidlem u fotopřístroje, nasměrovaném na snímaný předmět.  Expozimetry incidentního světla měří intenzitu světla "dopadajícího" na předmět, většinou tzv. flashmetery. K získání údaje incidentního světla se flashmetr umístí podél předmětu tak, aby mířil na fotoaparát nebo ke zdroji světla, podle způsobu měření. Většina měřičů incidentního světla může též být upravena na funkci expozimetrů světla odraženého.  Expozimetry bodového světla – jasoměry (spotmetry) měří odražené světlo pod úhlem jen asi 1°, zatímco výše zmíněné typy pokrývají mnohem širší úhel – od 30° do 50° u expozimetrů odraženého světla a až 180° u expozimetrů incidentního světla. Expozimetry blesku (flashmetery) jsou navrženy pro měření záblesků světla trvající zlomek sekundy, uvolněných bleskovými jednotkami. Expozimetry kombinovaných typů světla jsou navrženy se schopností měřit záblesky, incidentní i odražená světla.  Nejjednodušší expozimetry obsahují fotoelektrickou buňku, která – pokud je vystavena světlu – generuje slabý elektrický proud a indikuje ručičkou na ciferníku. Expozimetr je vybaven nastavitelným kalkulátorem, jenž ukazuje citlivost filmu. Když je ciferník zaaretován podle ukazatele, expozimetr ukazuje různé kombinace rychlostí závěrky a clonových čísel, která zajistí ekvivalentní expozice a podle kterých může být nastaven fotoaparát.

Světlo ve fotografii nebo fotografické osvětlení může být směrové, difúzní nebo kombinované. Toto může být z přirozeného slunečního světla nebo z umělého zdroje.

Photographic lighting is the illumination of scenes to be photographed. A photograph simply records patterns of light, color, and shade; lighting is all-important in controlling the image. In many cases even illumination is desired to give an accurate rendition of the scene. In other cases the direction, brightness, and color of light are manipulated for effect. Lighting is particularly important for monochrome photography, where there is no color information, only the interplay of highlights and shadows. Lighting and exposure are used to create effects such as low-key and high-key.


Vlastnosti.

Síran draselno-hlinitý krystalizuje v osmistěnech se zploštělými vrcholy. Je velmi dobře rozpustný ve vodě. Roztok způsobuje zčervenání lakmusu (je mírně kyselý) a má adstringenční účinky. Při zahřívání do téměř červeného žáru tvoří porézní, drobivou hmotu známou jako „pálený kamenec“. Při 92 °C taje (respektive se rozpouští) ve vlastní krystalové vodě. „Neutrální kamenec“ vznikne přidáním takového množství uhličitanu sodného do roztoku, až se začne vylučovat oxid hlinitý. Síran draselno-hlinitý nachází uplatnění jako mořidlo, při přípravě lázně pro ručně vyráběný papír a pro čiření zakalených kapalin.

Minerální forma a výskyt.

Síran draselno-hlinitý se vyskytuje v přírodě, kde typicky tvoří enkrustace na skalách v místech zvětrávání a oxidace sulfidových a draselných minerálů. Dříve se získával z alunitu, nerostu těženého ze sirných sopečných sedimentů. Alunit se často přidružuje ke zdrojům draslíku a hliníku. Byl hlášen na Vesuvu (Itálie), na východě Springsure (Queensland), v Alum Cave (Tennessee), Alum Gulch (Arizona) v USA a na ostrově Cebu (Filipíny), kde je znám jako tawas. Příbuznými minerály jsou kalunit (kamenná forma) a kalinit, vláknitý minerál se vzorcem KAl(SO)·11(HO).

Použití.

Síran draselno-hlinitý má adstringenční a antiseptické účinky. Proto ho lze používat jako přírodní deodorant, který inhibuje růst bakterií odpovědných za tělesný pach. Takové použití nezabraňuje pocení. Adstrigenční vlastnosti se často využívají po holení a proti krvácení z malých ran a odřenin, při krvácení z nosu a z hemoroidů. Často se používá zevně i vnitřně v tradičních lékařstvích, například ájurvédském, kde se nazývá "phitkarí" nebo "sauraštrí", a v čínském, kde se mu říká 明礬 "míngfán". Používá se také pro vytvrzování fotografických emulzí (na filmech a papírech), obvykle jako součást ustalovače; moderní materiály jsou však již z výroby dostatečně vytvrzeny a proto tento postup již není běžný.

Bezpečnost.

Síran draselno-hlinitý je slabě dráždivý.

Síran draselno-hlinitý (též síran hlinito-draselný, kamenec draselno-hlinitý, případně jen kamenec) je podvojná sůl kyseliny sírové s chemickým vzorcem KAl(SO). Běžně se vyskytuje jako dodekahydrát KAl(SO)·12(HO). Používá se při čištění vody, činění koží a střívek, v ohnivzdorném textilu, v kypřicích prášcích a jako antiperspirant a adstringens po holení.

Potassium alum, potash alum, or potassium aluminium sulfate is a chemical compound: the double sulfate of potassium and aluminium, with chemical formula KAl(SO). It is commonly encountered as the dodecahydrate, KAl(SO)·12HO. It crystallizes in cubic structure with space group P a -3 and lattice parameter of 12.18 Å. The compound is the most important member of the generic class of compounds called alums, and is often called simply alum.


Klubová kariéra.

Anderlecht Brusel.

Prošel mládežnickými kategoriemi Lierse SK a RSC Anderlecht. Před sezónou 2009/10, tedy jako šestnáctiletý, podepsal profesionální kontrakt s Anderlechtem. Krátce nato 24. května 2009 debutoval v mistrovském playoff zápase proti Standardu Lutych (Standard i Anderlecht získaly v sezóně shodně 77 bodů, o titulu rozhodovaly 2 dodatečné playoff zápasy), v 69. minutě střídal obránce Víctora Bernárdeze. Anderlecht tento zápas prohrál 0:1 a protože v prvním zápase se zrodila remíza 1:1, titul získal Standard.  Lukaku se brzy prosadil do základní sestavy na pozici útočníka. Má pro tento post vhodné fyzické parametry (výška 193 cm), jeho hra se vedle průbojnosti vyznačuje i značnou rychlostí. Ve své první sezóně (2009/10) vstřelil ve 25 utkáních 15 branek a stal se králem střelců belgické ligy. Výrazně tak napomohl Anderlechtu k zisku domácího mistrovského titulu a v roce 2011 získal ocenění „Ebonová kopačka“, která se uděluje nejlepšímu hráči afrického původu v belgické lize.  V utkání Evropské ligy proti Ajaxu Amsterdam vstřelil svůj první gól v evropských pohárech.  V sezóně 2010/11 vstřelil 16 branek a začaly se o něj vážně zajímat evropské velkokluby jako Chelsea FC, Real Madrid, Inter Milano, Arsenal FC či Bayern Mnichov. Sezónu 2011/12 začal sice v belgické lize, 6. srpna 2011 však Anderlecht oznámil, že se dohodl na přestupu s Chelsea FC, kam Lukaku odcestoval na zdravotní testy. Podrobnosti smlouvy nebyly zveřejněny, přestupní částka se odhaduje na 18 milionů liber.

Chelsea FC.

Lukaku podepsal v létě 2011 5letý kontrakt s Chelsea a dostal dres číslo 18 (toto číslo dříve nosil Jurij Žirkov). Debutoval v zápase proti týmu Norwich City FC, který Chelsea vyhrála 3:1, přišel na hřiště v 83. minutě za Fernanda Torrese. Druhý start si připsal při porážce 1:3 s Manchesterem United.  Nicméně od února 2012 nedostával v prvním týmu Chelsea příležitost a hrál za rezervu. Na konci své první sezóny v Anglii 2011/12 vyjádřil frustraci ze svého nízkého zápasového vytížení mj. tím, že odmítl převzít trofej pro vítěze Ligy mistrů (kterou Chelsea v sezóně vyhrála), protože necítil, že by byl důležitou součástí vítězného týmu. 18. června 2012 vstřelil Romelu Lukaku 2 góly v přípravném utkání proti týmu americké Major League Soccer (MLS) Seattle Sounders FC, které Chelsea vyhrála 4:2.  V Superpoháru UEFA 2013 proti FC Bayern Mnichov kopl v závěrečném penaltovém rozstřelu svoji penaltu velmi laxně a trofej tak získal soupeř. Trenér José Mourinho okamžitě zareagoval a další den ho poslal na hostování do Everton FC.  Po sezoně 203/14 (hostoval v Evertonu) se chtěl dobře uvést na Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii, kam se Belgie suverénně kvalifikovala, aby mohl změnit klub a opustit Chelsea.

West Bromwich Albion FC (hostování).

10. srpna 2012 odešel Lukaku na hostování do anglického klubu West Bromwich Albion FC. Debutoval v úvodním kole Premier League 2012/2013 proti Liverpoolu a podílel se na jeho porážce, když v 77. minutě vstřelil gól na 3:0 pro WBA a stanovil tak konečné skóre. Svým vystoupením přesvědčil trenéra Steva Clarka, aby mu dával v klubu více příležitostí. 19. května 2013 v posledním ligovém kole Premier League 2012/13 se podílel hattrickem na divoké remíze 5:5 v zápase proti Manchesteru United (po němž se mj. rozloučil s trenérskou kariérou sir Alex Ferguson). WBA skončil se ziskem 49 bodů na solidním osmém místě tabulky. Po úspěšné sezóně měl Lukaku nabídku z Liverpoolu, který ji musel předložit i Chelsea FC.

Everton FC.

Začátkem září 2013 před koncem letního přestupového okna souhlasil s ročním hostováním v klubu Everton FC. První gól v novém působišti vstřelil při svém debutu 21. září proti domácímu West Hamu United, kdy zařídil vítěznou branku na konečných 3:2. 30. září na domácím hřišti proti Newcastle United vstřelil dva góly a výrazně přispěl k vítězství 3:2.  Dne 30. července 2014 natrvalo přestoupil za 28 milionů britských liber (35 milionů eur) z Chelsea do Evertonu, kde podepsal pětiletou smlouvu. Stal se tak nejdražším hráčem v historii tohoto celku z Liverpoolu, překonal nákup krajana Marouane Fellainiho z roku 2008. Společně s brazilským útočníkem Alanem z FC Red Bull Salzburg se stal v dresu Evertonu s 8 góly nejlepším kanonýrem Evropské ligy 2014/15.

Manchester United FC.

V červenci 2017 přestoupil z Evertonu za bezmála 2,2 miliardy Kč do Manchesteru United, kde se opět sešel s trenérem José Mourinhem. Měl nahradit útočníky Zlatana Ibrahimoviće a Wayna Rooneyho.

Reprezentační kariéra.

V belgické seniorské reprezentaci debutoval 3. března 2010 stále jako šestnáctiletý v přátelském utkání proti Chorvatsku (domácí prohra 0:1). 17. listopadu 2010 v přátelském utkání proti Rusku ve Voroněži vstřelil oba góly Belgie při vítězství 2:0. Potřetí se prosadil v domácím přátelském zápase 15. srpna 2012 proti sousednímu Nizozemí, když zvyšoval na průběžných 3:2, fotbalový duel skončil vítězstvím Belgie 4:2.  6. února 2013 nastoupil v Bruggách v přátelském zápase proti hostujícímu Slovensku, Belgie zvítězila 2:1 gólem Driese Mertense z 90. minuty. 11. října 2013 zařídil 2 góly výhru 2:1 v kvalifikaci na MS 2014 proti domácímu Chorvatsku, čímž si Belgie definitivně zajistila postup na Mistrovství světa. 26. května 2014 v přípravném utkání před MS 2014 vstřelil hattrick Lucembursku, Belgie rozdrtila svého souseda 5:1. Nicméně FIFA tento zápas přehodnotila jako neoficiální, neboť belgický trenér Marc Wilmots chyboval, poslal při střídání na hřiště 7 nových hráčů, přičemž v přátelských zápasech je povoleno jednomu týmu vystřídat pouze šestkrát.  Marc Wilmots jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kam Belgie suverénně postoupila z prvního místa evropské kvalifikační skupiny A. V prvních dvou zápasech (proti Alžírsku výhra 2:1, proti Rusku výhra 1:0) se nedokázal prosadit a byl střídán, Belgie skórovala vždy až po jeho odchodu. Navíc své vystřídání v utkání s Ruskem nevstřebal, kouči Wilmotsovi nepodal ruku. V osmifinále proti USA vyhrála Belgie poměrem 2:1 po prodloužení, Lukaku šel na hřiště na začátku prodloužení, vstřelil v něm vítězný gól a na další branku přihrál. Se šampionátem se Belgie rozloučila čtvrtfinálovou porážkou 0:1 s Argentinou.  Trenér Marc Wilmots jej nominoval na EURO 2016 ve Francii, kde byli Belgičané vyřazeni ve čtvrtfinále Walesem po porážce 1:3. Nastoupil ve všech pěti zápasech svého mužstva na šampionátu a dvakrát skóroval (v utkání základní skupiny proti Irsku).

Reprezentační góly.

Góly Romela Lukaka v A-mužstvu Belgie:

Romelu Menama Lukaku (* 13. května 1993, Antverpy ) je belgický fotbalový útočník a reprezentant, od srpna 2019 hráč italského klubu Inter Milan.

Romelu Menama Lukaku Bolingoli (; born 13 May 1993) is a Belgian professional footballer who plays as a striker for Serie A club Inter Milan and the Belgium national team.


Parametry a historie mísy.

Korpus předmětu byl vyroben v roce 1864 z mincovního stříbra a byl galvanicky pokovován ryzím zlatem ve firmě Messrs Elkington and Co. Ltd v anglickém Birminghamu, jeho cena odpovídala tehdejší hodnotě 50 zlatých britských guineí. Jde o kopii původní cínové jídelní nádoby z 16. století, která se nachází v muzeu ve francouzském Louvre. Původní mísa vůbec nijak nesouvisela se sportem, byla ozdobena mytologickými výjevy.  Mísa má přesně 18 a 3/4 palce v průměru a zůstává trvale uložena v muzeu londýnského All England Lawn Tennis and Croquet Clubu.  Vítězkám turnaje je tato originální mísa předávána pouze symbolicky ihned po skončení finálového zápasu prezidentem klubu, jímž je tradičně vévoda z Kentu, v současné době Jeho královská výsost Princ Edward, vévoda z Kentu, bratranec královny Alžběty II.  Vítězky s originální trofejí každý rok absolvují tradiční kolečko před tribunami centrálního wimbledonského dvorce, kdy pózují před diváky, novináři, fotografy a televizními kamerami.  Vítězka si tedy originální trofej neodnáší domů, ta zůstává trvale uložena v muzeu v All-England Clubu. V letech 1949–2006 všechny wimbledonské mistryně obdržely repliku trofeje o průměru 8 palců, od roku 2007 všechny vítězky získávají tříčtvrteční repliku trofeje s vyrytými jmény všech dosavadních vítězek (průměr jejich repliky činí 14 palců).  Zdobení mísy vůbec nijak nesouvisí se sportem, její refiéfy představují výjevy s motivy pocházejícími z klasické starověké řecké mytologie.  Centrální reliéf uprostřed zobrazuje stylizovanou postavu, jež představuje filosoficko-mýtický pojem Sófrosyné, která představuje střídmost a umírněnost. Postava drží v jedné ruce lampu a v druhé ruce nádobu (džbánek), okolo ní se pak nacházejí další předměty běžné denní potřeby, které zde mají další symbolický význam.  Na okraji mísy je zobrazena starověká bohyně Minerva jak předsedá sedmi svobodným uměním, jimiž jsou astronomie, geometrie, aritmetika, hudba, rétorika, dialektika a gramatika, každé z nich je zde vyobrazeno s příslušným symbolem.

Mísa Venus Rosewater (; oficiálním názvem Ladies' Singles Trophy) je sportovní cena určená pro vítězky ženské dvouhry ve Wimbledonu. Ocenění bylo pro tento účel poprvé použito v roce 1886. Cena představuje umělecky zdobenou mísu – velký talíř, zdobný tác.

The Venus Rosewater Dish is the Ladies' Singles Trophy awarded at The Championships, Wimbledon, and was first presented to the Champion in 1886.


Definice.

HNŠ se od hrubého domácího produktu odlišuje hodnocením kolektivního štěstí jako vládního cíle. Zaměřuje se na tradiční hodnoty a harmonii s přírodou, tak jak je to popsáno v 9 oblastech štěstí a 4 pilířích HNŠ.  Tyto 4 pilíře jsou: 1. udržitelný a spravedlivý sociálně-ekonomický rozvoj2. ochrana životního prostředí3. zachování a šíření tradiční kultury4. dobrá vládaMezi 9 oblastí HNŠ patří duševní pohoda, dobré zdraví, správné využití času, vzdělání, kulturní různorodost, dobrá vláda, vitalita komunity, ekologická diverzita a životní standard. Každá oblast se skládá ze subjektivních a objektivních indikátorů. Všechny oblasti mají stejnou váhu, ale jednotlivé indikátory v rámci konkrétních oblastí mají váhu různou.

Realizace HNŠ v Bhútánu.

Komise pro hrubé národní štěstí (dále jen Komise HNŠ) je pravidelně pověřena realizací konceptu HNŠ v Bhútánu. Skládá se z tajemníků každého ministerstva, předsedy vlády a tajemníka Komise HNŠ. Úkoly této komise zahrnují vypracování a realizování pětiletého národního plánu a vyhlašování nové politiky. Index HNŠ se používá k měření štěstí a blahobytu obyvatel Bhútánu. „GNH Policy Screening Tool” a „GNH Project Screening Tool” jsou ukazatele, kterých využívá Komise HNŠ k rozhodnutí, zda je třeba nějaká změna v oblasti politiky nebo zda realizovat různé projekty. „GNH Screening Tools” (monitorovací nástroje HNŠ; pozn. autora) jsou používány bhútánskou komisí pro předvídání dopadu politických iniciativ na úroveň hrubého národního štěstí v Bhútánu.  V roce 2008 byl proveden první průzkum HNŠ. V roce 2010 následoval druhý. Třetí celostátní průzkum byl proveden v roce 2015. Průzkum HNŠ zahrnuje všech dvacet okresů (Dzonkhag) a jeho výsledky se liší demografickými faktory, jako je pohlaví, věk, bydliště a povolání. První průzkumy se skládaly z dlouhých dotazníků, které se ptaly občanů na otázky ohledně životních podmínek (živobytí) a náboženského chování, včetně otázek kolikrát a kdy se přes den modlí a také na záležitosti týkající se karmy. Vyplnění jednoho dotazníku mohlo trvat i několik hodin. Pozdější průzkumy HNŠ byly zkráceny, ale otázky o náboženském chování byly zachovány.  Bhútánský index HNŠ byl vytvořen Centrem pro studium Bhútánu za pomoci výzkumníků z Oxfordské univerzity, aby pomohl měřit pokrok bhútánské společnosti. Existují však i jiné nástroje schopné měřit společenský pokrok. Například „Gross National Well-being” (hrubé národní blaho; pozn. autora) z roku 2005, „OECD Better Life Index” (index lepšího života; pozn. autora) z roku 2011 a „SPI Social Progress Index” (index sociálního pokroku; pozn. autora) z roku 2013. Jeden odlišující rys bhútánského indexu HNŠ však je, že ostatní modely jsou určeny pro světské vlády a nezahrnují do sebe náboženské chování.  Výsledná data se používají ke srovnání štěstí mezi různými skupinami občanů a ke zjištění změn v průběhu času.

Rozšíření HNŠ mimo Bhútán.

Ve kanadské Victorii ležíčí v provincii Britská Kolumbie byla využita kratší verze bhútánského průzkumu HNŠ. Místní vlády, nadace a vládní agentury pod vedením Marthy a Michaela Pennocka ho použily ke zhodnocení populace ve Victorii.  Ve městě São Paulo v Brazílii použila Susan Andrews prostřednictvím její organizace Future Vision Ecological Park v některých oblastech koncept bhútánského HNŠ na úrovni menších občanských komunit.  V Seattlu ve Spojených státech byla také využita verze indexu HNŠ. Rada města a nezisková organizace Sustainable Seattle s její pomocí zhodnotily štěstí a blaho obyvatelstva v oblasti Seattlu. Další města a oblasti v Severní Americe, včetně Eau Claire ve Wisconsinu, Crestonu v Britské Kolumbii a amerického státu Vermont, také využily nějakou verzi indexu HNŠ.  Na univerzitě v Oregonu ve Spojených státech vypracoval Adam Kramer model chování HNŠ, založený na používání pozitivních a negativních slov na sociálních sítích.  V roce 2016 bylo v Thajsku založeno Centrum hrubého národního štěstí. Bývalý král Thajska Bhumibol Adulyadej byl totiž blízkým přítelem jeho bhútánského protějšku Jigmeho Singyeho Wangchucka a pojal obdobnou filozofii týkající se „Sufficiency Economy” - udržitelného hospodářství.  Na Filipínách byl koncept HNŠ podporován různými osobnostmi, zejména filipínským senátorem Lorenem Legardem a bývalou ministryní životního prostředí Ginou Lopezovou. Návrh zákona na podporu hrubého národního štěstí byl dokonce podán ve filipínském senátu a sněmovně reprezentantů.  Mnoho dalších měst, vlád a organizací se po setkání na High Level Meeting v roce 2012 pokouší změřit úroveň štěstí a blahobytu jejich občanů ukazatelem zvaným „Beyond GDP”, který je v mnoha ohledech podobný bhútánskému HNŠ. Patří k nim např. Úřad národních statistik Spojeného království, vláda ve Spojených arabských emirátech a města Somerville ve státě Massachusetts, Bristol a také celá řada společností, které se zabývají metodami udržitelného rozvoje a využívají k tomu některé postupy HNŠ.  Hrubé národní štěstí je také propagováno ve Spojených státech organizací GNHUSA - „Gross National Happiness USA”. Společnost GNHUSA se sídlem ve Vermontu je neziskovou organizací, která si klade za cíl zvýšit úroveň osobního štěstí a kolektivního blahobytu tím, že změní způsob, jak Spojené státy měří svůj pokrok a úspěch. Společnost vznikla poté, co se Linda Wheatleyová z Montpelier ve Vermontu zúčastnila „Annual Gross National Happiness Research Conference” - výroční konference o ročním národním štěstí v roce 2008 v Thimphu v Bhútánu. Wheatley se vrátila do Vermontu odhodlaná představit podrobnosti o HNŠ pro širokou veřejnost v USA. Po založení neziskové organizace na jaře 2009 se její představitelé zúčastnili páté mezinárodní výzkumné konference o HNŠ v Brazílii v listopadu 2009 a v červnu 2010 uspořádali první konferenci o hrubém národním štěstí a dalších alternativních ukazatelích v Champlain, na univerzitě v Burlingtonu ve Vermontu. V květnu roku 2012 zorganizovala GNHUSA společně se sponzory konferenci Measure What Matters (Měřit to, co má smysl; pozn. autora), budující spolupráci s datovými experty ve Vermontu. Guvernér Vermontu prohlásil den 13. dubna (na narozeniny prezidenta Jeffersona) za „Pursuit of Happiness Day” (Den honby za štěstím; pozn. autora) a stal se prvním státem v USA, který přijal legislativu umožňující vývoj alternativních ukazatelů a nabídl pomoc při vytváření této nové politiky. GNHUSA spolupracuje s Vermont Data Center a provádí pravidelné výzkumy o blahu ve státě, jako vzor pro jiné státy a obce. Organizace také úzce spolupracuje se společností Happiness Alliance na shromažďování online dat HNŠ, sbíraných podle bhútánského HNŠ. V roce 2017 společně začaly vytvářet pobočky ve všech 50 státech, aby spolupracovaly s místními samosprávami a institucemi v oblasti zkvalitnění životních podmínek, počínaje Wisconsinem a Severní Karolínou. Organizace také pravidelně oslavuje Mezinárodní den štěstí, který byl Spojeným královstvím vyhlášen na 20. března, jako příležitost k diskusi o koncepcích blahobytu s ostatními na „Happiness Dinners” (večeřích štěstí; pozn. autora) po celé zemi.  Od 25. srpna 2012 společnost Gross National Happiness USA nárazově provádí celostátní výzkumný projekt The Happiness Walk (pochod štěstí; pozn. autora), kterého se účastní členové správní rady GNHUSA a její stoupenci. Na první etapě dva členové rady GNHUSA ušli 594 mil, od Vermontu až do Washingtonu D.C. Pochod byl obnoven 1. března 2018 a vedl pěšky z Petaluma v Kalifornii do Seattlu ve státě Washington. Zúčastnění lidé po cestě dělali rozhovory, shromažďovali odpovědi do průzkumů a představovali koncept HNŠ. GNHUSA rovněž vyhlašuje a prosazuje „Charter for Happiness” (charta štěstí; pozn. autora), která k 7. květnu 2018 měla 469 signatářů.

Kritika.

Hrubé národní štěstí bylo kritiky několikrát označeno za nástroj propagandy, který využívá bhútánská vláda, aby odvedla pozornost od porušování lidských práv a snahy o vyhnání etnických Nepálců ze země.  První bhútánská vláda byla demokraticky zvolena v roce 2008. Předtím probíhalo „očištění” Bhútánu od hinduistických Nepálců a všeobecně od nebuddhistického obyvatelstva z důvodu kulturního zachování HNŠ. Podle nevládní organizace Human Rights Watch, která zdokumentovala situaci v Bhútánu, bylo ze země vyhnáno více než 100 000 osob nepálského původu a hinduistického vyznání, což představuje 1/6 populace tohoto státu, z důvodu neschopnosti integrace do bhútánské buddhistické kultury. Organizace Refugee Council of Australia uvedla, že: „Je zvláštní a šokující, že jeden stát může vyhnat šestinu své populace a jeho reputace zůstane nedotčená. Bhútánská vláda by neměla být známá pro hrubé národní štěstí, ale pro hrubé národní pokrytectví”.  Někteří výzkumníci uvedli, že bhútánská filozofie HNŠ se stala za poslední dekádu přispěním západních a demokratických vlivů víc demokratická a otevřenější. Proto by bylo mnohem více historicky přesné, kdyby se právě tato změna označila za klíčovou událost v chápání HNŠ, protože současné chápání HNŠ se liší od filozofie, kterou prosazoval tehdejší bhútánský král. Další pohledy na HNŠ tvrdí, že je to postup rozvoje a vzdělávání a ne cíl nebo konečné stádium společnosti, a že Bhútán sa snaží zvednout úroveň štěstí jeho obyvatel a HNŠ slouží jako nástroj měření této snahy.  Další kritika sa zaměřuje na životní standard v Bhútánu. Článek uveřejněný v roce 2004 v magazínu The Economist tvrdí, že: „Bhútánské království není místo jako z pohádek. Je to místo ve kterém žije přibližně 900 000 obyvatel, z nichž většina v chudobě.” Jiná kritika se zmiňuje o zvýšení míry korupce, šíření chorob jako je AIDS nebo tuberkulóza, gangových násilností, násilností vůči ženám a menšinám, nedostatku jídla a léků a dalších ekonomických problémů.

Hrubé národní štěstí (HNŠ, anglicky ', ') je koncept, který se snaží vyjádřit míru kvality lidského života a rozvoje společnosti pomocí obecnějšího ukazatele, než jakým je hrubý domácí produkt.

Gross National Happiness (also known by the acronym: GNH) is a philosophy that guides the government of Bhutan. It includes an index which is used to measure the collective happiness and well-being of a population. Gross National Happiness is instituted as the goal of the government of Bhutan in the Constitution of Bhutan, enacted on 18 July 2008.


Historie.

Bozu začali původně připravovat Turci ve střední Asii v 10. století. Později se rozšířila na Kavkaz a na Balkán. Boza slavila svůj zlatý věk v době Osmanské říše a stala se dokonce jednou z hlavních obchodních komodit ve městech. Až do 16. století se boza pila všude volně, ale domácky připravovaná tzv. „tyranská boza“ s malým množstvím opia vyvolala hněv úřadů, až byla za sultána Selima II (1566–1574) zakázána.  V 17. století sultán Mehmed IV (1648–1687) zakázal alkoholické nápoje, kam zahrnul i bozu, a zavřel také všechny obchody s bozou. Turecký cestovatel z 17. století Evlija Čelebi popisuje, že boza byla v této době velmi rozšířená, že jen v samotném Istanbulu bylo 300 obchodů s bozou, které zaměstnávaly 1005 lidí. V tomto období byla boza velmi rozšířená v armádě mezi janičáry. Boza obsahovala jen málo alkoholu, takže byla dlouho tolerována jako posilující a teplý nápoj pro vojáky. Jak popisuje Evlija Čelebi: „V armádě je spousta výrobců bozy. Pít tolik bozy, aby to způsobilo intoxikaci, je hříšné, ale jde-li o malé množství, není to - na rozdíl od vína - odsuzováno.“ V 19. století se stal populárnější sladký a nealkoholický albánský typ bozy preferovaný v Osmanském paláci, zatímco kyselý a alkoholický typ, který obvykle vyráběli Arméni, vyšel z módy. V roce 1876 založili bratři Haci Ibrahim a Haci Sadik obchod s bozou v Istanbulu v okrese Vefa, v blízkosti centra zábavy Direklerarası. Tato boza, která má hustou konzistenci a chuť dortu, se stala známou po celém městě, a tento obchod je jediným obchodem s bozou z té doby, který funguje dodnes. Firmu nyní vedenou Haci Sadikovi a Haci Ibrahimovi prapravnuci.

Regionální verze.

„Vefa“ obchod, který se nachází v Istanbulu okrese Vefa, je nyní menší turistická atrakce. Ömür Bozacısı z Bursy, Karakedi Bozacısı z Eskişehiru Akman Boza salon v Ankaře a Soydan z Pazarcık, Bilecik jsou méně známí, ale také dobří výrobci v Turecku. Vefa Boza, jak ji známe, je vyrobena pouze z loupaného prosa, které je vařené ve vodě a které se pak nalije do široké mělké pánve. Když se ochlazená směs proseje, přidá se voda a cukr.  Nejslavnější albánská značka bozy v Tiraně je Pacara Boza, vyráběná a prodávaná albánskou firmou s dlouhou tradicí Shyqyri Pacara.  Nejslavnější obchod s bozou v Makedonii je „Apche“, který se nachází ve Skopje v oblasti Debar Maalo, poblíž univerzitní haly. Obchod byl založen Ismanem Kadrim v roce 1934. Lidé mu říkali Apche (pilulky), v legraci tak prohlašovali, že jeho boza je lék na všechny nemoci. V roce 1940 svůj obchod přejmenoval. Jiná slavná místa s bozou ve Skopje jsou „Palma“ (Палма) a „Šeherezada“ (Шехерезада). Vedle etnických Albánců má tradici příprava bozy i mezi etnickými Makedonci. Makedonská boza je mnohem řidší, je lehčí a má sladší chuť.  V Kyrgyzstánu se boza vyrábí z drcené pšenice, na Krymu s pšeničnou moukou a v Turkmenistánu s nahrubo mletou rýžovou drtí.  V Turecku se podává se skořicí a praženou cizrnou (Leblebi v turečtině) a je konzumována především v zimních měsících. Osmanská říše byla známá tím, že krmila svoji armádu bozou, protože je bohatá na sacharidy a vitamíny.  V Bulharsku je součástí tradiční snídaně „banice s bozou“. I když je boza populárním nápojem, tak je jméno používáno na popis něčeho (film, hudební skladby, apod.), co má být nezajímavé, nudné a málo kvalitní. V Albánii je většinou vyráběna a prodávána v severní části; lze ji snadno najít v cukrárnách hlavního města Tirany.  V Srbsku je boza vyráběna a prodávána v orientálních obchodech s cukrovinkami v obchodech zdravé výživy. Obvykle je vyrobená z vody, pšeničné mouky, kukuřičné mouky, droždí a cukru.  V Kyrgyzstánu je pšeničná verze bozy široce dostupné pouličními prodavači, většinou v letních měsících. Je nejznámější pod obchodním jménem „Šoro“ (Шоро), ale také se prodává jako Tan a další značky. Často se míchá s nápojem podobným kefíru, aby se získala verze poněkud světlejší a ostřejší chuti.  Varianta z Rumunska se nazývá bragă. Je sladší než v Turecku a Bulharsku, ale zase silnější a tmavší než v Severní Makedonii.  Ve Spojených státech amerických byla komerční výroba zahájena v lednu 2009 ve Skokie, ve státě Illinois.  V Albánii se boza vyrábí z kukuřičné a pšeničné mouky, cukru a vody. Má chuť od sladké po kyselou. To ji liší od jiných druhů: je lehčí a obvykle je konzumována jako osvěžující nápoj v létě.

Výroba a skladování.

Boza se vyrábí na Balkáně, a většině z turkických regionů, ale ne vždy se používá proso. Chuť se liší podle obilovin, které se používají. Při vědeckém studiu bozy provedené Tureckým vědeckým a technologickým institutem pro Vefa Bozacisi bylo zjištěno, že nápoj je velmi zdravý a výživný. Boza obsahuje vitamíny A, C a E a čtyři druhy vitamínu B.  Boza se zkazí, není-li uchovávána v chladu. Boza se proto dříve v Turecku neprodávala v letních měsících, namísto ní se prodávaly jiné nápoje, jako jsou hroznové šťávy nebo limonády. Nicméně nyní je už vzhledem k poptávce a dostupnosti chlazení k dispozici i v letním období. V Bulharsku, Albánii a Makedonii se boza vyrábí jako osvěžující nápoj po celý rok.

Podobné nápoje.

Mezi další nápoje z celého světa, které mají nízký obsah alkoholu a jsou produkty mléčného kvašení, patří:

Boza (česky i bóza) () je fermentovaný nápoj, který je populární v Kazachstánu, Turecku, Kyrgyzstánu, Albánii, Bulharsku, Černé Hoře, Severní Makedonii, Bosně a Hercegovině, části Rumunska, Srbska, a Ukrajiny. Jedná se o sladový nápoj, vyrobený z kukuřice (a pšenice v Albánii, fermentované pšenice v Turecku a pšenice nebo prosa v Bulharsku a Rumunsku). Má hustou konzistenci a nízký obsah alkoholu (obvykle kolem 1 %) a lehce nakyslou sladkou chuť.

Boza, also bosa, bozo is a fermented beverage popularly made in parts of North Africa, Central and Western, Caucasus and Southeast Europe. It is a malt drink made by fermenting various grains: maize (corn) and wheat in Turkey, wheat or millet in Bulgaria and Romania, and barley in Egypt. It has a thick consistency, a low alcohol content (around 1%), and a slightly acidic sweet flavor.


Biografie.

André Blanchet se narodil 11. března 1727 nebo 1728 Marii Ann Fournierové a Paulu Blanchetovi, jenž byl tehdy obchodníkem s kávou. André byl pokřtěn v Ryder Court's Chapel v Soho. 30. června 1740 byl najat jako učeň Edwardem Mountenayem, zlatníkem sídlícím na Foster Lane blízko "Worshipful Company of Goldsmiths" v Londýně. Využil možnosti změnit si jméno z André Blanchet na Andrew Planche. 22. září 1747, na konci svého sedmiletého učňovství, se v Kostele sv. Pankráce oženil se Sarah Jonesovou.  Modelování a výrobu porcelánu se naučil od svého otce, který pracoval v Míšni. Možná existuje také spojení mezi Marií Ann Fournierovou, Planchetovou matkou, a Louisem Fournierem, modelářem, jenž pracoval ve Vincenneské a později Chantillské porcelánce. Už ve svých sedmnácti letech mladý Planche v Derby tvořil malé porcelánové výrobky. V roce 1749 pracoval pro Williama Littlera v Longton Hall. Planche může být ztotožňován s Flanchetem, který byl studentem Jean-Clauda Chambellana Duplessise a stal se známým díky své práci v porcelánce Chelsea.  Detaily Planchetova života nejsou vždy zaznamenané, ale narození jeho synů v letech 1751, 1754 a dvou roku 1756 jsou jasná fakta. Jeho první syn, kterého měl se svou ženou Sarah, byl pokřtěn jménem Paul. Druhý dostal jméno James, ale zemřel už v prosinci 1754, žil pouhé dva měsíce. Paul i James byli pokřtěni v derbském Kostele sv. Alchmunda. Roku 1756 byli zaregistrováni další dva synové, a sice James, nemanželský potomek, kterého měl Planche s Margaret Burroughdovou, a William, kterého měl se svou ženou.  Dohoda z 1. ledna 1756 potvrzuje Planchetovo spojení spolu s Johnem Heathem a Williamem Duesburym v nové továrně na porcelán, založené na Nottingham Road, z níž se později stala Royal Crown Derby Porcelain Company. Tři společníci se dohodli ke "„spolupráci jak v umělecké výrobě anglického porcelánu, tak v nákupu a prodeji všech druhů zboží souvisejícího s uměním výroby porcelánu“".  Avšak na konci stejného roku Planche opustil Derby a vrátil se do Londýna, aby přijal svou bývalou práci klenotníka ve strýcově společnosti Anthony Planche & Co ve Westminsteru. V roce 1764 si změnil příjmení na Floor, čímž chtěl začít novou kariéru jako komediant v divadelní společnosti v Yorku. S touto společností procestoval v létě Severní Anglii. Roku 1768 se stal suflérem v Old Orchard Street Theatre ve městě Bath, kde zůstal celých 41 let. Zemřel v lednu 1809 v Bath a byl pohřben v Kostele sv. Jakuba tamtéž.

Rodina.

Andrého bratr Jacques byl hodinář vyškolený v Ženevě. Stal se asistentem Benjamina Vulliamyho, který využíval derbský porcelán do některých svých hodin. Jacquesův syn James Planché se stal dramatikem a od londýnské College of Arms získal titul Somerset Herald.

Dílo.

Porcelánové figuríny vytvořené Planchetem jsou výjimečné. Muzeum a umělecká galerie města Derby vlastní figurínu Číňana a malého chlapce z roku 1752. Tento model pochází z období zvaného "dry edge" (česky "suchý okraj", 1750–1756), jež získalo svůj název podle nenaglazované podstavy.  Výjimečná kvalita porcelánu vytvořeného ve francouzském stylu byla základem pro rozvoj výroby derbského porcelánu. I když je dnes provedení figurín se "suchým okrajem" připisováno spíše Agostinovi Carlinimu, je Planchetův příspěvek derbskému porcelánu významný.

Andrew Planche nebo také André Planchè, rozený André Blanchet, (asi 1727–1809) byl klenotník, hrnčíř a divadelník. Byl synem francouzských hugenotských uprchlíků. Žil v Derby, kde měl nejméně čtyři děti (Paul, James, James Burrows - nemanželské dítě - a William).

André or Andrew Planché, or Planchè (as written by William Bemrose in 1898) (c. 1727-1805), was a jeweller, potter and theatre person, son of French Huguenot refugees. He lived in Derby, where he had at least four children (Paul, James, James Burrows - bastard - and William).


Biografie.

Původ.

Narodila se jako nejstarší potomek a jediná dcera skotského krále Alexandra III. Skotského a jeho první manželky Markéty Anglické, dcery anglického krále Jindřicha III.

Manželství.

Dne 25. července roku 1281 byl v Roxburghu uzavřen sňatek v zastoupení mezi ní a norským králem Erikem II., o rok později odjela dvacetiletá princezna do Norska a byla s třináctiletým králem oddána a korunována norskou královnou. Šlo o politicky motivované manželství - sňatek měl zmírnit napětí mezi Skotskem a Norskem, které vzniklo po uzavření mírové smlouvy mezi oběma zeměmi v Perthu 2. července 1266, v jejímž důsledku muselo Norsko odstoupit Skotsku Hebridy a ostrov Man. Norská strana byla zainteresovaná na obsazení Orknejí a Shettland.  Svatební smlouva zahrnovala rovněž věno 14.000 liber šterlinků, ve čtyřech splátkách v letech 1281–1284. Polovina měla být vyrovnána z příjmů z majetků ve Skotsku. Tyto příjmy byly později předmětem sporu mezi Norskem a Skotskem, neboť placení bylo v roce 1289 zastaveno.  Kromě majetkových záležitostí byla ve smlouvě detailně vypracována i ustanovení o následnických právech dětí z tohoto manželství na skotský trůn v případě, že by král Alexander III. nezanechal žádných právoplatných dědiců a následníků. Tato situace, v roce 1281 pouze hypotetická, skutečně nastala v roce 1286, kdy Alexander zemřel; král Erik II. vznesl jménem své a Markétiny dcery Markéty nárok na skotský trůn a ta byla skutečně v roce 1289 uznána skotskou královnou jako Markéta I. Skotská.  Manželství Markéty a Erika nebylo snadné. Dvacetiletá mladá žena byla provdána za třináctiletého chlapce a na královském dvoře panovala její tchyně Ingeborg Dánská. Podle jedné skotské kroniky se Ingeborg stavěla proti Markétině korunovaci. Jiná skotská kronika líčí, jak se Markéta snažila svého manžela kultivovat a učila ho krom angličtiny a francouzštiny třeba i způsobům stolování.

Potomci.

Z manželství Markéty a Erika se narodilo jediné dítě, dcera:

Smrt.

Markéta zemřela v městě Tønsberg roku 1283, s největší pravděpodobností záhy po narození jejího jediného dítěte, dcery Markéty. Datum její smrti nelze přesně stanovit – kronika "Gesta Annalia" ji klade k datu 9. dubna, zatímco "Lanercostova kronika" uvádí, že se tak stalo mezi 27. a 28. únorem. Rovněž příčina smrti není zcela jasná, předpokládá se, že mohla zemřít na komplikace spojené s porodem, stejně jako na tehdy v Norsku rozšířený mor. Pohřbena byla v katedrále v Bergenu.

Odkaz.

Spolu s Erikem je známa v norské lidové slovesnosti z romantické pověsti "„Kong Eirik og Hugaljod“" o 38 strofách. jež pochází pravděpodobně již ze 13. století.

Markéta Skotská (28. února 1261, Windsor, Anglie – 9. dubna 1283, Tønsberg, Norsko) byla skotská princezna a jako manželka norského krále Erika II. norská královna v letech 1281–1283.

Margaret of Scotland (Old Norse: "Margrét Alexandersdóttir"; Norwegian: "Margrete Alexandersdotter"; Scottish Gaelic: "Maighread Nic Rìgh Alasdair"; 28 February 1261 – 9 April 1283) was Queen of Norway as the wife of King Eric II. She is sometimes known as the Maid of Scotland to distinguish her from her daughter, Margaret, Maid of Norway, who succeeded to the throne of Scotland.


Mládí a práce pro ministerstvo zahraničí USA.

Narodila se v americkém Baltimore 6. dubna 1906. Jejím otcem byl bankéř a majitel kin Edwin Lee Hall a matkou jeho sekretářka Barbara Virginia Hammelová. Studovala na exkluzivní baltimorské škole Royal Park Country Day School, dále na Radcliffe College a Bernard College. Byla editorkou univerzitních novin a předsedkyní třídy. Později studovala v Evropě, konkrétně v Paříži, Vídni, Štrasburku, Grenoble a Toulouse, kde se výborně naučila německy, italsky a francouzsky. Ve studiu francouzštiny pokračovala i po návratu do USA v roce 1929. V červenci 1931 nastoupila jako úřednice amerického velvyslanectví ve Varšavě, dále sloužila v Tallinu, Vídni a tureckém İzmiru, kde při nehodě na lovu přišla o podkolenní část levé nohy. Od té doby nosila dřevěnou protézu a silně kulhala, což jí v tehdejším ovzduší limitovalo v další kariéře pod křídly ministerstva zahraničí. Hallová rezignovala v květnu 1939.

Práce pro SOE.

Začátek války jí zastihl v Paříži a Hallová nastoupila jako pomocná síla k francouzské ambulantní službě. Po pádu Francie se přes Španělsko dostala do Anglie, kde z počátku pracovala jako kódová pracovnice vojenského atašé na velvyslanectví USA. V té době jí naverbovala a vycvičila britská SOE. Pod krytím novinářky spolupracující s New York Post založila v srpnu 1941 odbojovou síť ve Vichistické Francii. USA byly v té době ještě neutrální zemí. Informovala o životních poměrech a útlaku židů, navázala kontakt s pařížským odbojem, rekrutovala místní obyvatele, spoluorganizovala shozy materiálu a pomáhala při návratu válečných zajatců a sestřelených letců. Po vstupu USA do války musela jednat ještě skrytěji, přesto ve Vichistické Francii úspěšně pracovala ještě dalších čtrnáct měsíců. Ukončení mise způsobilo spojenecké vylodění v severní Africe a příchod Němců. Přes Pyreneje přešla opět do Španělska, kde byla zatčena a uvězněna. Díky dopisu poslaném na americký konzulát po propouštěné spoluvězenkyni byla rovněž propuštěna. Během následujícího krátkého pobytu ve Španělsku vyhledávala bezpečné úkryty pro agenty SOE. Po čtyřech měsících požádala o návrat do Francie.

Práce pro OSS.

V listopadu 1943 se Hallová vrátila do Anglie a přihlásila se do kurzu pro bezdrátové operátory. V té době se rozhodla přejít k americké OSS, kde dostala hodnost nadporučíka. Za pomoci malé lodě, protože díky chybějící noze nemohla skákat padákem, se vrátila do Francie a navázala staré kontakty z dob práce v SOE. Její podoba stejně jako její zdravotní handicap byla gestapu známa ze skic dodaných dvojitými agenty. Hallová se ale pohybovala po venkově jako schýlená prostá žena a kromě soustřeďování informací, jejich vysílání, organizování shozů pro odboj a sestavování nových gerilových jednotek pracovala jako kuchařka, pasačka dobytka apod. Pro odboj byla známa jako "Kulhající dáma". V závěru své mise prakticky velela malé odbojové armádě, která napadala ustupující Němce, prováděla destrukční a zpravodajskou činnost. Nakonec jí u švýcarských hranic převzala 1. armáda Svobodné Francie.  Poslední mise Virginie Hallové měla proběhnout v oblasti Innsbrucku, kde se předpokládal odpor zbytků německých jednotek, ale díky rychlejšímu průběhu událostí byla mise zrušena.

Práce pro CIA.

Po skončení války pracovala Hallová dále ve zpravodajství v Evropě. Do USA se vrátila v roce 1948, v roce 1950 se vdala za Paula Gastona Goillota, amerického francouze, se kterým pracovala na území obsazené Francie. V prosinci 1951 začala její práce pro CIA coby zpravodajského důstojníka a kariérně postupovala. Její odpovědností byly země západní Evropy a příprava odbojových a sabotážních akcí pro případ obsazení prostoru Sovětským svazem. Díky nespecifikovanému sporu s nadřízeným strávila posledních devět let své kariéry kancelářskou prací, byť dobře honorovanou. Do důchodu odešla v roce 1966. Dalších šestnáct let žila na farmě v Marylandu. Zemřela v roce 1982.

Virginia Hallová, MBE (krycí jméno Diane) byla agentkou britské Special Operations Executive (SOE) a americké Office of Strategic Services (OSS, předchůdce CIA) v období druhé světové války.

Virginia Hall Goillot DSC Croix de Guerre (April 6, 1906 – July 8, 1982), code named Marie and Diane, was an American who worked with the United Kingdom's clandestine Special Operations Executive (SOE) in World War II and later with the American Office of Strategic Services (OSS).


Využití.

Transpoziční šifrování.

Mřížka umožňuje přepsat tajnou zprávu do čtvercové tabulky. Po přiložení mřížky na tabulku a vyplnění všech okének se mřížka otoči o 90°. Mřížka musí tedy být navržena tak, aby po otočení bylo ve všech okénkách prázdné místo. Obvyklý způsob použití předpokládá, že mřížka je takto otočena celkem třikrát (postupně tedy vystřídá čtyři pozice). Má-li zpráva více znaků, než kolik se vejde do tabulky, je nutné ji rozdělit do více tabulek. Není-li délka zprávy dělitelná počtem polí tabulky, doplňují se zpravidla na konec zprávy náhodné znaky. (Obecně lze použít i jiné tvary tabulky než čtverec – například šestiúhelník se šestiúhelníkovými políčky, který se otáčí vždy o 60°.)

Další využití.

Mřížku lze rovněž využít pro transformaci zadaného textu na pseudonáhodný text.

Historie.

Nejstarší známý popis šifrovací mřížky pochází od italského matematika a filosofa Gerolama Cardana. Podobnou šifru využíval anglický státník Francis Walsingham, tajemník královny Alžběty. Jeho mřížka měla podobu šachovnice a otáčela se pouze jednou.  V 19. století šifrovací mřížku zpopularizoval Jules Verne, když ji použil ve svém románu "Matyáš Sandorf" (1885).  Šifrovací mřížku ve svých dílech zmiňuje též německý publicista Johann Ludwig Klüber ("Kryptographik – Lehrbuch der Geheimschreibekunst", 1809) a rakouský důstojník Edouard Fleissner von Wostrowitz ("Handbuch der Kryptographie", 1881). Fleissnerovu variantu pak použila německá armáda za první světové války. Italský generál Luigi Sacco ve své knize "Nozzioni di crittografia" (1925) poznamenává, že síla šifrovací mřížky by mohla být umocněna kombinací s dalším šifrovacím systémem, např. digrafovou šifrou "Four Square".  "American Cryptogram Association" vydala v roce 1939 knihu "Elementary Cryptanalysis", která se mj. zabývá postupy luštění zprávy bez znalosti použité mřížky. Knihu sestavila Helen Fouché Gainesová (píšící pod jménem "PICCOLA").

Šifrovací mřížka (též transpoziční mřížka) je kryptografická pomůcka určená pro steganografii či transpoziční šifrování. Nejčastěji je tvořena papírovou kartou, do níž jsou proraženy otvory (okénka). Po přiložení mřížky na list papíru se do těchto okének zapisuje text zprávy, a to po písmenech, slabikách či celých slovech.

In the history of cryptography, a grille cipher was a technique for encrypting a plaintext by writing it onto a sheet of paper through a pierced sheet (of paper or cardboard or similar). The earliest known description is due to the polymath Girolamo Cardano in 1550. His proposal was for a rectangular stencil allowing single letters, syllables, or words to be written, then later read, through its various apertures. The written fragments of the plaintext could be further disguised by filling the gaps between the fragments with anodyne words or letters. This variant is also an example of steganography, as are many of the grille ciphers.


Malba.

V porovnání s předchozím obrazem "Filosof předvádí tellurium" (anglicky "A Philosopher giving a Lecture on the Orrery"), dnes vystaveným v Derbském muzeu, má Experiment na ptáku ve vývěvě značný emocionální náboj. Malba, vysoká 183 a široká 244 centimetrů, ukazuje bílého kakadua, který se chvěje v panice, jak je vzduch z nádoby postupně odsáván. Přihlížející představují různé emoce: jedna z dívek úzkostně sleduje smrt ptáka, zatímco druhá se ani nedívá a je uklidňována svým otcem; dva muži (z nichž jeden měří čas) a chlapec sledují pokus se zájmem, zatímco dva milenci nalevo si ho ani nevšímají. Sám učenec se dívá z obrazu a vypadá, jako by se diváka ptal, zda má pokračovat a zabít ptáka nebo má vzduch napustit zpět a zachránit jej. Kromě dětí ptákovi nikdo sympatie nevěnuje. David Solkin předpokládá, že předmětem malby je ukázat věcný odstup vyvíjející se vědecké společnosti. Úzkost kakadua ve vývěvě vyvolává jen pečlivé prostudování. Byla objevena také skica od Josepha Wrighta, kde je scéna poněkud odlišná: učenec uklidňuje dívky a je zřejmé, že pták přežije. Kompozice zde postrádá sílu finální verze obrazu.  Kakadu byl v časech Josepha Wrighta vzácným druhem a „jeho život by ve skutečnosti nikdo pro takový experiment neriskoval“. Výběrem tohoto vzácného druhu jako vědecké oběti Wright nejen vytvořil dramatičtější subjekt, ale také chtěl možná vypovědět o hodnotách v tehdejší osvícenské společnosti. Kakaduovo bílé opeření navíc v tmavé místnosti vyniká.  Na stole je k vidění i další vybavení, které učenec pro pokus využil: teploměr, nástroj na zhasnutí svíčky, zátka a dvě Magdeburské polokoule. Samotná vývěva je vykreslená do jemných detailů a je tak věrným záznamem toho, jak tento nástroj vypadal ve Wrightově době.  Silný centrální zdroj světla vytváří šerosvit. Osvětlení scény je popisováno jako „tak zářivé, že může jít pouze o světlo odhalení“. Zdroj světla je skryt za nádobou na stole, vedle níž je k vidění náznak lampového skla, ale David Hockney předpokládá, že samotná nádoba může obsahovat síru a být tak silnějším zdrojem světla než svíčka či plynová lampa, i když v dřívější Wrightově studii obrazu je viditelný svícen a plamen zrcadlící se v nádobě. Zajímavé na malbě je i to, že jsou na ní zobrazené archetypy lidí, nikoliv specifické osoby.

Experiment na ptáku ve vývěvě (anglicky: "An Experiment on a Bird in the Air Pump") je olejomalba Josepha Wrighta z roku 1768. Je jedním z řady Wrightových obrazů, kde je scéna nasvícena jediným malý zdrojem světla v centru obrazu (tento efekt se nazývá šerosvit). Malba se od tehdejších zvyklostí liší tím, že zobrazuje vědecký objekt namísto obvyklé scény historického či duchovního významu. Wright zobrazoval průmyslovou revoluci a vědecké pokroky osvícenství a i když jeho současníci označovali obrazy za mimořádné, jeho provinční status a výběr tématu zajistily, že tento styl malby nebyl nikdy rozsáhle napodobován. Od roku 1863 se obraz nachází v londýnské Národní galerii a stále je považován za mistrovské dílo britského umění.

An Experiment on a Bird in the Air Pump is a 1768 oil-on-canvas painting by Joseph Wright of Derby, one of a number of candlelit scenes that Wright painted during the 1760s. The painting departed from convention of the time by depicting a scientific subject in the reverential manner formerly reserved for scenes of historical or religious significance. Wright was intimately involved in depicting the Industrial Revolution and the scientific advances of the Enlightenment. While his paintings were recognized as exceptional by his contemporaries, his provincial status and choice of subjects meant the style was never widely imitated. The picture has been owned by the National Gallery, London, since 1863 and is still regarded as a masterpiece of British art.


Postup analýzy.

Příklad.

Slovo "aabbcc" odvozené v gramatice s pravidly:  Použijeme levou derivaci:  Začínáme startovacím symbolem S (pravidlo 1), kde se na pravé straně vyskytují neterminály AB. Podle levé derivace a přepisovacího pravidla 2 přepíšeme na aAbB. Dále aplikujeme pravidlo 3, přičemž se výstup změní na aabbB a dále pokračujeme s aplikací pravidel až do doby, kdy zbudou jen terminální symboly.  Tento příklad můžeme také popsat pomocí levého rozkladu věty v gramatice, což je posloupnost čísel pravidel použitých v levé derivaci této věty v gramatice. Pro výstupní slovo aabbcc z příkladu vypadá následovně:

Uvedení levého rozkladu na pravou míru.

Je vhodné podotknout, že LL analýza se týká bezkontextových jazyků. Pro regulární jazyky jde o zbytečně komplikované řešení. Pro obecnější jazyky (kontextové a pod.) nemáme derivační strom, ale něco obecnějšího.  Konkurenční způsob je syntaktická analýza zdola nahoru, zvaná taky LR. Ke stromu vydává pravý rozklad pozpátku. Je dobré si uvědomit, že ve skutečnosti z výsledků analýzy, tj. posloupnosti, stavíme derivační strom.

Výstup.

Co se týče výstupu, tak nejen "příklad uvedený výše" se dá popsat pomocí levého rozkladu, ale každá věta z jazyka. Je to standardní způsob výstupu.

Nedeterminismus a programovací jazyky.

Je vhodné rozlišit přirozené jazyky a umělé počítačové jazyky. Ve skutečnosti se v přirozených jazycích vyskytují jevy, které nelze popsat bezkontextovou gramatikou. Když se omezíme na bezkontextovou gramatiku, tak se v ní vyskytuje nedeterminismus. Proto potřebujeme při zpracování obecně "pokusy a omyly", jak bylo vzpomenuto výše.  Počítačové jazyky jsou navrženy člověkem a tak je může navrhnout a navrhuje deterministicky. To má kromě rychlejší a jednodušší analýzy tu "nezanedbatelnou" výhodu, že jedné syntaktické větě (přesněji jejímu stromu) odpovídá jeden sémanticky význam - jinak by stejný program mohl počítat více věcí.  Pro deterministické rozhodování, které pravidlo použít, se používá výhled na "k" symbolů dopředu, pak se mluví o LL(k) analyzátorech. Při dobrém návrhu jazyka stačí LL(1).

Syntaktická analýza shora dolů je jednou z metod syntaktické analýzy. Syntaktická analýza se snaží zkonstruovat derivační strom pro danou větu (vstup syntaktického analyzátoru, posloupnost symbolů). Metoda shora dolů (Top-Down) se nejprve zabývá nejvyšší úrovní derivačního stromu a postupně prochází derivační strom dolů s využitím formálních pravidel gramatiky. To znamená, že derivační strom věty konstruujeme od kořene (je ohodnocen startovacím symbolem gramatiky) směrem dolů k listům, zleva doprava, podle levé derivace. Syntaktickou analýzu shora dolů používají pro svou práci LL syntaktické analyzátory.

Top-down parsing in computer science is a parsing strategy where one first looks at the highest level of the parse tree and works down the parse tree by using the rewriting rules of a formal grammar. LL parsers are a type of parser that uses a top-down parsing strategy.


Biografie.

Narodil se v Tel Avivu ještě za dob britské mandátní Palestiny a do rodiny rumunských Židů, kteří v zemi izraelské žili již třetí generací. Jeho otec Me'ir Arison byl multimilionářský magnát, vlastnící největší lodní společnost v mandátní Palestině. V šestnácti letech nastoupil ke studiu inženýrství na Americké univerzitě v Bejrútu, avšak během druhé světové války studium přerušil a bojoval v řadách Židovské brigády v britské armádě, a to v Itálii a Německu, přičemž dosáhl hodnosti podpraporčíka. Po válce převzal po smrti otce rodinnou rejdařskou společnost "M. Dizengoff and Co.", kde působil v letech 1946 až 1951. Během izraelské války za nezávislost sloužil jako komunikační důstojník 7. brigády izraelské armády. V roce 1948 se oženil s Minou Wassermanovou a o rok později se jim narodil syn Micky. V roce 1952 ukončil své podnikatelské aktivity v Izraeli a přestěhoval se do Spojených států. Důvodem imigrace bylo dle jeho slov bránění svobodného podnikání ze strany izraelské vlády. Po svém příjezdu se věnoval zkraje lodní nákladní přepravě, ale prodělal v důsledku Korejské války. V roce 1957 s mu narodila dcera Šari a dva roky na to založil nákladní leteckou společnost "Tran-Air". Tu však nakonec roku 1966 prodal a přestěhoval se z New Yorku do Miami. Rozvedl se s manželkou a v roce 1968 se oženil s Marylin B. Hersh Linovou, se kterou měl syna Michaela.  Po příchodu na Floridu založil společnost "Arison Shipping Company" a v roce 1972 pak společně s Mešulamem Riklisem společnost Carnival Cruise Lines, která se specializovala na výletní plavby. Z počátku však příliš úspěšný nebyl. V roce 1974 odkoupil Riklisův podíl ve firmě a počátkem 80. let vykazoval již zisky v milionech dolarů. Tehdy začal diverzifikovat své portfolio a vedení ve firmě předal roku 1980 nejstaršímu synovi Mickymu. Mimo jiné začal provozovat kasíno a hotely na Bahamách, ve Spojeném království založil společnost specializující se na přepravu těžkých nákladů a začal podnikat i v oblasti bankovnictví. Koupil newyorskou bankovní instituci Ensign Bank s cílem jejího sloučení s dalšími menšími bankovními instituty. V této oblasti se mu však nedařilo, a nakonec v září 1990 byla americká federální vláda nucena převzít kontrolu nad bankou v důsledku velkých finančních ztrát.  V roce 1988 stál u založení basketbalového klubu Miami Heat, který dnes vlastní jeho syn Micky. V roce 1991 odešel z Carnivalu a vedení společnosti předal Mickymu. Začal se věnovat filantropii; v Izraeli a Spojených státech založil nadaci Arison Foundation a věnoval finanční prostředky na výzkum, vzdělání, kulturu a zdravotnictví.  V roce 1990 zažádal o izraelské občanství a po návratu do Izraele založil společnost Arison Investments a zaměřoval se na skupování a zakládání společností v oblasti hi-tech průmyslu, komunikací, nemovitostí a stavebního průmyslu. V roce 1992 časopis "Forbes" odhadl jeho majetek na 6 až 10 miliard dolarů a zařadil jej mezi 400 nejbohatších lidí světa. V následujících letech se již do žebříčku nezařadil, neboť své jmění rozdělil mezi své děti. V roce 1994 zakoupil v privatizaci od Histadrutu většinový podíl ve stavební společnosti Šikun Ufitua. V roce 1997 vedl konsorcium, které v privatizaci zakoupilo kontrolní podíl v největší izraelské bance ha-Po'alim za 1,1 miliardu dolarů.  Dlouhá léta bojoval s rakovinou krku. Zemřel ve svém domě v Tel Avivu ve věku 75 let na infarkt myokardu.

Theodor „Ted“ Arison (: תאודור "תד" אריסון, žil 24. února 1924 – 1. října 1999) byl izraelsko-americký podnikatel a filantrop. Podnikat začal ve Spojených státech v oblasti provozovatele zámořských a výletních lodí a postupně přebudoval svoji společnost Carnival Cruise Lines na Carnival Corporation & plc, která je dnes největším světovým provozovatelem zámořských lodí. Kromě toho byl předsedou Arison Holdings, který je majoritním vlastníkem největší izraelské banky ha-Po'alim, a majoritním vlastníkem či investorem desítek dalších společností.

Ted Arison (; 24 February 1924 – 1 October 1999) was an Israeli businessman who co-founded Norwegian Cruise Lines in 1966 with Knut Kloster and soon left to form Carnival Cruise Lines in 1972.


Položení.

Město Brwinów leží v gmině Brwinów. Do roku 1954 patřil Brwinów do gminy Helenów a v letech 1927–1949 také do gminy Letnisko-Brwinów. V letech 1975-1998 město administrativně náleželo do Varšavského vojvodství.  Město leží na Łowiczsko-błoňské planině.  Podle informací k 31. lednu 2008 zde žije 12 131 obyvatel.

Historie.

Na místě současného Brwinówa žili lidé již okolo roku 8000 př. n. l. Byly zde nalezeny stopy jednoho z největších center hutnictví v tehdejší Evropě, opírající se o značné zásoby rudy.  Název „Brwinów“ se vyskytuje již v 15. století. V roce 1406 se objevuje jako „Brwinowo“, v roce 1429 jako „Brwynowo“. Podle historiků se za jménem města skrývá staropolské slovo „birzwo“ – prkno, laťka, trám, dřevo, lávka. Podle etymologie opřené o místní tradici by se měl název odvozovat od vyjádření „borowy nów“.  Nejstarší zmínka o Brwinówě pochází z roku 1406. Poznaňský biskup, zvolený téhož roku, připomíná mezi jinými vesnici „Brwinowo“. V 18. a 19. století se tu křížily dvě cesty: tzv. královská cesta vedoucí z Varšavy do Piotrkówa Tribunalského, místa shromáždění šlechticů, a místní cesta z hlavního města do Grodziska Mazowieckého.  Dne 14. června 1845 projel Brwinówem první vlak Varšavsko-vídeňské dráhy. Rozvoj železnice se stal mezníkem v dějinách Brwinówa jak ekonomicky tak společensky. V letech před 1. světovou válkou měl Brwinów více než 2000 obyvatel. V roce 1927 získal Brwinów status letoviska. Vytvořila se místní správa a byl jmenován zástupce starosty (wójt). V roce 1929 hostil Brwinów polského prezidenta Ignacy Moścického. Městečko se rozvíjelo, stavěly se vily a rezidence. Usadili se tu mj. Jarosław Iwaszkiewicz, Zygmunt Bartkiewicz, Stefan Kiedrzyński.  V září roku 1939 se u Brwinówa odehrála bitva 36. pluku pěchoty Akademické legie s německými vojsky. Díky této bitvě byl pozdržen postup Němců na Varšavu.  Městská práva získal Brwinów v roce 1950.

Památky.

Charakteristickým rysem města Brwinów je vilová a palácová zástavba pocházející z přelomu 19. a 20. století a meziválečných let.  Zde je seznam nejdůležitějších památek:  Na hřbitově v Brwinówě se nacházejí mj. hroby Anny a Jarosława Iwaszkiewiczů, herce Wacława Kowalskeho, archeologa a egyptologa Kazimierza Michałowskeho a historika Jaremy Maciszewskeho.

Náboženství.

Mezi církevní památky patří kaplička na brwinówském hřbitově z poloviny 19. století.  V Brwinówě sídlí farnost sv. Floriana. Na náměstí se nachází kostel sv. Floriana, jehož stavba začala v roce 1927 a který zůstal vysvěcen 13. června 1967 primasem Stefanem Wyszyńským. Kostel byl postaven na místě předchozího dřevěného kostela. První zmínka o farnosti sv. Floriana pochází z roku 1423. Od roku 1993 je Brwinów sídlem brwinówského děkanství. V Brwinówě je činná skupina Adventistů sedmého dne.

Osoby spojené s Brwinówem.

Od roku 2006 je v Brwinówě uchováván literární archiv spisovatele, novináře a reportéra Lucjana Wolanowského (1920-2006).

Družební obce.

Okres Brwinów od roku 2003 udržuje přátelské vztahy s italskou obcí Torre Cajetani, a od roku 2008 také z obcí Trzebiatów v Západopomořanském vojvodství.

Brwinów je město v Mazovském vojvodství, v okrese Pruszków, 25 km od centra Varšavy. Město je součástí varšavské aglomerace. Místní obchodní středisko; drobný průmysl mj. nábytkářský. Fakulta zootechniky Vysoké školy zemědělské ve Varšavě byla v roce 2002 přenesena zpět do Varšavy. Zrušené bylo Sdružení zemědělsko-ekonomických škol. Městem vede železniční trať Varšava – Katovice a dvě vojvodské silnice: vojvodská silnice č. 720 (Błonie – Nadarzyn) a vojvodská silnice č. 719 (Varšava – Żyrardów).

Brwinów is a town in Pruszków County, Masovian Voivodeship, Poland, about 25 km from the centre of Warsaw; according to the 2014 records Brwinów has approximately 13,178 inhabitants.


Synonyma.

dřínovec květnatý, "Cynoxylon floridum", "Benthamia florida", "Benthamidia florida"

Popis.

Dřín květnatý je rozkladitý keř nebo nevelký strom dorůstající výšky až 12 metrů. Borka na starších kmenech je tmavě šedohnědá a drobně kostkovitě rozpukaná. Listy jsou jednoduché, vstřícně postavené, na okraji nezřetelně oddáleně vroubkované. Čepel je eliptická, široce vejčitá nebo obvejčitá, obvykle 5 až 10 cm dlouhá a 2 až 6 cm široká, obvykle s 5 až 7 páry postranních žilek. Na líci jsou listy sytě zelené a roztroušeně chlupaté, na rubu bělavé a roztroušeně přitiskle chlupaté. Květenství se rozvíjejí v době rašení listů, mají 10 až 15 mm v průměru a jsou podepřena velkými listeny. Listeny jsou bílé nebo narůžovělé, podlouhle obsrdčité, na vrcholu vykrojené až uťaté, až 6 cm dlouhé. Plodem jsou červené přisedlé elipsoidní peckovice. Z jednoho květenství se vyvíjí obvykle jen 3 až 4 plody.  Dřín květnatý je přirozeně rozšířen ve východních oblastech USA a zasahuje i do jihovýchodní Kanady. V severovýchodním Mexiku roste izolovaný poddruh "Cornus florida" ssp. "urbiniana".

Využití.

Je to jeden z nejkrásnějších dřínů. Do kultury byl zaveden již v roce 1730. V Čechách byl poprvé vysazen roku 1835 v pražské Královské oboře. Okrasných kultivarů je dnes již velké množství.  Dřevo dřínu květnatého je velmi pevné a tvrdé a je používáno na soustružnické práce. Kůra kořenů a větví má stimulující a povzbuzující účinky a je v Americe používána jako náhražka chininu.

Pěstování.

Dřín květnatý vyžaduje výživné humózní půdy s přídavkem rašeliny. Kultivary se množí vegetativně očkováním na mladé semenáče stejného druhu. Semenáčky rostou pomalu a jsou choulostivé. Nejlépe klíčí osivo získané z nepřezrálých plodů a ihned vyseté. Přesušené osivo je nutno dlouze stratifikovat.

Dřín květnatý ("Cornus florida") opadavý keř s jednoduchými vstřícnými listy, pocházející ze Severní Ameriky. V České republice je pěstován jako v době květu velmi dekorativní okrasný keř.

Cornus florida, the flowering dogwood, is a species of flowering tree in the family Cornaceae native to eastern North America and northern Mexico. An endemic population once spanned from southernmost coastal Maine south to northern Florida and west to the Mississippi River. The tree is commonly planted as an ornamental in residential and public areas because of its showy bracts and interesting bark structure.


O Albu.

Materiál pro album vznikal od roku 2008, kdy bylo vydáno velmi úspěšné album "Tha Carter III". Prvním plánovaným termínem vydání byl konec roku 2010, ale po odkladech se termín posunul na srpen 2011. Odklad proběhl i kvůli Wayneovu pobytu ve vězení v roce 2010, kdy vydal alba "Rebirth" a "I Am Not a Human Being".  O produkci se postarali odborníci jako Polow da Don, Cool & Dre, Bangladesh a Detail. Avšak album obsahuje i méně známé producenty jako je Willy Will, Young Fyre, Young Ladd, T-Minus nebo StreetRunner.  Základní verze alba má dvanáct hostů, mezi nimiž ční jména jako John Legend, Drake, Rick Ross, Nas, Busta Rhymes, Jadakiss nebo T-Pain.

Singly.

Prvním singlem byla píseň "6 Foot 7 Foot" (ft. Cory Gunz), která se umístila na 9. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a získala certifikaci 2x platinový singl od společnosti RIAA za prolomení dvou milionového prodeje singlu.  Druhý singl "John" (ft. Rick Ross) obsadil 22. příčku žebříčku, prodalo se ho v USA přes 500 000 kusů, a tak získal certifikaci zlatý singl. Následoval třetí singl popovější píseň "How to Love". Ta se vyšplhala na 5. příčku žebříčku a získala platinovou certifikaci.  Čtvrtým singlem je píseň "She Will" (ft. Drake). Debutovala na 3. příčce žebříčku, jako nejúspěšnější singl z alba.  Pátý singl byl vydán 13. září 2011. Šlo o píseň "Mirror", ten se umístil na 16. pozici.

Po vydání.

Album debutovalo na první příčce žebříčků Billboard 200, US Top R&B/Hip-Hop Albums, US Top Rap Albums a Canadian Albums Chart. V první týden prodeje v USA se prodalo 965 000 kusů. Z toho se 300 000 kusů prodalo digitálně, což zlomilo rekord v prodejnosti alb na iTunes v první týden prodeje, který předtím drželo album "Watch the Throne". O druhý týden se v USA prodalo 219 000 kusů, což albu přineslo certifikaci platinová deska již v druhém prodejním týdnu. V Kanadě se o první týden prodalo 31 000 kusů, čímž album obsadilo první místo žebříčku Canadian Albums Chart. Po vydání alba bylo v žebříčku Billboard Hot 100 současně jedenáct písní z alba, více již měli jen The Beatles v roce 1964. Celkem se v USA prodalo 2 144 000 kusů alba. Album obdrželo certifikaci 2x platinová deska od společnosti RIAA. K únoru 2012 se alba celosvětově prodalo 3,5 milionů kusů.

Tha Carter IV je deváté studiové album amerického rappera Lil Waynea. Album je pokračováním série "Tha Carter". Bylo vydáno 29. srpna 2011 společnostmi Young Money Entertainment, Cash Money Records a Universal Republic Records.

Tha Carter IV is the ninth studio album by American rapper Lil Wayne, released on August 29, 2011, through Young Money Entertainment, Cash Money Records and Universal Republic Records. Recording sessions for the album began in late 2008, shortly after Lil Wayne's sixth studio album, "Tha Carter III" (2008) was released to strong sales and critical acclaim: however, the sessions were put on hold, as Lil Wayne claimed he did not want to follow an album he held in high regard so quickly with another, potentially inferior release. In the interim, Lil Wayne released his two other albums in 2010: the largely rock-themed "Rebirth", and "I Am Not a Human Being". The latter was reportedly composed from unreleased material from the original "Tha Carter IV" sessions, as the album was released whilst Wayne served a prison sentence at Rikers Island prison for illegal possession of a weapon, and was thus unable to record any new material: this also meant "Tha Carter IV"'s recording sessions were once more put on hold.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal ve Zličíně, odkud v žákovském věku přestoupil do AC Sparta Praha. Ze Sparty hostoval v SK Motorlet Praha (podzim 2002), FK Meteor Praha VIII (podzim 2003), SK Kladno (2005/06).

AC Sparta Praha.

V roce 2008 se propracoval do prvního mužstva Sparty. Po hostování v FK Bohemians Praha a FK Senica se začal prosazovat do A-týmu, kde odehrál v ročníku 2010/11 v základní sestavě celou skupinu Evropské ligy, kdy se Sparta kvalifikovala do jarní fáze Evropské ligy. V osmifinále nakonec vypadla s celkem Liverpool FC po výsledcích 0:0 a 0:1. Na jaře 2012 hostoval v Olomouci, v průběhu sezony 2012/13 odešel na hostování do Teplic a v ročníku 2013/14 hostoval v AEL Kallonis. Po konci indické Superligy se v lednu 2015 zapojil do přípravy svého mateřského klubu AC Sparta Praha. Ve Spartě na jaře 2015 zůstal, ale po skončení ročníku klub definitivně opustil.

FK Bohemians Praha (hostování).

V létě 2009 odešel na hostování do střížkovských Bohemians Praha, kde působil půl roku a během této doby nastoupil k pěti zápasům, v nichž se střelecky neprosadil.

FK Senica (hostování).

Před jarní částí sezony 2009/10 odešel hostovat do slovenského klubu FK Senica, která se pro hráče stala prvním zahraničním angažmá. Za slovenské mužstvo odehrál dohromady devět střetnutí, ve kterých gól nevstřelil.

SK Sigma Olomouc (hostování).

V lednu 2012 odešel na hostování do Sigmy Olomouc, stal se součástí výměny za trenéra Václava Jílka. V Olomouci vyhrál český fotbalový pohár, když ve finále porazili Spartu 1:0. Během svého angažmá vsítil dvě branky v 11 utkáních.

FK Teplice (hostování).

V srpnu 2012 odešel na další hostování do konce ročníku 2012/13 do klubu FK Teplice, za které během celého svého angažmá ve 20 zápasech vstřelil dvě branky.

AEL Kallonis (hostování).

V létě 2013 zamířil opět hostovat, tentokrát do Řecka, do mužstva nováčka řecké nejvyšší ligy AEL Kallonis. Nastoupil k 34 zápasům, ve kterých dal jeden gól. V celé sezoně nechyběl v základní sestavě ani jeden zápas a stal se nejvytíženějším hráčem soutěže.

Atlético de Kolkata (hostování).

V srpnu 2014 Spartu opustil a odešel na hostování do nově zformované indické ligy Indian Super League (ISL), kde byl draftován klubem Atlético de Kolkata. Stal se prvním českým hráčem v ISL, který skóroval, událo se to 16. října 2014 v zápase proti NorthEast United FC, kde v nastaveném čase zvyšoval na konečných 2:0. S Kalkatou slavil 20. prosince 2014 historicky první titul v ISL.

ŠK Slovan Bratislava.

Před ročníkem 2015/16 zamířil do slovenského týmu ŠK Slovan Bratislava, kde podepsal dvouletý kontrakt. V létě 2016 uplatnil klauzuli o uvolnění ze smlouvy a ze Slovanu odešel.

FK Dukla Praha.

V červenci 2016 se vrátil do České republiky, kde se domluvil na smlouvě na dva roky s Duklou Praha.

Jakub Podaný (* 15. června 1987, Přerov) je český ofenzivní levý fotbalový záložník či obránce, od července 2016 působící v týmu FK Dukla Praha. Mimo ČR hrál na klubové úrovni na Slovensku, v Řecku a v Indii. Jeho strýc Petr Podaný byl rovněž prvoligovým fotbalistou.

Jakub Podaný (born 15 June 1987) is a Czech football player who currently plays for Bohemians 1905 on loan from Dukla Prague. In 2014, he was signed by Indian Super League team Atlético de Kolkata. He played 11 matches and scored two goals.


Dětství.

Robin se narodila 23. července 1980 Robinovi Charlesovi Scherbatsky seniorovi, který chtěl mít syna; proto byla Robin vychovávána jako chlapec. Skončilo to v jejích čtrnácti letech, když ji její otec nachytal, jak se líbá s klukem z hokejového týmu a uvědomil si, že má vlastně dceru. Poté se Robin přestěhovala za svou matkou a stala se kanadskou teenagerskou popstar a pod pseudonymem "Robin Sparkles" nahrála kanadský hit ""Let's Go To The Mall"" (česky „Pojďme do obchoďáku!“). Po nahrání videoklipu a ročním turné po obchodních domech je Robin začne nenávidět. Na "Let's Go To The Mall" navázala písničkou ""Sandcastles in the Sand"" (česky Hrady v písku). V tomto videoklipu se objeví s kanadským hercem Alanem Thickem, jejím přítelem (hrál ho James Van Der Beek) a zpěvačkou Tifanny. Tady se také neúspěšně pokusila o založení show s Thickem. Sparkles se také objevila spolu se svou tehdy nejlepší kamarádkou Jessicou Glitter v kanadském naučném pořadu pro děti, "Space Teens", kde dvě dívky cestují vesmírem a řeší matematické problémy. V tomto pořadu také zazněl Robinin třetí hit, který zpívala s Jessicou, "„Two Beavers Are Better Than One“" (Dva bobři jsou lepší než jeden).  Jako dospělá se Robin za svou teenagerskou popovou kariéru stydí a připadá jí trapná a přestože odsuzuje metody, kterými ji vychovával otec, má ráda cigarety, frisbee, hokej, skotskou, zbraně a často říká 'eh'.

Historie postavy.

Robin je zpravodajkou pro newyorskou kabelovou televizi Metro News 1 a stala se moderátorkou její vlastní ranní talkshow, která se vysílá ve čtyři ráno. Dříve bydlela v areálu Park Slope v Brooklynu, až jí její tehdejší nezaměstnanost donutila přestěhovat se ke svému expříteli a hlavní postavě seriálu, Tedovi. Pouze na chvíli bydlela u Dona, jejího bývalého spolupracovníka a později i přítele (vrátila se k Tedovi, když se s Donem rozešli a Don se přestěhoval do Chicaga). Stejně jako Smulders, tak i Robin pochází z Vancouveru a má mladší dospívající sestru Katie, která se objevila v epizodě "First Time in New York". Pracovala jak reportérka pro stanici Metro News 1, na chvíli také vzala práci ve zpravodajství v Japonsku, pak se vrátila zpět do New Yorku a s pomocí Barneyho Stinsona uvádí vlastní talk show.  V televizi také předvedla několik ponižujících sázek za peníze od Barneyho: ve vysílání řekla slovo „bradavky“, sama se bouchala a houkala na svá vlastní prsa. V epizodě "Mary the Paralegal", získala cenu LAMA (česky Místní Mediální Ceny) za její reportáž o zpívajícím psovi Pickles. Na vyhlášení, kam šla celá parta, přišla Robin s reportérem Sandy Riversem, aby přinutila Teda žárlit.  Původně byla Robin myšlena jako jediná postava, která kouří cigarety za střízliva (když Marshall přiznal Lily, že kouřil a k tomu pil v jejich svatební den), ale v epizodě "Last Cigarette Ever" bylo ukázáno, že z party kouřil každý, ale všichni toho nechali. V epizodě "Moving Day" se Ted Robin ptá, jestli kouří a Robin mu odpoví, že ne, ale později je v epizodě ukázáno, jak kouří v horké vaně ve svém bytě. Robin má hluboké znalosti o cigaretách a doutnících, předvedla to v epizodách "Zip, Zip, Zip s Barneym a se skleničkou whisky v cigaretovém baru, v Marshallově autě s Lily v epizodě "Arrivederci, Fiero", ve flashbacku v noci předtím, co měl Marshall právnickou zkoušku v epizodě "Dowisetrepla" a s Barneym v Tedově novém autě v epizodě "The Chain of Screaming".  Robin někdy ukazuje svou přitažlivost k mužům, kteří přišli ke zraněním ve rvačkách, zvláště k modřinám a jizvám, které získali z rvaček nebo sportu. V epizodě "The Fight" ukazuje dočasný velký zájem o Barneyho, když uvěří, že byl ve rvačce. Má ve velké oblibě zbraně a je majitelkou Desert Eagle (i přes to, že jen pár občanů z New Yorku má povolení jí vlastnit), také má předplatné časopisu Guns & Ammo a po Marshallově rozchodu s Lily se ho snažila pomocí zbraní přivést na jiné myšlenky, což se jí povedlo. Říká až příliš často slovo „Literally“ (česky doslovně), jak upozornil Ted v epizodě "Spoiler Alert". Má také tendenci často říkat během rozhovorů "but um" (česky ale ehm) s hosty její talk show, čehož využijí Tedovi studenti v alkoholové hře v epizodě "Jenkins". Podle Teda nemůže říct pravdu bez zachichotání, ale mnohokrát bylo během seriálu ukázáno, jak Robin lže s vážnou tváří.  V epizodě "The Goat" je ukázáno, že v době Tedových 31. narozenin bude žít v jeho bytě. To se stane v epizodě "Not a Father's Day", když se Robin přestěhuje do Tedova bytu, když se vrátí z Japonska a v epizodě "Doppelgangers", když Robin, která žila se svým tehdejším přítelem Donem ho opustí. Budoucí Ted prozradil, že Robin cestovala po světě a navštívila mnoho různých zemí.  Robin chodila s Tedem Mosbym a Barneym Stinsonem. S oběma má přátelský vztah, a protože má s Tedem silné přátelství, z toho vyplývá, že nikdy nenechala Barneyho odejít. Přestože v epizodě "Challenge Accepted" strávila většinu času s Barneym, aby mu společně vysvětlili, aby se nevracel k Zoey, tak si Robin uvědomila, že k Barneymu pořád něco cítí. Když si spolu povídají, najednou potkají Noru, Barneyho bývalou přítelkyni. Když Barney pozve Noru na kávu, Robin se ze začátku usmívá, poté však vidíme, že vypadá smutně.  V první epizodě sedmé série "The Best Man" ji Lily konfrontuje ohledně jejích citů k Barneymu a radí ji, aby si s ním promluvila a přiznala mu to. Během tance s Barneym se na to už chystá, ale později ji přeruší Norin telefonát Barneymu. Barney žádá Robin o pomoc, co říct Noře do telefonu, Robin mu tedy řekne, co by měl říct, ale to byly její skutečné pocity k Barneymu. V "The Stinson Missile Crisis" ji vidíme jako útočnou ženu, která chce zničit Barneyho vztah s Norou. Je poslána na terapii a s terapeutem Kevinem (Kal Penn) začne po krátké době chodit, ale pořád nepřestane myslet na Barneyho. V epizodě "Disaster Avarted" je ukázáno, že se s Barneym téměř políbili po hurikánu Irene. Na konci epizody o tom spolu mluví a najednou se začnou líbat v taxíku. Po společné noci se v následující epizodě "Tick Tick Tick" rozhodnou rozejít se se svými nynějšími partnery, aby se dali opět dohromady. Barney se s Norou rozejde, ale když Robin mluví s Kevinem, nemůže se s ním rozejít a tak zůstanou prozatím spolu.  Epizoda "Symphony of Illumination" představuje Robin, která má syna a dceru (podobně jako Budoucí Ted), která jim vypráví příběh, jak řekla "jejich otci", že je těhotná. Později v epizodě Robin zjistí nejenom, že není těhotná, ale také, že nemůže mít děti. Děti, kterým příběh vyprávěla, byly imaginární a ve skutečnosti mluvila sama se sebou. Přestože nikdy neplánovala mít děti, je zdrcená, že děti mít nemůže, vzlyká a Ted ji uklidňuje. Tedovi ani ostatním přátelům pravý důvod svého smutku neřekne, místo toho použije výmluvu, že kanadský olympijský výbor ji shledal příliš vysokou, aby se mohla stát skokankou o tyči, což jí všichni uvěří.  V epizodě "Tailgate" je Robin dána důvěra, aby moderovala odpočet do Nového roku. Sandy Rivers je původní moderátor, ale před vysíláním se zhroutí, protože se s ním rozešla jeho přítelkyně. Živě ve vysílání se opije a Robin je donucena nahradit ho těsně před půlnocí a říká: "Když dopadne koule, my všichni zažijeme nový začátek a já nevím jak vy, ale já bych ho opravdu potřebovala". (To odkazuje na všechny události, které se dříve v sérii staly, jako podvádění Kevina a zjištění, že je neplodná).  V epizodě "The Drunk Train" jedou Robin a Kevin s Marshallem a Lily jako páry na chatu na den sv. Valentýna. Tady ji Kevin požádá o ruku a ona neví, co říct. Odhalí Marshallovi a Lily, že nemůže mít děti a zeptá se je na to, co by si mohl Kevin myslet. Řeknou ji, že pokud ji Kevin opravdu miluje, nebude mu to vadit. Když mu to Robin řekne, požádá ji Kevin znovu o ruku a ona to šťastně přijímá. Ale jakmile se vrátí z pobytu, Kevin diskutuje o možnosti založit rodinu, na což Robin odpoví, že nejen, že nemůže mít děti, ale že děti také nechce. To jí zavede k tomu opět se zeptat Kevina, zda mu nebude vadit, když nebude mít žádné děti a ne, že se "vzbudí za dva, deset nebo padesát let a bude litovat svého rozhodnutí". Kevin se poté rozhodne, že má Robin pravdu, zruší své zasnoubení a rozejdou se. Brzo poté ji Ted najde, když sama kouří na střeše bytového domu a vysvětlí mu, co se stalo. Ted si poté uvědomí, že se ve vztahu s Robin nepohnuli do žádného vážnějšího vztahu, od té doby, co spolu chodili a tak ji sdělí, že ji miluje. Nicméně, Robin je nejistá o tom, co si má myslet a po tom, co se vrátí z pracovní cesty z Moskvy, Tedovi řekne, že ho nemiluje a že se stěhuje z jeho bytu, aby žila v bytě z jednou ze svých kolegyň. Barneyho přítelkyně, Quinn se nastěhuje k Barneymu a nechá Teda a Robin zápasit o její byt. Ted žil v univerzitním bydlení a Robin zase se svou "přehnaně mateřskou" spolupracovnicí. Povýší ji jako spolumoderátorku a zvýší ji plat, takže byt přenechá Tedovi. Ve finálové epizodě je prozrazeno, že právě ona bude nevěstou na Barneyho svatbě.  V poslední epizodě Ted dovypráví dětem příběh a tím zjistí, že Robin miluje, proto se za ní vypraví i s modrým lesním rohem. Tím naráží na jednu z již odvysílaných epizod.

Robin Charles Scherbatská junior je fiktivní postava z amerického seriálu "Jak jsem poznal vaši matku", kterou vytvořili Carter Bays a Craig Thomas. Robin hraje kanadská herečka Cobie Smulders.

Robin Charles Scherbatsky Jr. is a fictional character created by Carter Bays and Craig Thomas for the CBS television series "How I Met Your Mother", portrayed by actress Cobie Smulders. Robin is the on-again, off-again love interest of Barney Stinson (Neil Patrick Harris) and Ted Mosby (Josh Radnor), and a close friend to Lily Aldrin (Alyson Hannigan) and Marshall Eriksen (Jason Segel).


Historie.

Vesnice Żółwin existovala již na konci 18. století (zaznačená na mapě z roku 1794 pod názvem Zulwin). Přibližně v polovině 19. století byl postaven venkovský panský dvůr pro hraběnku Michalinu z Radziwiłłů Rzyszczewskou. Tento dvůr velmi často měnil majitele. Patřil Eustachu Marylskému, potom rodině Zielińských, a později Szellerům. Od roku 1930 byl majitelem Michał Natanson. V roce 1940 jej koupil Henryk Witaczek, spojený s Centrální experimentální stanicí hedvábí v Milanówku. V oblasti se začal pěstovat morušovník, a nakonec vznikly velké plantáže, sloužící dlouho výzkumným a experimentálním účelům. Dvůr se stal útočištěm mnoha utečenců z východních částí II. Polské republiky. Po potlačení Varšavského povstání se stal útočištěm pro obyvatele Varšavy. Mezi hosty rodiny Witaczků patřilo mnoho známých osobností mj. Maria Dąbrowska, Ewa Szelburg-Zarembina, Ferdynand Ossendowski. Po válce dvůr patřil Institutu přírodních vláken v Poznani – Výzkumný ústav přírodního hedvábí v Żółwině. Dvůr a jeho okolí byly ale během let stále více zanedbávány. V současné době patří dvůr rodině Prokopowiczů a restauruje se.

Současnost.

Vesnice Żółwin má v současnosti více než 1000 obyvatel a je jedním z 15 starostenství patřících do gminy Brwinów.  Vesnice ztrácí vesnický charakter, velká část obyvatel pracuje v továrnách a firmách na území Varšavy a Mazovského vojvodství. Na území vesnice funguje několik desítek obchodních firem, které se věnují převážně službám.  Na území vesnice se nachází oblasti zástavby a rekreační oblasti - pozemky pro rodinné domy, chalupy a hospodářskou činnost. Postupně se buduje infrastruktura – kanalizační síť, vodovod, plynovod, telefony, a také síť silnic gminy. Ve vesnici se nachází první a druhý stupeň základní školy tvořící sdružení škol a také Lidový sportovní klub, „Wolta”, který nabízí jízdu na koni pro začátečníky i pokročilé. Kromě toho existuje ve vesnici Sbor dobrovolných hasičů.

Żółwin je vesnice v Polsku nacházející se v Mazovském vojvodství, v okrese Pruszków, v gmině Brwinów. V letech 1975-1998 vesnice náležela administrativně do Varšavského vojvodství.

Żółwin is a village in the administrative district of Gmina Brwinów, within Pruszków County, Masovian Voivodeship, in east-central Poland. It lies approximately south of Brwinów, south-west of Pruszków, and south-west of Warsaw.