Děj.

Křupavý krab se zavírá v osm hodin a Sépiák je z toho šťastný, jenže přijde pozdě zákazník a chce si koupit Krabí hambáč, a Sépiák mu vysvětluje že se zavírá a že chce odejít domů. Pan Krabs nechce přijít o zákazníka, a tak vymyslí 24 hodiný provoz restaurace. Spongebob je nadšený, ale Sépiákovi se to nelíbí, nicméně Pan Krabs odchází domů. Sépiák děsí Spongeboba historkou, kterou si právě vymyslel, o Sekáči se sekáčkem. Kdysi pracoval jako kuchař v Křupavém krabovi, a když krájel maso na hambáče, tak si omylem usekl vlastní ruku, a proto si místo své ruky nahradil rezavou obracečkou. Nakonec ho srazil autobus a na svém pohřbu dostal výpověď. Každé úterý se vrací do Křupavého kraba, aby se příšerně pomstil. (Sépiák nevěděl, že je úterý). Spongebob se zeptal, jak se pozná, kdy se Sekáč se sekáčkem blíží. Sépiák mu řekl tři děje, kdy sem přijde:  Spongebob se vyděsí a Sépiák se mu směje, ale potom mu řekne, že to byl jenom vtip. Později v noci se ale děje všechno a stejně, jak vyprávěl Sépiák. Do restaurace přichízí opravdu někdo pomalu, ale zjistí se, že je to někdo, kdo se pokouší dostat zaměstnání v Křupavém krabovi. Ten kdo se pokoušel dostat zaměstnání měl připravenou obracečku, ale dlouhé rukávy, což vypadalo, jako by obracečka byla s ním propojena. Také předem volal, ale byl nervózní se ozvat, a tak raději přijel autobusem. Stalé se ale řešilo, kdo blikal světly. Směsně se ukázalo, že to byl jenom Upír.

Noční směna (anglicky Graveyard Shift) je 16. epizoda 2. série amerického animovaného dětského televizního seriálu Spongebob v kalhotách. Premiéru v Americe měla 6. září 2002.

"Graveyard Shift" is the first part of the 16th episode of the second season, and the 36th episode overall, of the American animated television series "SpongeBob SquarePants". The episode was written by Mr. Lawrence, Jay Lender and Dan Povenmire, and the animation was directed by Sean Dempsey. Lender and Povenmire also served as storyboard directors. It originally aired on Nickelodeon in the United States on September 6, 2002, one year after "Band Geeks".


Členění.

Džungarský Alatau se skládá z několika paralelních hřbetů, z nichž hlavní leží na severu a tvoří hranici mezi Čínou a Kazachstánem. V tomto hlavním hřebenu se také nachází nejvyšší vrchol pohoří. Jižně od hlavního hřebene se nacházejí hřbety Toksanbaj a Bežintau, které jsou od hlavního hřbetu oddělené údolími řek Koksu a Boro-tala. S hlavním hřebenem je spojuje krátký poledníkový hřeben, tvořící rozvodí mezi těmito řekami. Tyto hřbety pak také na východě navazují na pohoří Borohoro. Ještě jižněji se nachází hřeben Tyškantau, dosahující výšky až 4359 metrů.

Geologie a geomorfologie.

Džungarský Alatau byl vyvrásněn v paleozoiku zejména hercynským vrásněním. V průběhu mezozoika a paleogénu byl povrch zarovnán do podoby platformy a poté od neogénu vyzdvižen podél zlomových linií. Pro reliéf pohoří jsou tak typické zbytky starého peneplénu vyzdvižené do výšek 3 - 4 km, a tvořící stupňovité plošiny - syrty. Většina vrcholů je tvořena výstupy žul. Zastoupeny jsou také metamorfované břidlice středního a mladšího paleozoika, méně často metamorfované paleozoické pískovce či vápence. Podhorské tektonické deprese jsou vyplněny třetihorními a čtvrtohorními usazeninami.  Vyšší části pohoří jsou zaledněné, sněžná čára se pohybuje ve výškách od 3200 na severních svazích do 3800 m na jižních svazích. Celková plocha zalednění je 900 nebo 1000 km. Ledovce dosahují délek až 8 km.

Vegetace.

V Džungarském Alatau jsou zastoupeny všechny výškové vegetační stupně. Pohoří se zvedá z okolních stepí a polopouští. Ve výškách 1500 - 2400 metrů se na severních svazích nacházejí lučně-lesní společenstva tvořená smrkem Schrenkovým ("Picea schrenkiana") a jedlí sibiřskou ("Abies sibirica") se zastoupením břízy, osiky a divoké jabloně. Výše, v subalpinské zóně, se nacházejí pestré trávníky s kakosty a psárkou a s keřovitými porosty jalovce ("Juniperus turkestanica"). Od výšek 2750 metrů je pak řídká alpinská vegetace.

Džungarský Alatau (kazašsky Жетісу Алатауы, pohoří sedmi řek, rusky Джунгарский Алатау, čínsky 准格尔阿拉特, pinyin Zhǔngéěr Ālātè, český přepis Čun-ke-er A-la-tche, mongolsky Алаг Уул) je horské pohoří ve střední Asii, považované buď za součást Ťan-šanu, nebo za samostatné pohoří. Táhne se západovýchodním směrem mezi řekou Karašal a Džungarskou bránou podél kazašsko-čínské hranice. Ze západu a severu je obklopeno Balchašsko-alakolskou pánví, ze severovýchodu jej Džungarská brána odděluje od pohoří Tarbagataj, z východu je obklopeno Džungarskou pánví, na jihovýchodě navazuje u jezera Sayram na pohoří Borohoro a z jihu je od Zailijského Alatau odděleno údolím řeky Ili. Dosahuje délky zhruba 350 km a šířky 50 - 190 km. Nejvyšším vrcholem s nadmořskou výškou 4622 metrů je štít nazývaný Alagordy, Besbaskan nebo Pik Semjonova Ťanšanského.

The Dzungarian Alatau (;, "Jetisý Alataýy";, "Eüüngaryn Alatau";, "Dzhungarskiy Alatau") is a mountain range that lies on the boundary of the Dzungaria region of China and the Zhetysu region of Kazakhstan. It has a length of and a maximum elevation of.


Vývoj.

Po krachu automobilky Citroën byl převzat Peugeotem a model LN byl prvním společným automobilem skupiny PSA (Peugeot, Talbot, Citroën) a tzv. prvním novým Citroënem. Citroën potřeboval posílit v segmentu malých městských automobilů a model 2CV k nim nepatřil. Převzal platformu z modelu Peugeot 104 Coupé. Jako motor posloužil plochý dvouválec z Citroënu 2CV a čtyřstupňová převodovka z modelu Citroën GS. Úroveň výbavy byla minimální, ale prodeje rostly díky nenáročné údržbě a nízkým provozním nákladům.

LN.

Model LN byl představen na Pařížském autosalonu v roce 1976 a o rok později šel do prodeje. Byl prvním modelem fúze automobilek a vyvolal negativní ohlas příznivců Citroënu. Důvodem byla úplná shodnost s modelem Peugeot 104. Původní projekt městského automobilu Project VD byl přepracován podle zadání Peugeotu a tak na platformě 104 vznikly dva automobily. Citroën LN a Citroën Visa. LN se prodával hlavně v zemi původu ve Francii. Motorizaci tvořil pouze jeden motor o výkonu 32k.

LNA.

V roce 1978 přišel model LNA, jehož karoserie zůstala nezměněna a byla shodná s modelem LN. V názvu přibylo písmeno "A" což znamenalo Athlétique (Atletický). Změnil se motor, přibyl plochý dvouválec z Citroënu Visa, později čtyřválec, který dosahoval maximální rychlosti 145 km/h.  Model LNA byl na rozdíl od LN exportován do Evropy, včetně Velké Británie s pravostranným řízením. V roce 1982 prošel model prvním menším faceliftem a dostal čtyřválcový motor z modelu Visa 11E. Kovové nárazníky nahradily plastové, změnily se obrysová světla a kola z modelu Visa Super E. Od července 1984 se model LNA11 změnil. U motoru byl zvýšen výkon a model dosahoval maximální rychlosti 144 km/h a z 0-100 zrychloval za 15,3 sekund.

Konec výroby.

LN nahradil v roce 1986 již takzvaný pravý citroën - Citroën AX. "Bratr" Talbot Samba stejné platformy zůstal ve výrobě do roku 1987 a Peugeot 104 zůstal ve výrobě do roku 1988.

Citroën LN / LNA je malý městský automobil, který vyráběla francouzská automobilka Citroën v letech 1976 až 1986. Vyráběl se jako 3-dveřový hatchback. Model LN (Heléne) později nahradil novější model LNA (Helena). Vyrobilo se 129 611 kusů modelu LN a 223 772 kusů modelu LNA za 10 let celkové produkce.

The Citroën LN (Hélène) and Citroën LNA (Hélèna) are city car automobiles produced by the French manufacturer Citroën between 1976 and 1986. The added "A" used in the name of the bigger engined LNA stood for "Athlétique" (Athletic).


Osobní život.

V mládí hrál fotbal, hokej, byl dobrovolným hasičem, chodil do skautského oddílu a hlavně navštěvoval taekwondo. Dne 6. dubna 1999 po návratu z tréninku šel spát. Jelikož trpěl náměsíčností, spadl z balkónu ze 3. patra. Ve velmi vážném stavu ho našla jeho matka s bratrem. Byl hospitalizovaný v českobudějovické nemocnici na ARU. Při pádu si poranil páteř, slezinu a játra. Po počátečních komplikacích došlo ke zlepšení jeho zdravotního stavu. Poranění míchy má však trvalé následky, jeho diagnóza je kvadruplegie.  Rok po úrazu započal studovat na Obchodní akademii v Janských Lázních. V roce zde 2005 zakončil úspěšně studium maturitní zkouškou. V tomtéž roce byl přijat na Metropolitní Univerzitu v Praze, kde na Fakultě Mezinárodních vztahů a evropských studií v roce 2011 obdržel titul magistr. V rámci studia se zúčastnil programu Erasmus na Europa Universität Viadrina ve Frankfurtu nad Odrou, kde si zařídil roční studijní pobyt a tříměsíční pracovní stáž.  Ve volném čase se věnuje rybaření, cyklistice, golfu, čtyřkolkám, chodí do kina, divadla, má rád knihy, psychologii, jízdu na katamaránu a rád zkouší nové, i adrenalinové aktivity.

Sportovní kariéra.

Boccia.

V Janských Lázních se seznámil v roce 2000 s bocciou, díky tomuto sportu obsadil v roce 2001 na Mistrovství Evropy v Teplicích 4. místo. V roce 2002 Mezinárodní paralympijský výbor změnil pravidla pro klasifikaci v boccie, díky nimž nesplňoval český lukostřelec svým postižením klasifikační kritéria pro tento sport.

Lukostřelectví.

Období 2001–2007.

V roce 2001 se dostal k lukostřelbě z olympijského luku a o 2 roky později začal střílet z kladkového luku v kategorii W1. Využil možnost zúčastnit se závodů se zdravými lukostřelci, kde v roce 2006 získal 3. místo na Mistrovství České republiky v hale a 1. místo na venkovním Mistrovství České republiky. Jeho hlavním cílem bylo změřit síly s postiženými sportovci a získávat zkušenosti. V roce 2003 na Mistrovství světa v Madridu skončil na posledním místě, o dva roky později na Mistrovství světa v Itálii obsadil 5. místo. V soutěži družstev společně s Martinem Bartošem a Zdeňkem Šebkem získal stříbrnou medaili. V roce 2006 si zajistil 4. místo na Mistrovství Evropy handicapovaných lukostřelců v Nymburku. Rok 2007 byl brán jako předolympijský průzkum jeho odolnosti, kdy na Mistrovství světa v Jižní Koreji vybojoval 4. místo a v soutěži týmů obsadil 1. místo společně s Martinem Bartošem a Zdeňkem Šebkem.

Paralympijské hry v Pekingu 2008.

Velký průlom v kariéře byly Paralympijské hry v Pekingu v roce 2008, před nimiž prohlašoval, že po všech čtvrtých místech si konečně jede pro medaili. Za vzpomínku stojí dramatické semifinále s Osmo Kinnunenem z Finska, kdy rozhodl doslova poslední šíp. Finský reprezentant střelil sedmičku a David poslal svůj poslední šíp do devítky, čímž postoupil do finále, v kterém porazil Johna Canavagha a stal se paralympijským vítězem.

Období 2009–2011.

Rok 2009 nebyl úspěšný. Zdravotní problémy a špatná psychická kondice zapříčinily neúspěch v podobě 8. místa na Mistrovství světa v Nymburku.  V roce 2010 na Mistrovství Evropy ve Vichy se prověřovala jeho forma, kde si zkusil, zda zvládne studium v zahraničí společně s tréninky. Čtvrtfinále i semifinále zvládl, ale ve finále pro nepříznivý vítr nezopakoval výkon z předešlého dne. Nakonec obsadil druhé místo.  V roce 2011 se konalo Mistrovství světa v italském Turíně, kde se bojovalo o medaile a také o místa na Paralympijské hry v Londýně, jež se měly konat následující rok. V osmifinále porazil amerického reprezentanta Jerryho Schielda, ve čtvrtfinále porazil japonského reprezentanta a v semifinále přemohl Brita Johna Cavanagha. Ve finále podlehl finskému reprezentantovi Osmo Kinnunenovi. Český lukostřelec obsadil 2. místo, čímž získal místo na paralympiádu. Kromě toho dosáhnul na titul mistrů světa v soutěži družstev, když ve finále společně s Petrem Bartošem a Zdeňkem Šebkem porazili americký tým.

Paralympijské hry v Londýně 2012.

V roce 2012 chtěl navázat na úspěchy a obhájit první místo z Pekingu. Ve spolupráci se sportovní psycholožkou zlepšoval jeho fyzickou i psychickou přípravu. Z kvalifikace byl postup do čtvrtfinále snadný. Ve čtvrtfinále prohrával s Fabiem Azzolini z Itálie a teprve rozstřel posledního šípu se mu vydařil a dostal se do semifinále. Osmo Kinnunen, finalista z Pekingu, byl jeho dalším soupeřem, kterého porazil. Ve finále se střetl s Jeffem Fabry. Před paralympiádou však Drahonínský nezaregistroval změnu pravidel, které zvýhodnily pozici Fabryho a tak ve finále prohrál a získal druhé místo.  Mistrovství světa v Bangkoku 2013 začalo kvalifikací, kde obsadil 5. místo, v semifinále narazil opět na Jeffa Fabryho, který se posunul do finálového boje. Nakonec získal třetí místo, kdy v konečném boji porazil Johna Cavanagha.

Rok 2014 – období rekordů.

Na Světovém poháru v Novém Městě nad Metují se mu dařilo. Nejprve v kvalifikaci vstřelil rekord 668 bodů z možných 720, který byl uznán rozhodčími jako světový a další den v setu proti Seong-Pyo An získal druhý rekord: 143 bodů z možných 150. Ve finále proti Johnu Cavanaghovi byl úspěšný a získal první místo. Ve švýcarském Notwillu uzavřel kvalifikaci s novým světovým rekordem 670 bodů, kdy postoupil rovnou do semifinále. Zde nestačil na finského lukostřelce Antoniuse a vybojoval bronzovou medaili.

Rok 2015.

V roce 2015 se zúčastnil květnového Dutch Para Archery Tournament v Nizozemsku, kam odjel jako jediný zástupce České republiky. Během kvalifikace při nepřízni počasí se mu podařilo překonat vlastní světový rekord a stanovil nové světové maximum na 674 bodů. V eliminační části turnaje ve čtvrtfinále porazil ruského reprezentanta a v semifinále vyřadil finského reprezentanta Jean Pierra Antoniose. Ve finále přestřílel italského reprezentanta Fabia Azzoliniho.  V červenci absolvoval účast na WRT v Novém Městě nad Metují, kde jeho vítězné tažení v semifinále přerušil Slovák Petr Kinik. V boji o bronz porazil finského reprezentanta Jean Pierra Antonia.  Na Mistrovství světa v německém Donaueschingenu nezávodil jen za jednotlivce, ale také v kategorii Mix Team a Team mužských družstev. V Mix Teamu, kde poprvé závodil společně s Šarkou Musilovou se nedařilo a po první části vypadli. V družstvu mužů platil za klíčového sportovce a leadra týmu, kdy se spolubojovníkům nevedlo a v konečné fázi se dostaly pouze do boje o 3. a 4. místo. Nakonec získali 4. místo. V jednotlivcích proti Jeanu Pierre Antoniosovi vstřelil nový světový rekord – 144 ze 150 možných bodů. Přes Fabia Azzoliniho přešel lehce do finále, kde porazil Johna Walkera, vyhrál titul mistra světa a zajistil si přímou účast na Paralympijské hry do Rio de Janeira.

Rok 2016.

Jeho příprava se zaměřuje na sezónu 2016, kdy ho čeká Mistrovství Evropy ve Francii a Paralympijské hry v Rio de Janeiru.

David Drahonínský (* 19. května 1982, Kaplice) je český tělesně handicapovaný lukostřelec v kategorii W1 s kladkovým lukem. S úspěchy, k nimž se řadí zlatá medaile z roku 2008 na Letních paralympijských hrách v Pekingu, stříbrné místo v roce 2012 z Letních paralympijských her v Londýně a prvním místem na Mistrovství světa v Donaueschingenu, se zařadil ke světové špičce v lukostřelbě.

David Drahoninsky is a Czech paralympic archer. He won the gold medal at the Men's individual compound - W1 event at the 2008 Summer Paralympics in Beijing.


Život.

Narodila se v paláci "Castello del Valentino" v Turíně, který patřil dynastii Savojské dynastii. Jejím otcem byl pozdější savojský vévoda Viktor Amadeus I. Savojský a matkou Kristina Marie Bourbonská. Její narození bylo provázeno velkým nadšením. Rodiče přišli o syna a tak očekávali narození mužského dědice, protože jako dívka byla podle sálského zákona vyloučena z nástupnictví, nemohla se stát savojskou vévodkyní. Říkalo se, že je Luisa Kristýna nelegitimní, že ji její matka údajně měla s jedním z francouzským dvořanů, který se jmenoval "Pommeuse".  V roce 1630 se stal její otec savojským vévodou. O sedm let později, roku 1637 její otec zemřel a jeho nástupcem se stal její bratr Francis Hyacint, ten zemřel v následujícím roce 1638 a tak se vlády ujal další bratr Karel Emanuel II. Luisina matka převzala regentství a pustila se do sporu se svými švagry, Luisinými strýci, princem Mořicem Savojským a Tomášem Františkem. Oba bratři se spikli proti Kristině Marii a prohlašovali, že její regentství způsobuje válku v Savojsku.  Válka vedla k tomu, že Tomáš s Mořicem prchli do Španělska pro pomoc. Luisina matka díky podpoře Francie brzy zvítězila. Po návratu do Savojska následovaly Luisiny zásnuby se strýcem Mořicem, které byly součástí mírové smlouvy mezi strýci a matkou. Svatba se konala 18. srpna 1642 v Turíně. Mořic byl kardinálem a tak musel papeže požádat o povolení k sňatku. Třináctiletá nevěsta a devětačtyřicetiletý Mořic odjeli do Nice, kde byl Mořic guvernérem.  Její manžel zemřel v roce 1657 na mrtvici a Luisa se stala ve dvaceti sedmi letech vdovou. Mořic jí odkázal svou uměleckou sbírku a obrovské dluhy. Luisa žila v manželově vile vedle Turína, kde také zemřela. Veškerý svůj majetek odkázala manželce svého synovce, Francouzce Anně Marii Orleánské.

Princezna Luisa Kristýna Savojská (27. července 1629, Turín – 12. května 1692, Turín) byla savojská princezna a nejstarší dcera savojského vévody Viktora Amadea I. Byla tak sestřenicí Ludvíka XIV. a Karla II. Stuarta. Vdala se za svého strýce, prince Mořice Savojského, ale neměli spolu žádné potomky. Měla ve vlastnictví turínský palác "Villa della Regina".

Princess Luisa Cristina of Savoy (27 July 1629 – 12 May 1692) was a Princess of Savoy by birth and the eldest daughter of Victor Amadeus I, Duke of Savoy. She married her uncle Prince Maurice of Savoy but had no children. She was the owner of the future "Villa della Regina". She was a first cousin of Louis XIV of France and Charles II of England.


Kariéra.

Po připojení Sudet k Německu v důsledku Mnichovské dohody v roce 1938 odjela do Varšavy, kde se zapojila do práce s československými uprchlíky, kterým mezi březnem a červencem pomáhala opustit Polsko získáním britského víza. Celkově tak pomohla téměř 2 000 lidem utéct před nacisty. Na základě toho ji v srpnu 1939 angažoval Arthur Wilson, vydavatel deníku "The Daily Telegraph". Pro deník pracovala jako zahraniční zpravodajka. Přesvědčila britského generálního konzula v Katovicích, Johna Anthonyho Thwaitese, aby jí půjčil na průzkumnou cestu přes německé hranice své auto s řidičem. 28. srpna si při jízdě diplomatickým vozem podél německo-polské hranice Hollingworthová všimla špatně zamaskovaných německých tanků pod sítěmi a plachtami, které zvedal vítr. Tato skutečnost ji zaujala a při dalším pozorování identifikovala obrovské množství německých vojáků, tanků a obrněných vozidel, stojících na německém území podél celé polské hranice. Její zpráva o těchto pozorováních byla nejdůležitějším příběhem následujícího dne na první stránce The Daily Telegraph. Titulek zněl: „1000 tanků shromážděno na polské hranici. Deset divizí je připraveno k rychlému útoku“.  Její zpráva z 1. září, v níž vyzvala britské velvyslanectví ve Varšavě, aby oznámilo německou invazi do Polska je považována za „sólokapra století“ ("„the scoop of the century“"). Aby přesvědčila zaměstnance velvyslanectví, který měl pochybnosti o této skutečnosti, vystrčila v průběhu hovoru telefonní sluchátko z okna svého pokoje v Katovicích, aby slyšel zvuk německých tanků na ulicích města. Její zpráva byla také první zprávou, kterou britský ministr zahraničí o invazi do Polska obdržel.  Pokračovala reportážemi o situaci v Polsku a v roce 1940, kdy pracovala pro Daily Express, odjela do Bukurešti, odkud podala zprávu o vynucené abdikaci krále Karla II. a následných událostech. V roce 1941 odešla do Egypta a později podávala zprávy z Turecka, Řecka a egyptské Káhiry. Její snahy ztěžovalo to, že ženy – válečné korespondentky – nedostávaly v té době úřední akreditaci. Poté, co 23. ledna 1943 obsadily britské jednotky Bernarda Montgomeryho Tripolis, bylo jí nařízeno vrátit se do Káhiry. Protože chtěla zůstat na frontě, pokračovala jako reportérka u jednotek generála Dwighta D. Eisenhowera v Alžíru. Odsud psala pro Chicago Daily News. Později působila v Palestině, Iráku a Persii. V této době se stala prvním novinářem, který hovořil s íránským šáhem Muhammadem Rezou Pahlavím.  V roce 1946 přežila bombový útok na hotel Krále Davida v Jeruzalémě, který zabil 91 lidí. Zemřela v Hongkongu ve věku 105 let.

Clare Hollingworthová (10. října 1911 Knighton, Leicester – 10. ledna 2017 Hongkong) byla anglická spisovatelka a novinářka, která jako první ohlásila začátek druhé světové války v Evropě. V Česku byla vzpomenuta pro svou pomoc československým uprchlíkům v polských Katovicích.

Clare Hollingworth, OBE (10 October 1911 – 10 January 2017) was an English journalist and author. She was the first war correspondent to report the outbreak of World War II, described as "the scoop of the century". As a reporter for "The Daily Telegraph" in 1939, while travelling from Poland to Germany, she spotted and reported German forces massed on the Polish border; three days later she was the first to report the German invasion of Poland.


Život.

Narodila se 19. prosince 1768 v Montpezat-sous-Bauzon v departementu Ardèche. Když jí bylo něco přes rok, při nehodě si zlomila kyčel a nemohla chodit. Každý den po dobu čtyř let chodívala se svou velmi zbožnou matkou do místní katolické svatyně kde se dlouhou dobu modlily před Pietou. Dne 8. září 1774 zjistila že může s pomocí berel chodit. Vše bylo bráno jako zázrak a její matka to připisovala Panně Marii.  Když jí bylo 17 let, požádala o vstup k Sestrám Notre Dame v Pradelles ale byla odmítnuta kvůli jejímu špatnému fyzickému zdraví. To jí ale neodradilo, následující rok si založila školu ve svém rodném městě. Se svými spolupracovníky navštěvovala nemocné a otevřela místnost pro mládež, kde se chodívaly bavit.  Zanedlouho národ zažil traumatickou Velkou francouzskou revoluci; všechny řády a kongregace byli zrušeny a byly zakázány všechny náboženské obřady a veřejné vyznání víry. Nicméně ona si držel pevnou víru v Krista; stále vyučovala o Bibli, Ježíši a o svatých.  Roku 1794 revoluční orgány zabavily budovu školy a Anne se přestěhovala se svými společníky do města Thueyts, kde se jim dostalo podpory od otce Luigiho Pontaniera, který byl členem Společnosti svatého Sulpicia. V podkroví školy dne 21. listopadu 1796 (svátek Uvedení přesvaté Bohorodice do chrámu) se ona a čtyři ženy zasvětily Bohu. Nově vzniklá skupina se zavázala k práci se sirotky a navštěvování lidí v domovech. Do dalšího roku se skupina rozrostla na dvanáct členů. Byly sepsány prozatímní stanovy které byly schváleny místním biskupem a 21. listopadu 1797 složily své věčné sliby. Tím byla založena Kongregace Uvedení přesvaté Bohorodice do chrámu.  Roku 1810 měly sestry 46 komunit stejně jako noviciátů. Vzhledem k přibývání sester byl mateřský dům přemístěn do větších prostor v Bourg-Saint-Andéol. Roku 1820 měli 88 domů v 8 diecézích.  Zemřela 3. února 1838 ve věku 70 let. V čase její smrti měla kongregace více než 300 sester v 141 domech v 15 diecézích. Při své smrti řekla: "Mé dcery, jednoho dne překročíme moře." Dnes existuje více než 3 000 sester po celém světě.

Blahořečení.

Proces blahořečení byl zahájen v 19. století v diecézi Viviers. Dne 13. června 1890 jí papež Lev XIII. prohlásil za Ctihodnou. Blahořečena byla 23. května 1982 papežem Janem Pavlem II.

Anne-Marie Rivier (doma známa jako Marinette; 19. prosince 1768, Montpezat-sous-Bauzon - 3. února 1838, Bourg-Saint-Andéol) byla francouzská římskokatolická řeholnice a zakladatelka Kongregace Uvedení přesvaté Bohorodice do chrámu. Katolická církev jí uctívá jako blahoslavenou.

Anne-Marie Rivier (19 December 1768 – 3 February 1838) was a French Roman Catholic professed religious and the foundress of the Soeurs de la Présentation de Marie. Rivier's focus was on education and she opened a school just before the beginning of the French Revolution which saw her school confiscated. At the end of the revolution allowed for her to resume her educational inclinations and she also founded her religious order to take care of the education of orphans and other children who needed education.


Životopis.

Narodil se v rodině účetního Karla Watzkeho (1874–??) a jeho manželky Anny, rozené Zykové (1876–??). Měl starší bratry Vladimíra (*1900) a Karla (*1902).  Josef Vacke se několik let učil malbě ve škole Ebertově, kde jej vedl malíř Antonín Porket. V letech 1923 a 1924 studoval na soukromé škole u Ferdinanda Engelmülera a od roku 1925 až 1931 na Akademii výtvarných umění v krajinářské speciálce profesora Otakara Nejedlého.  První studijní cestu podnikl v roce 1925 do Cagnes-sur-Mer a další cesty pak na Cap d ́Agnes (1926), na Korsiku (1928), do Ponte du Suve u Toulonu (1930). S Nejedlého školou pobýval v Jílovém nad Sázavou, na Malé Skále u Turnova, na Hluboké, na Hrubé Skále, ve Vlastislavi a v Středohoří. V roce 1928 Vacke obdržel stipendium na cestu do Paříže pod vedením profesora Antonína Matějíčka. V letech 1931 a 1935 maloval Vacke s Lucií Klímovou v Jugoslávii. Pobýval také ve Zděchově, kde byl mecenášem malířské společnosti Ludvík Klímek; zde namaloval v roce 1943 čtyři akvarely.  Během druhé světové války často pobýval na Sázavě a na Vysočině. Po roce 1946, kdy získal chalupu č.p. 91 v Křižanech, se stále častěji objevovaly v jeho díle obrazy z Podještědí. Lucie Klímová zajížděla již od roku 1946 do Křížan, kde strávila celé měsíce na Vackově chalupě. Když v roce 1961 zemřela, Vackovou partnerkou se stala Boženka Škodová. Josef Vacke také často pobýval a maloval ve Velenicicích na Poděbradsku, odkud pocházela Boženka Škodová.  Od roku 1935 byl členem Klubu výtvarných umělců Aleš. Nejčastěji maloval krajiny a květiny. Častým motivem byly kytice, ojediněle i figurální motivy.

Josef Vacke, vlastním jménem Josef Watzke (18. července 1907, Praha – 8. prosince 1987, Praha), byl český umělec a akademický malíř.

Josef Vacke (18 July 1907 – 18 December 1987), born Josef Watzke, was a Czech artist and painter. Writer Vladimir Watzke and painter Josef Vacek were brothers. Both were the children of Karel Watzke and Anna Zyka ("Zyka" was a pseudonym that Vladimir used as his most common pseudonym). They had 3 children; Vladimir Watzke was born in 1900, Karel Watzke was born in 1902 and Josef Watzke (Vacke) was born in 1907. Vladimir Watzke was a very prolific writer of Czech fiction books, primarily fantasy and science fiction, who was highly popular in his time (thirties and forties).


Taxonomie.

Amada škrabošková se vyskytuje v jihovýchodní Asii a ostrovech Austrálie. Jedná se o malé ptáky s krátkými, zaoblenými křídly a delším ocasem. Většinu druhů z rodu "Erythrura" spojuje krom zelené barvy na těle hlavně červený ocas, podle kterého vzniklo i latinské pojmenování: to má původ v řeckých slovech ερυθρός (erythros), což znamená „červený“, a ουρά (Oura), to je „ocas“.  Původní název zněl "Amblynura kleinschmidti", který tomuto druhu přiřadil při jeho prvním popsání německý přírodovědec Otto Finsch roku 1878. Druhové jméno mělo být připomínkou na německého cestovatele a sběratele Theodora Kleinschmidta (1834–1881), který tohoto ptáka poprvé odchytil a následně poslal Finschovi do Německa.

Popis.

Jedná se o středně velkého, robustně stavěného ptáka, který má 11 cm na délku. Výrazným prvkem na jeho těle je červená oblast na horní straně ocasu ve tvaru kruhu. Pohlavní dimorfismus je nevýrazný a určení pohlaví tedy poměrně složité.  Dospělý jedinec má převážně olivově zelené peří, černé líce a temeno hlavy. Na temeni může černá přecházet do tmavě modré. Nohy a zobák bývají narůžovělé nebo do červena, někdy s nádechem hnědé. Mladí jedinci vypadají jako dospělí, jen jejich peří je tmavší s místo červené oblasti na ocasu je zde peří oranžové.  Obě pohlaví vydávají výrazné tsee-tsee nebo cheee cheee cheee.  Amadu škraboškovou lze snadno zaměnit za amadu fidžijskou, ta je ale menší a na hlavě převažuje červená, nikoliv černá, barva. Běžně je možné potkat tyto dva druhy v jednom hejnu.

Výskyt.

Amada škrabošková je endemická pro Fidži. Dříve se tito ptáci vyskytovali pouze na ostrově Viti Levu, kde se schovávali ve vlhkých a rozlehlých lesích blízko vodních toků. V roce 2012 byli ale pozorováni na ostrově Yasawa. Je pravděpodobné, že dříve se vyskytovali i na jiných ostrovech, kde bychom je dnes již nenašli, jejich populace totiž pomalu klesá. Dle pozorování lze vyvodit, že těmto ptákům vyhovuje jakákoliv nadmořská výška a především vlhké lesy.

Ekologie.

Tyto amady se zdržují v párech nebo malých rodinných skupinkách, ale obecně se tvrdí, že jsou méně společenské, než ostatní druhy z rodu "Erythrura". V době páření se ale shlukují do mnohem větších hejn, ve kterých je možné najít i jiné druhy astrildovitých ptáků, třeba již zmíněné amady fidžijské. Nejsou to příliš aktivní ptáci. V době hnízdění postaví pár, samec a samice, miskovité hnízdo na stromě s klenutým vchodem. To staví z listí, malých větviček a lišejníků, není výjimkou, že používají i listy z bambusu.  Amada škrabošková se živí převážně hmyzem, dále ale také hrozny vinné révy nebo jinými menšími plody, speciálně fíky. Nepohrdnou ale ani pupeny květů. Většinou se krmí ve výškách, jen málokdy slétávají až k zemi.

Predátoři a parazité.

Nejdůležitějším predátorem amad škraboškových je endemický jestřáb rudolímcový ("Accipiter rufitorques"), který loví především malé ptáky, dále také místní poddruh sokola stěhovavého, "Falco peregrinus nesiotes", lovící především mladé jedince. Mimo jiné se na Fidži vyskytují i sovy pálené, které běžně loví krysy ale také menší ptáky. Hnízdní parazitismus je častým jevem ve hnízdech amad a v tomto případě je „parazitem“ kukačka východoaustralská ("Cacomantis flabelliformis").

Amada škrabošková ("Erythrura kleinschmidti" syn. amadina Kleinschmidtova) je druh astrildovitého ptáka z rodu "Erythrura". Vyskytuje se v centrech rozlehlých lesů ostrovů Viti Levu nebo Fidži. Živí se hlavně drobným hmyzem, ale také plody a poupaty rostlin.

The pink-billed parrotfinch ("Erythrura kleinschmidti") is a species of estrildid finch found on the island of Viti Levu, Fiji. Commonly found at undisturbed mature forest in the centre and east of Viti Levu, e.g. Joske's Thumb near Suva. This species is found at mid-height along tree-trunks and branches, usually alone or in pairs but also joining mixed-species flocks, feeding primarily on insects, but also on flower buds and fruits.


Okolnosti vzniku.

Invence a sinfonie byly původně vytvořeny pro výukové účely. Poprvé se objevují v Klavírní knížce pro Wilhelma Friedemanna, Bachova nejstaršího syna. Knížka začala vznikat v roce 1720 a Bach do ní postupně zapisoval drobné skladby, prostřednictvím kterých učil Friedemanna hře na klávesové nástroje i komponování. Dvouhlasé skladby jsou v této knížce označeny jako "praeambulum", tříhlasé "fantasia".  V roce 1723 Bach uspořádal tyto skladby do samostatné sbírky, kterou pak používal při výuce svých dalších žáků, od kterých se dochovalo několik opisů. Ve skladbách provedl jen drobné úpravy a změnil názvy dvouhlasých na "inventio" a tříhlasých na "sinfonia". Připsal také krátký úvodní text, ve kterém sbírku věnuje studentům, kteří se chtějí naučit hrát čistě, jasně a zejména zpěvně jak dvouhlasé, tak tříhlasé skladby, a zároveň se naučit základy kompozice a zpracování hudebního nápadu do plnohodnotné skladby.

Struktura sbírky.

Sbírka obsahuje 15 dvouhlasých a 15 tříhlasých skladeb v tehdy běžně používaných tóninách, tj. takových, které mají v předznamenání maximálně 4 posuvky (použití ostatních tónin bylo před prosazením temperovaného ladění problematické kvůli vzniku velmi disonantních intervalů).  V Knížce pro Wilhelma Friedemanna byly skladby v obou částech uspořádané tak, že nejprve byly vzestupně uvedeny ty, jejichž tónický kvintakord je obsažen ve stupnici C dur, a pak sestupně ostatní:  C dur - d moll - e moll - F dur - G dur - a moll - h moll - B dur - A dur - g moll - f moll - E dur - Es dur - D dur - c moll.  Ve verzi z roku 1723 jsou již skladby sestaveny vzestupně chromaticky: C dur - c moll - D dur - d moll atd., tedy podle stejného systému, jakým je uspořádán Dobře temperovaný klavír, který vznikl ve stejné době.

Forma.

Všechny skladby jsou zpracovány kontrapunkticky.  Dvouhlasé invence začínají expozicí, ve které uveden hlavní motiv. Ten bývá krátký a melodicky jednoduchý. V některých případech je motiv ihned zopakován v druhém hlase, obvykle posunutý o celou oktávu. Mnohdy je již první uvedení motivu doprovázeno druhým hlasem. Po dokončení expozice následuje modulace do příbuzné tóniny (většinou dominantní), ve které je opět prezentován hlavní motiv. Poté může následovat modulace do třetí tóniny, anebo se motiv již vrací zpět do základní tóniny a skladba se uzavírá. Tříhlasé sinfonie mají stavbu velmi podobnou fugám.

Invence a sinfonie nebo také dvouhlasé a tříhlasé invence (BWV 772-801) jsou sbírkou krátkých polyfonních skladeb pro klávesové nástroje od Johanna Sebastiana Bacha.

The Inventions and Sinfonias, BWV 772–801, also known as the Two- and Three-Part Inventions, are a collection of thirty short keyboard compositions by Johann Sebastian Bach (1685–1750): 15 "inventions", which are two-part contrapuntal pieces, and 15 "sinfonias", which are three-part contrapuntal pieces. They were originally written as musical exercises for his students.


Rodina.

Albertina Anežka se narodila v Haagu a byla šestá z devíti dětí narozených Frederikovi a Amálii. Někteří z jejích sourozenců ale zemřeli již v dětství a ze sedmi dcer se dožily dospělosti pouze čtyři: Luisa Henrietta, Henrietta Kateřina a Marie. Dvě její sestry zemřely ještě jako novorozeňata, Alžběta Šarlota se dožila deseti let. Měla také dva bratry: Viléma a Jindřicha Ludvíka, který zemřel jako novorozeně.  Albertininými prarodiči z otcovy strany byli Vilém I. Oranžský a jeho čtvrtá manželka Luisa de Coligny. Henriettin děd Vilém byl zavražděn na příkaz Filipa II. Španělského, zastánce katolického Španělska, který věřil, že Vilém zradil španělského krále a všechny katolíky. Jejími prarodiči z matčiny strany byli Jan Albrecht I. zu Solms-Braunfels (dědeček) a jeho manželka Anežka ze Sayn-Wittgensteinu.  Roku 1652 se jako osmnáctiletá provdala za svého bratránka Viléma Fridricha Nasavsko-Dietzského. Spolu měli tři děti:

Život.

Po smrti svého manžela v roce 1664 se stala regentkou ve Frísku, Groningenu a Drentsku. V roce 1665 Anglie a biskupství Münster vyhlásilo válku Nizozemsku. Většina peněz, které byly v tu dobu k dispozici, tak byla využita k nákupu loďstva. Když byla provincie Groningen v obležení, Albertina Anežka spěchala do města, aby zdejší obyvatele morálně podpořila. Tlak krále Ludvíka XIV. Francouzského nakonec obležení rozbil a provincie byla zachráněna. O šest let později ale Angličané opět začali Nizozemsko obléhat, tentokrát z jihu. Ludvík XIV. se svojí armádou nemohl včas přijet na pomoc, a proto Albertina organizovala obranu sama.  V roce 1676 si koupila sídlo v Oranjewoud a nazval ho Oranjewoud Palace. Zde roku 1696, ve svých 62 letech, zemřela.

Albertina Anežka Oranžská (9. dubna 1634, Haag – 26. května 1696, Leeuwarden) byla pátá dcera Frederika Hendrika, prince oranžského, a Amálie zu Solms-Braunfels. Také místodržitelka Fríska, Drentska a Groningenu.

Albertine Agnes of Nassau (April 9, 1634 – May 26, 1696), was regent of Friesland, Groningen and Drenthe during the minority of her son Henry Casimir II, Count of Nassau-Dietz. She was the sixth child and fifth daughter of stadtholder Frederick Henry, Prince of Orange and Amalia of Solms-Braunfels.


Hraní.

Subnautica je dobrodružná hra o přežití, odehrávající se v otevřeném světě oceánské planety. Hráč hraje z pohledu první osoby. Úkolem hráče je prozkoumat herní svět a následovat příběh hry, zatímco čelí nebezpečím ukrývajícím se pod mořskou hladinou. Ve hře je možné sbírat materiály, vytvářet vybavení a ponorky a stavět základny. Vše vytvořitelné potřebuje recepty, které hráč získává postupem ve hře či oskenováním rozbitých částí, volně se vyskytujících po světě (některé recepty má hráč již od začátku). Na úvodní obrazovce si hráč vybere mezi čtyřmi módy. V módu "Přežití" je třeba dodržovat pitný režim, hlídat příjem potravy, kontrolovat hladinu kyslíku a udržovat úroveň života. V módu "Volná hra" odpadá potřeba jídla a pití. Mód "Hardcore" je stejný jako mód "Přežití", ovšem pokud hráč zemře, tak nemá možnost oživení, což je podobné jako ve hře Minecraft. V posledním módu "Kreativní" je hráč oproštěn o všechny potřeby, získává nesmrtelnost, všechny recepty má odemčené od začátku hry, přičemž jejich vytváření nestojí suroviny, a všechna plavidla jsou nezničitelná a nespotřebovávají energii.  Hra má také částečnou podporu VR brýlí.

Příběh.

Ryley Robinson havaroval na planetě 4546B v lodi nazvané "Aurora". Podle PDA přežije jen několik dní. Postupně se Ryley dozvídá, že asi 10 let před ním zde ztroskotala posádka jiné lodi nazvané "Degasi". Postupem času také objeví Precursorské základny. Jedna základna bude ale rozbitá – a zde se Ryley dozví, že většina planety je nakažena nemocí Kharaa (dříve carar). O kus dál pak Ryley najde největší základnu: Sea Emperorovo vězení ("Sea Emperor prison"). Zde najde také největší stvoření ve hře: "Sea Emperora". U něj poté vylíhne vajíčka mláďat Sea Emperorů, kteří po chvíli začnou produkovat enzym 42, pomocí kterého se Ryley vyléčí a následně deaktivuje zbraň (karanténu planety 4546B). Následně bude moci opustit planetu raketou Neptune.

Subnautica je dobrodružná hra vytvořená studiem Unknown Worlds Entertainment. Hra byla vydána v předběžném přístupu 16. prosince 2014, plná verze byla vydána 24. ledna 2018.

Subnautica is an open world survival action-adventure video game developed and published by Unknown Worlds Entertainment. In it, players are free to explore the ocean on an alien planet, known as planet 4546B, after their spaceship crashes on the planet's surface. The player must collect resources and face creatures to survive.


Synonyma.

Česká synonyma jsou: mauerská čelist, heidelberské čelist, mauerská čelist, dolní/spodní čelist z Mauer, mauerský člověk, Homo heidelbergensis, Heidelberský člověk, Heidelberský opočlovek, homo heidelbergensis.  Latinské názvy jsou: "Homo heidelbergensis, Homo sapiens heidelbergensis, Homo erectus heidelbergensis, starší: Pithecanthropus heidelbergensis, Palaeanthropus heidelbergensis, Pseudhomo heidelbergensis, Protanthropus heidelbergensis, Praehomo heidelbergensis, Praehomo europaeus, Anthropus heidelbergensis, Europanthropus heidelbergensis, Euranthropus sp., Maueranthropus heidelbergensis".

Charakteristika.

Nález objevil W. D. Hartmann (resp. místní pracovníci) 21. října 1907 a vědecky ho popsal O. Schoetensack v roce 1908 jako "Homo heidelbergensis". Nález se uskutečnil v pískovně obce Mauer (v jámě Grafenrein 900 m od Mauer), která leží u města Heidelberg v Německu, v hloubce 24 m v pískových usazeninách. Je to mohutná (vysoká a silná) čelist bez bradového výběžku dospělého jedince, pravděpodobně muže. U čelisti se nacházely jednoduché kamenné sekáče a kostěné nástroje. Čelist vykazuje archaické znaky (např. robustnost, široká ramena) i pokročilé vlastnosti (např. malé rozměry sáňky, moderní tvar zubů – parabolický oblouk, bez diastema, malá třetí stolička apod.). Drsné části poukazují na silné žvýkací svalstvo. Jednotlivec, jemuž čelist patřila, měl asi masivní tvář se širokými jařmovými oblouky.  Podrobný popis nálezu poskytuje Schoetensack 1908 a článek Mounier 2009.

Zařazení.

Původně se zařazoval jako (víceméně) jediný nález samostatného druhu Homo heidelbergensis či tzv. heidelberské rasy. Pro mnohé autory nešlo o příslušníka rodu Homo a zařazovali ho do rodu Pithecanthropus (opočlovek) či jako nový rod Maueranthropus atd. (viz nadpis Synonyma). Ještě v letech 1955 a 1964 Le Gros Clark uvádí, že podle něj není jisté, zda nález vůbec patří do rodu Homo. Později (poprvé již u Hrdličky v roce 1927) se nález zařazoval pod Homo erectus (často v rámci poddruhu Homo erectus heidelbergensis) nebo pod Homo sapiens (často v rámci poddruhu Homo sapiens heidelbergensis). Zařazoval se i jako raný preneandertálec.  Nejnovější se nejčastěji řadí do samostatného druhu Homo heidelbergensis v širším smyslu (tak jak ho uvádí např. Rightmire v roce 1995), ale někteří (např. Hublin v roce 1998) jej zařazují pod Homo neanderthalensis nebo ho považují za Incertae Sedis (např. Hublin v roce 2009).

Datování.

Podle přesného datování studie Wagner et al. 2010 je nález starý 609 000 +/- 40 000 BP. Starší se udával věk 550 000 BP (), 700 000 BP (), 700 – 500 000 BP (), 300 – 250 000 BP (McKee 2005), 500 000 BP (,), 500 – 400 000 BP (Thurzo 1998), 650 000 – 450 000 (Wood 2011) či 650 000 BP (Encyklopedie archeologie 1985), přičemž ale většina zdrojů udávala, že datování je nejisté.

Mauer 1 nebo Mauer-1 (synonyma viz níže) je nález lidské čelisti z lokality Mauer poblíž Heidelbergu z roku 1907, starý 609 000 let. Je to typový nález druhu Homo heidelbergensis a (podle nového datování z roku 2010) nejstarší nález rodu Homo ze severní a střední Evropy.

The Mauer 1 mandible is the oldest-known specimen of the genus "Homo" in Germany. It was found in 1907 in a sand quarry in the community Mauer, around south-east of Heidelberg. The Mauer 1 mandible is the type specimen of the species "Homo heidelbergensis". Some European researchers have classified the find as "Homo erectus heidelbergensis", regarding it as a subspecies of "Homo erectus". In 2010 the mandible's age was for the first time exactly determined to be 609,000 ± 40,000 years. Previously, specialist literature had referred to an age of either 600,000 or 500,000 years on the basis of less accurate dating methods.


Ekologie.

Bugenvilea je tvárná liána, která roste na teplých, osluněných místech v kypré a propustné půdě. Požaduje průběžně dostatek, nikoli však nadbytek vláhy, neprospívají ji dlouhodobá období sucha. Ve své domovině nemá období klidu, roste a kvete během celého roku. Pokud je vysazena v chladnějším podnebí, přestává růst již při teplotách okolo +15 °C a tehdy potřebuje sucho.  Nejvíce kvete, pokud se délka dne rovná délce noci. Jestliže roste v oblastech nedaleko zemského rovníku, kde jsou den a noc přibližně stejně dlouhé, má tendenci kvést po celý rok. V místech položených dále od rovníků nejčastěji rozkvétá na jaře nebo na podzim, v dobách tamní rovnodennosti.

Popis.

Vytrvalá, stále zelená, postupně dřevnatějící rostlina, která roste jako rozložitý keř, malý strom nebo se popíná po jiných rostlinách či různých oporách. Větve má řídce porostlé trny, kterými se zachytávají za podpěry a střídavými, řapíkatými, celokrajnými listy s lesklými čepelemi vejčitými až elipticky kopinatými, které jsou někdy chlupaté.  Koncové vrcholičnaté květenství je obvykle tvořeno třemi drobnými, stopkatými květy; každý květ je podepřen nejčastěji třemi velkými žlutými, červenými, fialovými, růžovými, oranžovými nebo bílými listeny. Květy jsou oboupohlavné, nálevkovitého tvaru, asi jen 0,5 cm široké, mají pět nebo šest nevýrazných okvětních lístků, které jsou bílé, slabě nažloutlé či narůžovělé. V květu bývá pět až deset tyčinek vespod nitkami srostlých, vřetenovitý semeník na stopce a krátká čnělka nesoucí třepenitou bliznu. Ze semeníků se po opylení vyvinou válcovitá, žebrovatá semena s endospermem.

Použití.

Bugenvilea dokáže po pevné opoře vyšplhat 5 m a výše, zachycuje se přitom svými trny. Mimo volného, přirozeného keřovitého tvaru ji lze vypěstovat do vzhledu vzrostlého stromu či vyššího keře, nebo se používá jako okrasný a těžce prostupný živý plot. Velmi dobře snáší stříhání a rychle obrůstá, je proto vděčnou rostlinou při tvarování bonsají.

Rozmnožování.

Rostliny se množí hřížením mladých stonků nebo zdřevnatělými, polovyzrálými či kořenovými řízky, které při spodní teplotě minimálně 30 °C zakoření do 6 týdnů. Zakořeněné řízky mají velmi křehké kořínky, které není radno poškodit, jinak se růst na dlouho zastaví. Povyrostlé rostlinky se seřezávají, aby se rozkošatěly, nebo se výhony v mládí ohýbají a tvarují.

Taxonomie.

Jednotlivé druhy se mezi sebou kříží a snadno vznikají nové kultivary. Většina dnes pěstovaných kultivarů je výsledkem křížení tří nejdůležitějších druhů:  Existuje již více než 300 kultivarů, některé vznikly spontánně a jiné uměle. Mnoho rostlin již jsou potomci hybridů a nelze u nich určit původ. To vedlo ke vzniku několika názvů pro stejný kultivar.  Mezi nejznámější hybridy patří bugenvilea Butiova ("Bougainvillea × buttiana"), kříženec mezi bugenvileou lysou a bugenvileou peruánskou, která se vyznačuje panašovanými listeny.

Bugenvilea ("Bougainvillea") je dřevnatá, stálezelená liána, rod z čeledě rostlin nocenkovitých, který je tvořen 14 až 18 druhy. Rod pochází z tropických oblastí Jižní Ameriky a je hojně pěstován v tropech i subtropech po celém světe. Důvodem obliby těchto dlouze kvetoucích rostlin není vzhled květů, ale velké, tenké, jakoby pergamenové, barevné listeny, které drobné květy podpírají a také její nenáročnost a dlouhověkost.

Bougainvillea ( or ) is a genus of thorny ornamental vines, bushes, or trees. The inflorescence consists of large colourful sepallike bracts which surround three simple waxy flowers. It is native to South America from Brazil west to Peru and south to southern Argentina. Different authors accept from four to 18 species in the genus.


Systém závodů.

Nominační kritéria.

Pro každou disciplínu zpravidla nejvíce čtyři závodníci z každé země a předchozí medailisté, pořadatelé nasazují více závodníků. Předběžná registrace je dle termínů stanovených v kalendáři IFSC přes národní svazy a jejich nominační kriteria pro reprezentaci. On-line veřejné startovní listiny jsou doplňované průběžně.

Pravidla.

Obtížnost: Všichni závodníci nastupují dle vylosovaného pořadí do dvou kvalifikačních cest. Leze se s lanem zdola stylem RP (respektive flash — s prohlídkou cest před závodem). Číslem se hodnotí nejvýše dosažený (držený) chyt a plusem pohyb z něj, až po závěrečný "Top". Do semifinále postupuje 26 závodníků, pokud se jich závodu tolik účastní, nebo více, pokud je shoda na posledních výsledcích do 26. místa. Závodníci dále nastupují od nejhoršího k nejlepšímu. Obdobně do finále postupuje 8 nejlepších.  Rychlost: Leze se s jistícím lanem shora, na tzv. standardní 15m trati, na jejímž konci je stopovací tlačítko. Měřící zařízení kontroluje předčasný (ulitý) start, závodník nesmí spadnout. V kvalifikaci mají závodníci měřené pokusy a 16 či 8 nejlepších postupuje do vyřazovacího pavouka, systémem nejlepší s nejhorším. Vítězní 4 finalisté ještě dále závodí v "malém" a "velkém finále" o 1. a 3. místo. "Nejrychlejší závodníci již dosahují časy kolem 6 s (muži) a 8 s (ženy)."  Bouldering: Závodníci lezou kvalifikaci (5 bouldrů) zvlášť ve dvou losovaných skupinách, z každé postupuje 10 nejlepších do společného semifinále (4 bouldry), které určí 6 finalistů (4 bouldry). Leze se na nízkých až 6 m vysokých profilech (bouldrech) nad speciální 25 cm žíněnkou (dopadištěm). Hodnotí se počet (oběma rukama) držených Topů a jako vedlejší kritérium (označených) zón (bonusů) a počty pokusů k jejich dosažení. Závodníci mají stanovený čas několik minut na své pokusy. V každém kole lezou popořadě postupně na všech profilech, mezi každým bouldrem je přestávka (odpočinek), kdy zde leze střídavě další závodník.  Kombinace: Pouze součet bodů za 2-3 disciplíny, pokud se závodník účastnil alespoň dvou z nich. V roce 2017 se do žebříčku kombinace započítávali všichni závodníci, kteří dostali body alespoň v jednom závodu, bez ohledu na to, jestli se účastnili více disciplín.  "Ve finále lezou nejprve ženy a potom muži, nebo (divácky atraktivněji) lezou ženy a muži střídavě či současně."

Bodování světového poháru.

Závodníci dostávají body za umístění v jednotlivých závodech dle následujícího klíče. V případě většího počtu závodů je předem oznámeno, kolik nejhorších výsledků (1-2) se škrtá. Na několika prvních závodech byl jiný bodovací systém, od roku 2007 se ustálil tento:  "Do roku 2006 ukazuje výsledkový servis IFSC odlišné počítání bodů za dosažené umístění:"

Češi na SP.

Česká reprezentace se pravidelně objevuje na závodech světových pohárů ve sportovním lezení již od počátku, Jindřich Hudeček získal v letech 1989 a 1990 stříbrnou a bronzovou medaili. Jako první se však na stupních vítězů v celkovém hodnocení SP objevil až Tomáš Mrázek v roce 2001, na jeho úspěchy navázal pak v obtížnosti Adam Ondra, který získal medaile také v boulderingu. Oba také několikrát vyhráli celý světový pohár, Adam v obou disciplínách. Třetím českým medailistou v celkovém hodnocení je Libor Hroza (v lezení na rychlost). Z českých žen nezískala medaili za celý seriál dosud žádná lezkyně (kromě zimního ledolezení, kde byla Lucie Hrozová 2. v roce 2011). V letech 2010 a 2015 se Čechům Adamovi a Liborovi podařilo získat medaile ve všech třech disciplínách a navíc i v kombinaci. V roce 2015 zároveň získali všechny kovy.  Z jednotlivých závodů Světového poháru ve sportovním lezení získali medaile pouze Jindřich Hudeček, Tomáš Mrázek, Věra Kotasová-Kostruhová, Silvie Rajfová, Adam Ondra, Libor Hroza a Martin Stráník postupně v tomto pořadí.  Na konci roku 2016 měli z jednotlivých závodů následující počet medailí Tomáš Mrázek 32 (11/11/10), Libor Hroza 24 (5/12/7), Adam Ondra 20 (11/5/4), Martin Stráník 2 (stříbrné), Jindřich Hudeček stříbro a bronz, Věra Kotasová-Kostruhová 2 (bronzové) a Silvie Rajfová 1 (bronzovou).

Světový pohár ve sportovním lezení (anglicky: "IFSC Climbing Worldcup, IFSC Boulder Worldcup", slovinsky: "Svetovni pokal v športnem plezanju") je série lezeckých závodů, které vyhlašje a organizjue Mezinárodní federace sportovního lezení (IFSC).

The IFSC Climbing World Cup is a series of climbing competitions held annually and organized by the International Federation of Sport Climbing (IFSC). The athletes compete in three disciplines: lead, bouldering and speed. The number of competitions and venues vary from year to year. The first World Cup was held in 1989, and included only lead climbing events. Speed climbing was introduced in 1998 and bouldering in 1999. For 18 seasons, from 1989 to 2006, World Cups were held under the auspices of UIAA and called UIAA Climbing World Cups. Since 2007, they are held under the auspices of IFSC.


Historie.

Označení Zelený bod vzniklo v roce 1990 Německu a vlastníkem ochranné známky je dodnes společnost "Der Grüne Punkt Duales System Deutschland GmbH" z Kolína nad Rýnem. Značku vytvořil grafik Lars Oehlschlaeger, který se inspiroval symbolem jin a jang. Vznik značky Zelený bod je spojen s německým zákonem o odpadech, který požaduje, aby se výrobce postaral o recyklaci nebo likvidaci jím použitého obalového materiálu. V důsledku tohoto požadavku vznikl v Německu „duální systém“ sběru odpadu, kdy souběžně se sběrem komunálního odpadu vznikl systém financovaný zapojenými průmyslovými podniky, které splní svoji povinnost zaplacením poplatku provozovateli systému společnosti Der Grüne Punkt Duales System Deutschland GmbH, uvedou logo Der Grüne Punkt na obal svého výrobku a takto označený obal je možno vyhodit do zvláštních žlutých nádob. Vyvážení a další zpracování nebo likvidace odpadu je pak hrazena ze zaplacených poplatků. V roce 2005 byla založena bruselská společnost "Packaging Recovery Organization Europe" (zkráceně PRO EUROPE, s.p.r.l.), která zastřešuje z pověření majitele ochranné známky společnosti, které po celém světě využívají ochrannou známku Zelený bod. V každém státě je určena jedna společnost, která je jediná oprávněna vybírat poplatky za recyklaci a za to svým smluvním partnerům umožnit užití označení zelený bod na obalech jejich výrobků.

Užívání značky.

Užití značky Zelený bod na obalu výrobku je možné jen na základě smlouvy se společností, která je pro danou zemi pověřena udělovat oprávnění k jejímu užívání. V České republice je to společnost "EKO-KOM, a.s.", Praha na Slovensku společnost "ENVI-PAK, a.s.", Bratislava. Zelený bod je možno užít s nebo bez textového označení „zelený bod“. Aby se neprodražoval tisk etiket, není nutné, aby byl zelený bod vytištěn v zelené barvě, ale může být i černobílý, případně v jiné barvě. Ochranná známka Zelený bod nesmí být užívána v žádném jiném smyslu a nesmí být doprovázena žádným dalším textem, který by ji dával do souvislosti s vlastnostmi obalu, především ve vztahu k ochraně životního prostředí. Zapojení do systému Zelený bod je v České republice dobrovolné a ani zapojené subjekty nejsou povinny symbol Zeleného bodu na své obaly tisknout. Povinnosti výrobce ve vztahu k likvidaci obalů stanovené českým zákonem o obalech lze plnit i jiným způsobem, než zapojením se do systému Zelený bod.

Zelený bod (v originále Der Grüne Punkt) je ochranná známka umisťovaná na obaly výrobků. Označení obalu výrobku známkou Zelený bod znamená, že za označený obal byl uhrazen finanční příspěvek organizaci zajišťující sběr, třídění a recyklaci obalového odpadu. Označení Zelený bod neznamená, že obal je recyklovatelný. Známka Zelený bod je v souladu se směrnicí Evropské unie ES 94/62 užívána v 23 členských státech Evropské unie a to v České republice, v Rakousku, Belgii, Bulharsku, Estonsku, Francii, Chorvatsku, Německu, Řecku, Maďarsku, Irsku, Litvě, Lotyšsku, Lucembursku, Maltě, Polsku, Portugalsku, Rumunsku, Slovensku, Slovinsku, Španělsku, Švédsku a na Kypru. Dále je užívána v Norsku, Turecku, Srbsku, Izraeli, Severní Makedonii, na Ukrajině, částečně ve Spojeném království a Kanadě. Naopak neužívá se v Itálii, Nizozemsku, Dánsku, Finsku, svůj vlastní systém má i Švýcarsko.

The Green Dot () is the license symbol of a European network of industry-funded systems for recycling the packaging materials of consumer goods. The logo is trademark protected worldwide.


Historie.

V roce 1992 zorganizovala Mezinárodní horolezecká federace - "Union Internationale des Associations d'Alpinisme" (UIAA) první mistrovství Evropy původně ve dvou disciplínách: lezení na obtížnost a rychlost, bouldering přibyl od roku 2002. Nejstarší tradici novodobých závodů má světový pohár, který probíhá každoročně od roku 1989, kdy navázal na mezinárodní závody Sportroccia. V roce 1997 byla založena ICC (International Council for Competition Climbing), která od Mezinárodního horolezeckého svazu převzala organizaci letních závodních disciplín, od roku 2007 již samostatná Mezinárodní federace sportovního lezení - "International Federation of Sport Climbing" (IFSC). V České republice zastřešuje soutěžní lezení Český horolezecký svaz.  Během Mistrovství Evropy 2006 v Rusku byl zrušený bouldering (vysoké profily se špatným dopadištěm), tato část Mistrovství Evropy se konala ve Velké Británii o rok později. V roce 2012 došlo k posunu ve střídání konání Mistrovství světa s Mistrovstvím Evropy - Mistrovství světa se konalo v roce 2011 i v roce 2012 jako ukázka lezení pro nominaci na LOH mezi nové sporty, Mistrovství Evropy až o rok později v roce 2013. Pro rok 2015 se IFSC nepodařilo zajistit pořadatele pro lezení na obtížnost a rychlost, výsledky byly odečteny ze světového poháru v Chamonix.

Češi na ME.

Česká reprezentace se účastnila ME od samého počátku, v roce 1992 skončila nejlépe Eva Linhartová, na 4. místě v lezení na rychlost. První medaile získali až v roce 2002 Tomáš Mrázek (stříbrnou za obtížnost) a Věra Kotasová-Kostruhová (bronzovou za bouldering). Tím se Věra stala první a jedinou českou ženou, která získala medaili na ME ve sportovním lezení a stejného prvenství dosáhla také na MS v roce 2005 (rovněž bronz za bouldering). Z mužů získal první medaili na ME v boulderingu Tomáš Mrázek, bronzovou v roce 2007.  Jediným českým mistrem Evropy, který navíc obhájil svůj titul na ME ve sportovním lezení, je Libor Hroza, v letech 2013 a 2015 získal zlatou medaili v lezení na rychlost. Je zároveň jediným českým medailistou v této disciplíně na ME, v roce 2010 získal také bronzovou medaili.  Titul vicemistra Evropy získali Tomáš Mrázek v letech 2002 a 2008 (obtížnost) a Adam Ondra, který se stal v letech 2010 i 2015 dvojnásobným vicemistrem Evropy (lezení na obtížnost i bouldering).  Mezi nejúspěšnější ME českých lezců patří i roky 2010 a 2015, kdy získali medaile ze všech tří disciplín, v roce 2015 i zlatou.  Čeští lezci Libor Hroza, Adam Ondra a Tomáš Mrázek patří mezi desítku nejúspěšnějších medailistů na Mistrovství Evropy.

Mistrovství Evropy ve sportovním lezení (: "IFSC European Championship", : "Championnats d'Europe d'escalade", : "Campionato europeo di arrampicata", : "Kletter-Europameisterschaft") jsou dvouleté mistrovství Evropy v soutěžním lezení, pořádané Mezinárodní federací sportovního lezení (IFSC). Tato událost určuje mužské a ženské mistry Evropy ve třech disciplínách soutěžního lezení: lezení na obtížnost, lezení na rychlost a bouldering. Kromě toho existuje i zimní ledolezení (viz drytooling), kde má Mistrovství Evropy v ledolezení obdobně dvě disciplíny (obtížnost a rychlost). Kontinentální mistrovství se pravidelně střídají s Mistrovstvím světa, juniorská mistrovství světa a Evropy se pořádají každoročně.

The IFSC Climbing European Championships are the biennial European championships for competition climbing organized by the International Federation of Sport Climbing (IFSC). The first competition was held in Frankfurt in 1992.


Výskyt.

Makak tonkeánský je asijský druh. Vyskytuje se v Indonésii, hlavní oblast výskytu je v centrálním Sulawesi, lze ho také najít v souostroví Togian. K životu dává přednost tropickým deštným lesům až do výšky 2000 m n. m. Jeho populace se mohou krýt s druhy "Macaca maura" a "Macaca hecki", dochází pak někdy ke křížení mezi těmito druhy.

Popis a chování.

Makak tonkeánský měří 42−68 cm, samec váží kolem 14,9 kg, samice jsou lehčí, jejich hmotnost se odhaduje na 9 kg; u těchto makaků je tedy vyvinut pohlavní dimorfismus. Ocas bývá krátký, měří 3−6 cm. Srst je černá, světlejší na tvářích a zadní části. Na rozdíl od příbuzného makaka tmavého ("Macaca maura") se liší menší chocholkou na hlavě a méně vyvinutými lícními kostmi. Potrava je převážně rostlinná (listy, ovoce, květy), makakové tonkeánští však pojídají i bezobratlé, především hmyz. Tlupa se skládá z 10 až 30 jedinců, den tráví především na stromech, ale pohybují se i po zemi. Rozmnožování může probíhat celoročně, po 6 měsících březosti se samici narodí jedno mládě. Pohlavní dospělosti je u samců dosaženo zhruba v 5 letech, u samic kolem 3 let.

Ohrožení.

Makak tonkeánský je dle Mezinárodního svazu ochrany přírody zranitelný druh a jeho populace klesá, hustota osídlení je 3−5 opic na km. Ztrátu populace způsobuje převážně zabíjení těchto opic, protože jsou považovány za škůdce, ale také lov pro maso a ničení přirozeného prostředí (rozšiřování kakaovníkových a palmových plantáží).  Makak tonkeánský se vyskytuje v několika chráněných oblastech a je zapsán na seznam CITES II.

Makak tonkeánský ("Macaca tonkeana") je druh opice z čeledi kočkodanovití ("Cercopithecidae") a rodu makak ("Macaca"). Druh, který je dle Mezinárodního svazu ochrany přírody zranitelný, popsal Friedrich Albrecht Anton Meyer v roce 1899. Makak tonkeánský se vyskytuje především v centrální části ostrova Sulawesi (Celebes). Nejsou známy žádné poddruhy.

The Tonkean black macaque or Tonkean macaque ("Macaca tonkeana") is a species of primate in the family Cercopithecidae. It is endemic to central Sulawesi and the nearby Togian Islands in Indonesia. It is threatened by habitat loss. Widespread mining in central Sulawesi is believed to exacerbating the problems of habitat loss.


Henrietta Amálie Anhaltsko-Desavská (1720–1793)

Život.

V roce 1741 porodila jednadvacetiletá princezna Henrietta Amálie syna. Za jeho otce se pak odmítla provdat a byla vyhoštěna z Dessau. Následně ji rodiče vyškrtli jako možnou nástupnici a odebrali jí veškeré tituly. Sám její otec Leopold ale zplodil dvě nemanželské děti. Dalších jedenáct roků proto žila jako jeptiška v Herfordu, kde se setkala i se svojí tetou Johanou Šarlotou, která zde byla abatyší. Leopold se snažil najít pro svoji dceru možného manžela, všechny plány ale selhaly. Mezitím, po jedenácti letech, Henrietta Amálie žila s baronem Rackmannem. Ten byl o patnáct let mladší než ona a díky jejímu vlivu získal titul říšský hrabě.  Henriettin syn mezitím žil v rodině bankéře a jeho matka jej pravidelně navštěvovala. I díky pomoci synova "adoptivního otce" získala Henrietta Amálie velký dům v Bockenheimu, později pojmenovaný "Villa Passavant". Ten byl pak přestavěn na školu a v současnosti se zde nachází nemocnice.  Roku 1753 pak princezna získala další majetek, a to dům spolu s oranžérií. Byla schopnou ekonomkou i obchodnicí a proto z menšího domu udělala prakticky soběstačný statek. Pěstovala zde například pomeranče, chřest a jiné druhy zeleniny i ovoce. Mimo jiné se zde choval i bourec morušový, ze kterého se vyrábí hedvábí. O několik let později získala panství v Kreuznachu a založila zde malý zámek v klasicistním stylu, na kterém bychom dnes našli muzeum. Stavba zámku trvala do roku 1775.  Henriettě Amálii se povedlo vytvořit menší panství a sama byla prozíravá a schopná. Ona sama byla pětkrát bohatší než jiní zemědělci či baroni v regionu a k dosáhnutí takového majetku nevyužívala svoji rodinu. Byla známá i díky tomu, že finančně podporovala umění. V roce 1771 rozšířila svůj venkovský dům na hrad. Jen v prvním patře hradu bylo vystaveno přibližně 700 uměleckých děl. V té době jí bylo pouhých třicet jedna let, když její syn zemřel.  Roku 1790 získala dům ve Frankfurtu nad Mohanem. O dva roky později se ale francouzská vojska přesunula právě do Frankfurtu a Henrietta Amálie byla nucena utéct do rodného Dessau. Zde se přestěhovala do menšího panství zvaného "Palais Dietrich", které bylo pojmenováno po jejím bratru Dětřichovi Anhaltsko-Desavském, ten zemřel roku 1769.  Henriette Amálie zemřela o rok později, dva dny před jejími sedmdesátými třetími narozeninami. Byla pohřbena v Dessau, aniž by se jejího pohřbu zúčastnil některý z jejích příbuzných.

Henrietta Amálie Anhaltsko-Desavská (7. prosince 1720, Dessau – 5. prosince 1793, tamtéž) byla princezna askánská, pátá a nejmladší dcera Leopolda I. Anhaltsko-Desavského a jeho neurozené manželky, dcery lékárníka, Anny Louisy Föhsové.

Princess Henriette Amalie of Anhalt-Dessau (7 December 17205 December 1793) was the fifth (fourth surviving) and youngest daughter of Leopold I, Prince of Anhalt-Dessau, by his morganatic wife, Anna Louise Föhse.


Vznik.

Vznik citové deprivace může mít několik možných příčin. Nejčastěji je citová deprivace způsobena nezájmem mateřské osoby či nedostatečnou péčí. Ta může být často ve svých projevech ambivalentní (lhostejná) nebo až hostilní (nepřátelská). Dalšími důvody může být péče poskytována několika osobami současně nebo střídavě, což sledujeme především v ústavních zařízeních.  To vše vede k neosobnímu přístupu objektu k dítěti a jeho citové potřeby nejsou dostatečně uspokojeny. Dítě nezažije pocit základní důvěry pramenící z kvalitního rodinného prostředí. Chybí důvěra v sebe i okolí. Nejvíce případů citových deprivací se vyskytuje u dětí z dysfunkčních rodin (které neplní řádně své základní funkce) a náhradní rodinné peče, ačkoli to není pravidlo. Dítě přijímá názor nejbližších osob, pokud je negativně hodnoceno naruší to i jeho sebehodnocení. Což způsobuje nejistotu, již zmíněný nedostatek sebedůvěry a zvýšenou potřeba obrany vůči okolí. Rané vztahy slouží jako paralela pro vztahy budoucí.

Projevy citové deprivace dle věku.

U dětí do tří let nastává opoždění psychomotorického vývoje, povrchnost a nediferencovanost citů a sociálních vztahů či poškození řeči. U starších dětí se opozdí vývoj řeči, což je spojeno s chudou slovní zásobou. Také chybí spontaneita a citové vztahy jsou většinou na bázi povrchnosti.  Děti ve školním věku, pubertě nebo adolescenci mohou mít horší prospěch, který neodpovídá jejich intelektovým schopnostem a jejich motivace k učení je nízká. Hrozí výkyvy chování, neurotické potíže, citová otupělost a nedůvěra k lidem. Vzhledem k jejich sníženému sebehodnocení z dětství jsou náchylnější k vzniku závislostem a členství v názorově vyhraněných skupinách.  Dospělí mají potom problémy v partnerských vztazích a vnímají nejistotu při výchově vlastních dětí.

Další projevy citové deprivace.

Citová deprivace má vliv na změny v prožívání, uvažování a chování jedince. Její důsledky mohou být značně variabilní jak z hlediska charakteru, tak závažnosti. Důležité nejsou pouze genetické dispozice, ale důležitá je i primární zkušenost či náhradní zdroj citové podpory (např. pěstounská péče).

Kognitivní odlišnosti.

Vnímat můžeme také kognitivní odlišnosti, jakou jsou nedostatečně využité rozumové schopnosti. Typická bývá neschopnost porozumět chování i chování ostatních. Pozorujeme neschopnost poučit se ze zpětné vazby, častý je problém se zobecňováním konkrétního jednání a porozumění následkům činů.  Matka jako průvodce a interpret průvodce chybí. Neboť snahy dítěte jsou nedoceněny, postrádá důvod snažit se. Dochází ke změně hierarchie motivů, přičemž dominuje potřeba citového uspokojení, potažmo aktuální potřeba jakéhokoliv uspokojení. To může vést k horšímu prospěchu, špatné pracovní morálce i vztahu k vlastnímu výkonu.

Citové prožívání a vztahy k okolnímu světu.

„U dětí, které dlouho musely žít v prostředí citově chudém, pozorujeme často, že mají vážné obtíže v citových vztazích na všech dalších vývojových stupních.“ Na této úrovni často pozorujeme primitivní, nediferencované a povrchní vztahy k druhým lidem. Mají sníženou schopnost empatie. Můžeme také vnímat častý egocentrismus a nejistotu. Děti jsou emočně ploché, nedůvěřivé, hostilní až agresivní. Obvyklý je nižší práh frustrační tolerance. Tím, že děti nezažily empatickou reakci respektující jejich pocity a potřeby, může být pro ně obtížná orientace ve vlastních pocitech.

Řeč a komunikace.

K dětství dochází k redukci řečové stimulace ze strany mateřské osoby. V důsledku toho počáteční vývoj řeči není posilován. Chybí osoba, s níž chce být dítě v kontaktu a nevytváří se tak potřeba komunikace. Vede to k chudší slovní zásobě v pozdějším věku. Deprivované děti chybně užívají osobních zájmen, zejména pak zájmena Já (omezený rozvoj dětského sebepojetí). Projevují sníženou spontaneitu v komunikaci a neschopnost jejího přiměřeného sociálního využití.

Sebepojetí.

Zde jsou časté dva extrémy a to nerealistické nerealistické vytahování (přehnaná aktivní obrana, kompenzace nedostatku podpory v okolí) nebo výrazné sebepodceňování (nejistota, obavy, negativní anticipace budoucnosti). To vede k časté vazbě na silnější bytost, členství ve skupinách kvůli pocitu skupinové identity (individuace dostatečně nevyvinuta).

Chování.

Odlišné chování bývá projevem obranných mechanismů. Nezralá autoregulace a nedostatečné sebeovládání způsobují impulzivnost. Často se na sebe snaží upoutat pozornost. U citově deprivovaných jedinců není výjimkou intenzivní a neselektivní hledání osoby, která by vykompenzovala nedostatek citové blízkosti z dětství. Na druhou stranu krajním obranným mechanismem může být rezignace- ztráta zájmu o bližší vztah, což se projevuje odmítavou až bázlivou reakcí na náhlou vřelost (po adopci, v pěstounské péči apod.).

Diagnostika deprivovaných dětí.

Diagnostika u deprivovaných dětí je náročná. Používá se k tomu řada psychologických a pediatrických vyšetřování. Sleduje se dynamika vývoje dítěte spolu s genetickými dispozicemi. Šetření provádějí sociální pracovníci, důležitý je také názor (speciálního) pedagoga.

Možnosti nápravy.

Dlouho převládal názor o nemožnosti nápravy. S SOS vesničkami a pěstounskou péčí ale dochází k změně. V možnosti nápravy je důležitých několik faktorů - genetická dispozice, hloubka a rozsah deprivace, kvalita a počet prostředí před přijetím do pěstounské péče, věk dítěte při přijetí, osobnost pěstounů, vztahy v pěstounské rodině. Výhodou pro nápravu je nízký věk, mírná forma deprivace a absence genetické zátěže. Nejvýznamnějším faktorem však zůstává kvalita náhradní rodiny.

Citová deprivace vzniká v důsledku neuspokojení potřeby spolehlivého vztahu s matkou, eventuálně jinou osobou. Citové strádání může podstatným způsobem ovlivnit celkový rozvoj osobnosti dítěte, jako vztah k ostatním lidem i k sobě samému.

The term maternal deprivation is a scientific term summarising the early work of psychiatrist and psychoanalyst, John Bowlby on the effects of separating infants and young children from their mother (or mother substitute) although the effect of loss of the mother on the developing child had been considered earlier by Freud and other theorists. Bowlby's work on delinquent and affectionless children and the effects of hospital and institutional care led to his being commissioned to write the World Health Organization's report on the mental health of homeless children in post-war Europe whilst he was head of the Department for Children and Parents at the Tavistock Clinic in London after World War II. The result was the monograph "Maternal Care and Mental Health" published in 1951, which sets out the maternal deprivation hypothesis.


Popis.

Amsonie jsou přímé, vytrvalé byliny ronící bílou latexovou šťávu. Hlavní kořen je dřevnatý a dlouhověký. Dorůstají výšky asi 12 cm až 1,2 metru. Listy jsou střídavé až skoro přeslenité, jednoduché, bylinné. Květy jsou modré, bílé nebo růžové, až 1,5 cm čiroké, ve vrcholových vrcholících skládajících laty či chocholíky. Kališní lístky jsou úzce zašpičatělé. Koruna je nálevkovitá, s válcovitou, na vnitřní straně vlnatou korunní trubkou, která se nad polovinou rozšiřuje. Korunní laloky se překrývají směrem doleva. Tyčinky vyrůstají v rozšířené části korunní trubky a nevyčnívají, prašníky nejsou srostlé s čnělkou. Gyneceum je složeno ze 2 semeníků, které jsou spojeny nitkovitou čnělkou. Obsahují mnoho vajíček. Plodem je souplodí dvou válcovitě vřetenovitých, vzpřímených, mnohasemenných měchýřků.

Rozšíření.

Rod amsonie zahrnuje 19 nebo 20 druhů. Je rozšířen především v Severní Americe. Mimo tento kontinent rostou pouze 2 druhy. "Amsonia orientalis" roste v Turecku a Řecku, "Amsonia elliptica" roste v Japonsku a východní Číně.

Taxonomie.

Rod "Amsonia" je v rámci čeledi "Apocynaceae" řazen do podčeledi "Rauvolfioideae" a tribu "Amsonieae". Je to jediný rod tohoto tribu. První druh rodu "Amsonia" popsal Carl Linné v roce 1753, zařadil jej však do rodu "Tabernaemontana" jako "T. amsonia". Později byl v roce 1788 tento druh Thomasem Walterem přeřazen do nového rodu "Amsonia".  Evropský druh "Amsonia orientalis" byl v minulosti řazen do rodu "Rhazya".

Význam.

Amsonie jsou pěstovány jako méně známé okrasné zahradní rostliny. Mezi běžněji pěstované náleží zejména "Amsonia tabernaemontana" a její kultivary, např. 'Blue Star' či 'Blue Ice'. Za velmi zdobný je považován druh "Amsonia hubrichtii" s jemnými, úzkými listy. Amsonie kvetou na jaře a v časném létě, pohledné jsou však i mimo dobu kvetení, neboť vytvářejí hustý porost sytě zelených listů. Navíc nejsou poškozovány škůdci ani okusovány býložravci.  Nálev z asijského druhu "Amsonia elliptica" je v Číně používán při nachlazení a jako potopudný prostředek.

Pěstování.

Amsonie prospívají na plném slunci nebo jen při lehkém zastínění. Na půdu nejsou nikterak vybíravé. Všechny druhy dobře prosperují ve středně vlhké půdě, některé druhy jsou navíc odolné vůči suchu. Jsou vesměs mrazuvzdorné. Při nedostatku letního slunce mají řídký vzrůst a méně pěkný vzhled. Amsonie se množí buď výsevem nebo řízkováním. Semena se vysévají v průběhu zimy nebo v časném jaře a klíčí v chladu. Řízky se odebírají na začátku léta.

Amsonie ("Amsonia") je rod rostlin z čeledi toješťovité. Jsou to přímé byliny s jednoduchými střídavými listy a modrými hvězdovitými květy. Rod zahrnuje asi 20 druhů, z nichž převážná většina roste v Severní Americe. Jeden druh roste v jihovýchodním Středomoří, další ve východní Asii. Amsonie jsou pěstovány jako okrasné zahradní rostliny a některé druhy mají význam v medicíně.

Amsonia is a genus of flowering plants in the dogbane family, Apocynaceae, first described as a genus in 1788. It is native primarily to North America with one species in East Asia and another in the eastern Mediterranean. It was named in honor of the American physician John Amson. Members of the genus are commonly known as bluestars.


Historie.

Investiční pobídky nemají v České republice příliš dlouhou historii. Tato historie se píše až od roku 1998, kdy v dubnu po usnesení vlády byly schváleny první pilotní projekty ve zpracovatelském průmyslu. Celá snaha o utvoření uceleného systému investičních pobídek eskalovala v podobě schválení zákona č. 72/2000 Sb., o investičních pobídkách, který nabyl účinnosti dne 1. května 2000 a nahradil všechna usnesení vlády. Tento zákon byl akceptován i Evropskou komisí, která tyto pobídky kontroluje, aby nedošlo k narušení soutěže v rámci společného trhu. Díky tomu bylo v České republice vytvořeno transparentní a plně důvěrné prostředí. Právní úprava investičních pobídek je obsažena i v dalších právních předpisech, zejména zákoně č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění pozdějších předpisů, a zákoně č. 9/1991 Sb., o zaměstnanosti a působnosti orgánů České republiky na úseku zaměstnanosti, ve znění pozdějších předpisů a dalších. Tento zákon byl posléze znovu upravován a to zákony č. 453/2001 Sb., 320/2002 Sb., 438/2003 Sb., 19/2004 Sb. a 280/2004 Sb. Systém investičních pobídek je ale určen jen pro zpracovatelský průmysl, a tak se v blízké budoucnosti bude řešit jeho rozšíření i na jiné sektory průmyslu.

Klady a zápory pobídek.

Poskytování investičních pobídek má řadu výhod a nevýhod. Jednou z výhod je přínos nových technologií. Mezi nejčastěji zmiňovanou výhodu pak patří snižování nezaměstnanosti. Právě proto jsou nejvíce dotovány regiony s největší nezaměstnaností. Někteří ekonomové ovšem tvrdí, že nedochází ke snížení počtu nezaměstnaných, ale že jsou takto přetaženi zaměstnanci jiných firem. „Efekt přelévání“ pracovní síly vzniká při příchodu firmy zabývající se výrobou s vyšší přidanou hodnotou. K tzv. deskillingu pracovní síly dochází při příchodu firmy zabývající se pásovou výrobou. Pracovník je přetáhnut z původně náročnější práce vyšší mzdou. Výdaje spojené se zahraniční investicí přinesou nová pracovní místa a také příjem pro další subjekty. V současnosti, když okolní státy zavedly stejný druh pomoci, se investiční pobídky staly nutností.

Investiční pobídku lze chápat jako měřitelné výhody poskytnuté vládou konkrétním firmám či skupinám firem s cílem přimět je chovat se určitým způsobem. Stát se snaží použitím investičních pobídek podpořit zvýšení objemu investic na svém území. Investiční pobídku může poskytnout stát v zásadě dvěma způsoby, a to přímou finanční podporou nebo nepřímou úlevou z požadavků státu vůči ekonomickým subjektům. Přímé podpory lze chápat jako dotaci na stroje, vybavení, pozemky, infrastrukturu a jiné prostředky. Úlevy se mohou projevit na daních, clu a v předpisech.

Investment incentive is a government-implemented incentive policy aimed to encourage investors into its domestic market or to promote expansion of existing businesses. Investment incentives encompass creating an environment that enables foreign businesses to operate profitably and decreases risks. They are widely used by developing countries to attract investments. The incentives take form of "direct subsidies (investment grants) or corporate income tax credits (investment credit) that compensates the investors for their capital costs".


Sociální řád z pohledu významných sociologů.

August Comte.

Pojem Sociální řád zavádí August Comte (1798 – 1857). Existence sociálního řádu je tím, co činí společnosti „normální“. Normální společnost je založena na konsensu (centrální pojem sociální statiky), který udržuje společnost v rovnováze a jednotlivé základní systémy v souladu. Konsensus chápe jako vzájemnou provázanost sociálních jevů, která směřuje k sociální rovnováze. Se zavedením pojmu Sociální řád souvisejí podle Augusta Comte také pojem Sociální statika a sociální dynamika. Sociální statika má podle Comta v sociologii podobné místo, jaké náleží v biologii anatomii (někdy o ní proto Comte mluví jako o, sociální anatomii“). Jejím předmětem je vzájemné působení částí sociálního systému, jeho jednotlivých prvků, a to co při nejúplnějším, třebaže jen dočasném odhlédnutí od jejich dynamiky, od jejich neustálého pohybu, proměňování se. Jestliže sociální statika studuje společnost jakoby v klidu v její momentce, v pouhých třech rozměrech, sociální dynamika tomuto studiu dodává rozměr čtvrtý, tedy čas, ve kterém se společnost vyvíjí. Základním pojmem sociální dynamiky je pokrok, jehož zákony se snaží odhalit. Zatímco se sociální statika pokouší odhalit zákony koexistence, píše Comte, hledá sociální dynamika zákony následnosti. Je-li základním pojmem sociální dynamiky,pokrok“ je jím v sociální statice,řád“ a s ním spojený koncept,konsenzu“, kterým Comte označuje nejen sladění jednotlivých prvků celku (konsenzus je, pozitivní koncepcí sociální harmonie “), ale také jejich vzájemnou souvislost.

Thomas Hobbes.

První ucelenější teorii zabývající se sociálním řádem představil Thomas Hobbes. K sociálním jevům přistupoval mechanicky a snažil se determinovat zákony, na jejichž základě funguje lidská společnost. Za ten nejvyšší označil „pud sebezáchovy“. Na počátku sociálního řádu podle něj stojí „přirozený stav“, v němž jsou si všichni lidé rovni, společnost nemá jasně určená pravidla a každý chrání jen své zájmy. Toto uspořádání však vede k absenci norem i hodnot a lidé tak brzy začnou hledat jinou variantu. Hobbes tedy definuje dvanáct „přirozených zákonů“, které by lidé měli dodržovat, aby se vymanili z „přirozeného stavu“ a získali hodnoty a jistoty, na které se mohou spolehnout. V nich popisuje základní nezcizitelná práva člověka a stanovuje zákaz jejich porušení ze strany kohokoli jiného. Tvrdí, že jejich dodržováním by měl v lidském společenství zavládnout mír. Zároveň si uvědomuje, že tento řád lidé sami od sebe nebudou schopni dodržovat. Z tohoto důvodu uzavírají „společenskou smlouvu“, na jejímž základě se vzdávají velké části své svobody ve prospěch instituce, která má ale za úkol ochránit svobodu lidem zbývající. Tato instituce se nazývá stát a ten lidstvo nutí pravidla „společenské smlouvy“ dodržovat.

Karl Marx.

K autorům, kteří se pojmem zabývali, patřil i známý německý sociolog, ekonom a filosof Karl Marx. Na vztahy mezi lidmi ve společnosti se díval raději z materialistického než kulturního pohledu. Distribuce bohatství ve společnosti je podle něj základem fungování „společenského řádu“. Dokud je nerovnoměrná, tento řád nemůže fungovat ani setrvat, a proto prochází neustálými periodickými změnami. Tyto změny zajišťuje „třídní boj“ mezi „chudými“ a „bohatými“. Tyto změny podle něj dokazují, že neexistuje soubor norem a hodnot sdílených celou společností. Ta se rozvrstvuje jen na základě majetku.

Talcott Parsons.

Další ucelenější pohled na sociální řád přinesl Talcott Parsons. Jeho pojetí společnosti, které rozvíjí na základě idejí funkcionalismu, lze brát jako pokus o vytvoření protiváhy k teorii marxismu-leninismu. Základem všech zákonitostí a řádu ve společnosti jsou tedy podle Parsonse kulturní normy a hodnoty sdílené jednotlivými skupinami v populaci, na jejichž základě je vytvořen „přirozený řád“. Rozdělení moci či legislativa v těchto skupinách jsou potom podle něj institucializováním těchto hodnot.

David Lockwood.

Současnější pojetí sociálního řádu můžeme najít u Davida Lockwooda. Ten odhalil nedostatky v teoriích Karla Marxe a Émile Durkheima, na jehož myšlenky navazoval Talcott Parsons. Durkheim se podle něj nedokáže při svých závěrech o kulturním základě řádu ve společnosti vyvarovat čistě materiálních východisek, zatímco Marx nedokáže fungování kapitalistických společnosti vysvětlit jinak než s použitím kulturní hodnotové shody. Východiskem je podle něj při zkoumání společenského řádu upustit od vševysvětlujících teorií a klást důraz na dílčí složky tvořící celek – sociální řád.

Deviace a sociální řád.

Deviace je činnost, která není konformní vůči normám dodržovanými většinou, a tudíž se vymyká ze sociálního řádu. Koexistenci s ostatními lidmi, a tedy udržování sociálního řádu, umožňují sociální sankce. Tyto sankce mají sloužit k posilování platnosti normativního vzorce skupiny, kolektivu nebo sociálního společenství a tedy zamezovat různým formám deviací. Sankce můžeme rozlišit na formální a neformální. Formální sankce jsou vázány na přesně vymezené postupy formulované písemně nebo udržované přísně stanovenými pravidly, neformální sankce jsou pak prováděny spontánně mimo racionálně specifikované postupy. Americká novinářka Jane Jacobsová ve svém díle Smrt a život amerických velkoměst uvedla jako příklad neformální sankce to, že se lidé ve městech navzájem bedlivě sledují a tím se i navzájem kontrolují.  Přesto deviace nemusí být vždy nutně negativní věc, proti které bychom měli sankce uplatňovat. Anthony Giddens udává za příklad politické ideály jako jsou svoboda jedince a rovnost příležitostí, které byly ve své době důrazně odmítány, a dnes jsou již normou. Deviaci také uvádí jako prostředek k provedení určitých změn v sociálním řádu.

Sociální řád vyjadřuje ideu uspořádanosti sociálního jednání v rámci sociálního systému nebo sociální rovnováhu mezi jeho jednotlivými složkami (subsystémy). Tento pojem je spojen s některými obecnými sociologickými teoriemi, zejména funkcionalistickými a strukturalistickými. Myšlenka vytvoření ideálního sociálního řádu vzniká již se vznikem společnosti. Samotný pojem sociální řád však není zcela jednoznačný a můžeme se setkat s jeho odlišnými výklady. Pojem sociálního řádu zavádí jeden ze zakladatelů samotné sociologie Auguste Comte. Podle Comta je sociální řád to, co činí společnost „normální“ a normální společnost je založena na konsensu (udržuje společnost a její systémy v rovnováze a souladu).

The term social order can be used in two senses. In the first sense, it refers to a particular set or system of linked social structures, institutions, relations, customs, and enforce certain patterns of relating and behaving. Examples are the ancient, the feudal, and the capitalist social order. In the second sense, social order is contrasted to social chaos or disorder and refers to a stable state of society in which the existing social structure is accepted and maintained by its members. The problem of order or Hobbesian problem, which is central to much of sociology, political science and political philosophy, is the question of how and why it is that social orders exist at all.


Život.

Pocházel z početné rodiny irských přistěhovalců, pracoval od mládí jako zedník, bojoval v první světové válce. Věnoval se veslování na řece Schuylkill River, boxu i americkému fotbalu. Pro svůj původ se obtížně prosazoval, neboť veslování bylo tehdy pokládáno za sport pro elitu — nebyla mu například povolena účast na prestižní regatě v britském Henley. Závodil za klub Vesper Boat Club, pro který od roku 1916 opakovaně získal titul mistra USA ve skifu, v roce 1920 vyhrál na domácí trati první ročník závodu Philadelphia Gold Cup Challenge. Na olympiádě 1920 zvítězil v soutěži skifařů a spolu s bratrancem Paulem Costellem získal zlato i na dvojskifu; je jediným veslařem v historii, který vyhrál dvě disciplíny na jediné olympiádě. V roce 1924 dvojskif Kelly—Costello olympijské prvenství obhájil, Kelly tak jako první veslař historie získal tři zlaté medaile.  Sportovní kariéru ukončil, aby se mohl věnovat své stavební firmě. Díky poválečnému stavebnímu rozmachu, schopnostem tvrdého vyjednavače a sňatku s bohatou dědičkou se stal multimilionářem. Angažoval se rovněž v politice, roku 1935 neúspěšně kandidoval za demokraty na starostu Filadelfie. Stal se předsedou amerického veslařského svazu, také byl zvolen do United States Olympic Hall of Fame. Po jeho smrti byla na břehu Schuylkill River odhalena jeho bronzová socha.  Měl čtyři děti, syn John Brendan Kelly mladší se rovněž stal veslařem, na olympiádě 1956 získal bronzovou medaili na skifu, po skončení aktivní kariéry byl předsedou Amateur Athletic Union. Dcera Grace Kellyová se proslavila jako hollywoodská herečka (roku 1954 získala Oscara za roli ve filmu "The Country Girl"), roku 1956 se provdala za monackého knížete Rainiera III. a získala šlechtický titul.

John Brendan Kelly (také Jack Kelly, 4. října 1889 Filadelfie — 20. června 1960 Filadelfie) byl americký veslař, který získal tři zlaté olympijské medaile a vyhrál 126 závodů v řadě.

John Brendan Kelly Sr. (October 4, 1889 – June 20, 1960), known as Jack Kelly, was one of the most accomplished American competitors in the history of the sport of rowing. He was a triple Olympic champion, the first to be so in the sport of rowing. The Philadelphia-based Kelly also was a multimillionaire in the bricklaying and construction industry. He was the father of actress Grace Kelly, Princess of Monaco (thus maternal grandfather of Albert II, Prince of Monaco), and of John B. Kelly Jr., an accomplished rower in his own right who served as president of the U.S. Olympic Committee.


Historie.

Úmysl postavit pomník Františku Palackému vznikl již v roce jeho smrti 1876. Palackého most byl postaven roku 1878 a přilehlé Palackého náměstí bylo vytvořeno po velké povodni roku 1890 zasypáním Podskalského přívozu, asanací starého Podskalí a zvýšením nábřeží roku 1896.  Soutěže na stavbu pomníku, vypsané roku 1897, se zúčastnilo celkem 14 sochařů a roku 1901 vybrala porota ze dvou finálních návrhů dvojici Stanislav Sucharda – Alois Dryák. Na druhém místě skončil návrh Ladislava Šalouna a Aloise Dlabače. Základní kámen pomníku u paty mostu byl položen ve výročí stých narozenin Františka Palackého 1898, ale sochaři vytvářeli koncepci pro dosud neexistující prostor. Současná podoba náměstí byla dokončena až během První republiky a monumentu, který byl určen pro volné prostranství (zvažovalo se i umístění uprostřed dnešního Palachova náměstí před Rudolfinem), uškodila také nedávná výsadba stromů. Pomníku také konkurovala čtyři monumentální sousoší J. V. Myslbeka, osazená v letech 1889-1897 na čtyřech nárožích Palackého mostu. Dvě z nich byla poškozena bombardováním v roce 1945 a poté byly všechny Myslbekovy plastiky přemístěny na Vyšehrad.  Stanislav Sucharda pracoval na modelech pomníku šest let a na konečné podobě plastik se podíleli také sochaři Josef Mařatka, Josef Drahoňovský, Vojtěch Sucharda, a Suchardovi žáci Josef Bambas a Rudolf Čermák. Sochy odlila firma Bohdana Tomáše Srpka z Brandýsa nad Labem.  Pomník byl budován od roku 1901 a slavnostně odhalen 1. července 1912. Za německé okupace byl roku 1942 rozebrán a sochy měly být zničeny, ale díky osobní statečnosti správce Obecního dvora na Invalidovně Břetislava Zemana a jeho pomocníků se sochy podařilo ukrýt v odlehlé ohradě mezi plevelem a po válce mohly být opraveny a znovu instalovány (1947–1950).

Popis.

Základ pomníku tvoří 111 čtyřmetrových železobetonových pilot a centrální železobetonová konstrukce obložená deskami z hladce opracované světlé žuly. Podkovovitý podstavec vrcholí ve středu vysokým kónickým soklem s kamennou korunou ozdobenou bronzovými listy. Před ním je na samostatném soklu sedící kamenná postava Františka Palackého, vytvořená Stanislavem Suchardou. Socha je sestavena z dvanácti kvádrů žuly. Spodní část pomníku je postavena ze žuly čelně neopracované a vpředu doplněna konvexním dvoustupňovým kamenným stylobatem. Nad sochou Františka Palackého je vytesán nápis: SVÉMU / BUDITELI A VŮDCI / VZKŘÍŠENÝ NÁROD.  Skupiny figur na čele podkovovitých zakončení modeloval Josef Mařatka. Na levé straně alegorická mužská postava, představující okřídlené dvouhlavé zlo a pobělohorský útisk, leží na zemdlelém jinochovi. Pod ní je vytesán nápis: ZE MDLOBY ÚTISKU. Protějškovou pravou stranou je sousoší dvou mladíků, z nichž jeden vzhlíží k nebi. Pod nimi je vytesán nápis: K NOVÉMU ŽITÍ BUDIL ́S LID.  Centrální mnohafigurové sousoší představuje alegorii "Génia historie" a "Hlasy dějin", kterým Palacký naslouchá. Na vrcholu stojí ženská postava (Čechie) hlásající vzkříšení národa, s vlajícím šatem, vztyčenou levicí a pravicí objímající mladíka ve venkovském oblečení. Je doprovázena další ženskou postavou a třemi letícími postavami Géniů – dvěma ženskými a mužskou postavou s rukama přiloženýma k ústům. Na zadní straně pomníku, znázorňující "Historii", je dominantní figurou vysoká postava stařeny s dolů skloněnou hlavou a širokým pláštěm, doprovázená nahou letící dívkou a dvěma postavami nahých mužů. Je zde vytesán nápis: NEZBÝVÁ MI NEŽ / TOUŽEBNÉ PŘÁNÍ / ABY BŮH RÁČIL / POŽEHNAT DÍLU MÉMU / ABY HOJNĚ POSLOUŽILO / NÁRODU KU POZNÁNÍ / SEBE SAMÉHO A K / UVĚDOMĚNÍ SE V TOM / ČÍM JEST A ČÍM BÝTI / MÁ....  Po levé straně soklu je ležící nahá ženská postava s křídly (Anděl?), na pravé straně nahý muž a dívka.  Pomník je kulturní památka České republiky evidovaná v Ústředním seznamu kulturních památek pod rejstříkovým číslem: 40076/1-1209.

Reference.

Článek byl sestaven s využitím podkladů NPÚ.

Pomník Františka Palackého z roku 1912 je dominantou Palackého náměstí na severním předmostí Palackého mostu v Praze 2. V době svého vzniku symbolizoval úspěšnou emancipaci českého národa a jeho cestu k vlastní státnosti. Devítimetrový monument je dílem sochařů Stanislava Suchardy a architekta Aloise Dryáka.

The František Palacký Monument is an outdoor monument commemorating František Palacký by Stanislav Sucharda, installed in New Town, Prague, Czech Republic.


Rodina.

Filipa se narodila okolo roku 1197 jako nejmladší dcera Jindřicha II., hraběte ze Champagne a Isabely I. Jeruzalémské. Jejími prarodiči z otcovy strany byli hrabě Jindřich I. ze Champagne a Marie Francouzská, dcera krále Ludvíka VII. a Eleonory Akvitánské, a z matčiny strany král Amaury I. Jeruzalémský a Marie Komnenavna. Měla dvě starší sestry, Markétu ze Champagne (zemřela v dětství) a Alice ze Champagne, která byla manželkou Huga I. Kyperského a měla s ním potomky. Filipa měla také starší nevlastní sestru Marii z Montferratu z matčina druhého manželství s Konrádem z Montferratu. Když bal Filipě jeden rok, zemřel jí otec pádem z okna prvního patra v Akkonu. Kraj Champagne po něm zdědil jeho mladší bratr Theobald III. ze Champagne. Po Jindřichově smrti se Isabela počtvrté provdala, a to za Amauryho II. Jeruzalémského. Z manželství vzešli tři potomci, Filipinini další nevlastní sourozenci: Sibyla, Melisenda a Amaury. V roce 1205 její matka, nevlastní otec i malý nevlastní bratr zemřeli a tak v osmi letech Filipa zcela osiřela. Nevlastní sestra Marie z Montferratu se stala novou jeruzalémskou královnou.

Manželství a potomci.

15. srpna 1214 se Filipa stala druhou manželkou Erarda I. z Brienne, pána z Rameruptu a Vénizy, mocného šlechtice ze Champagne ve Francii. Pár se vzal tajně, papež Inocenc III. totiž manželství z důvodu blízkého příbuzenství zakázal. Papež Inocenc byl podnícen machinacemi Filipininy tety Blanky Navarrské, která se chopila Erardova léna. Krátce po svatbě Erard Filipu povzbudil v nárocích na hrabství Champagne, které zdědil její bratranec, nezletilý Theobald IV. ze Champagne. Jeho matka, regentka Blanka Navarrská prudce bránila synova práva, což brzy vedlo k otevřenému válčení. Na začátku roku 1216 se Erard s Filipou vrátili do Francie. Většina baronů v Champagne se shromáždila kolem Erarda a Filipy, nicméně na stranu Theobalda se postavil francouzský král Filip II., Fridrich II. Štaufský, císař Svaté říše římské a burgundský vévoda Odo. Příznivci Blanky a Theobalda přesvědčili papeže o tom, že rozvod královny Isabely s jejím prvním manželem, Homfroiem IV. z Toronu je neplatný, čímž jsou Filipa a její sestra Alice nelegitimní. Avšak platnosti rozvodu bylo nakonec vyhověno. Válka nakonec skončila v dubnu 1222, kdy Theobald dosáhl plnoletosti a Filipa byla nucena se svých nároků vzdát. Theobald byl však nucen zaplatit Erardovi, Filipě a Alici velké peněžní náhrady. Vedle štědrého finančního vypořádání byli Erard s Filipou osvobozeni od veškerého placení pohledávek exkomunikace. Alice i Filipa se poté plně vzdaly svých nároků na Champagne.  Erard s Filipou měli společně devět dětí:  Filipa zemřela 20. prosince 1250, něco málo přes šest let po svém manželovi. Bylo jí padesát pět let.

Filipa ze Champagne, paní z Rameruptu a z Venizy (1197-20. prosinec 1250) byla třetí dcerou královny Isabely Jeruzalémské a Jindřicha II., hraběte ze Champagne. Jejím manželem byl Erard z Brienne-Ramerupt, který ji povzbudil k uplatnění nároku na hrabství Champagne, které patřilo jejímu bratranci Theobaldovi IV., který byl ještě nezletilý. To vyvolalo konflikt s Theobaldovou matkou, regentkou, Blankou Navarrskou, který vypukl v otevřenou válku známou jako Válka o dědictví champagneské. Blančin syn Theobald, který byl podporován francouzským králem Filipem II., Fridrichem II., císařem Svaté říše římské a Odou III. Burgundským, nakonec zvítězil. Filipa se v dubnu 1222 svých nároků vzdala, ale Theobald byl nucen Erardovi a Filipě zaplatit velkou peněžní částku a udělit jim práva v kraji.

Philippa of Champagne, Lady of Ramerupt and Venizy (c. 1197 – 20 December 1250) was the third daughter of Queen Isabella I of Jerusalem and Henry II, Count of Champagne. She was the wife of Erard de Brienne-Ramerupt who encouraged her in 1216 to claim the county of Champagne which belonged to her cousin Theobald IV, who was still a minor. This provoked the conflict with Theobald's mother, the Regent, Blanche of Navarre, which erupted into open warfare, and came to be known as the Champagne War of Succession. Blanche's son Theobald, who had the support of King Philip II of France, Frederick II, Holy Roman Emperor, and Eudes III of Burgundy, eventually emerged the victor. Philippa renounced her claim in April 1222, but Theobald was constrained to pay Erard and Philippa a large monetary settlement for his rights to the county.


Použití.

Grashofovo číslo je:  kde:  Indexy "L" a "D" naznačují charakteristický rozměr.  Přechod k turbulentnímu proudění dochází při "10 < Gr < 10" pro přirozenou konvekci na svislé stěně. Při vyšších Grashofových číslech je mezní vrstva turbulentní a při nižších laminární.  Grashofovo číslo spolu s Prandtlovým číslem dává Rayleighovo číslo, bezrozměrnou veličinu charakterizující konvekci v přenosu tepla.

Přenos hmoty.

Existuje analogická forma Grashofova čísla používaná v případech volné konvekce v přenosu hmoty.  kde:  a:

Derivace.

Prvním krokem k derivaci Grashofova čísla je úprava koeficientu objemové roztažnosti, formula_6.  Měli byste mít na paměti, že formula_8 ve výše uvedené rovnici zastupuje měrný objem, a není stejné jako formula_8 v následující sekci, které reprezentuje rychlost. Vztah, dávající do souvislosti koeficient objemové roztažnosti formula_6 a hustotu formula_11 při konstantním tlaku, může být zapsán jako:  kde:  Existují dva způsoby, jak zjistit Grashofovo číslo. První využívá bilanci energie, zatímco druhý využívá vztlakovou sílu díky rozdílu hustoty mezi mezní vrstvou a zbytkem tekutiny.

Energetická bilance.

Využíváme bilanci energie pro rotačně symetrické proudění. Tato analýza v sobě zahrnuje jak gravitační zrychlení, tak i přenos tepla. Matematické rovnice dále charakterizují jak rotačně symetrické proudění, tak dvourozměrné rovinné proudění.  kde:  V této rovnici horní index n určuje, zda se jedná o rotačně symetrický proudění nebo rovinné proudění.  Tato rovnice se rozšíří o fyzikální vlastnosti tekutiny:  Kde můžeme dále zjednodušit rovnici hybnosti tím, že položíme rychlost celé tekutiny rovnou 0 ("u" = 0).  Tento vztah ukazuje, že gradient tlaku je dán pouze rozdílem hustoty kapaliny a gravitačním zrychlením. Dalším krokem je vložení gradientu tlaku do rovnice hybnosti.  Další zjednodušení rovnice hybnosti dosáhneme dosazením koeficientu objemové roztažnosti místo rozdílu hustot formula_28, a vztahem pro kinematickou viskozitu, formula_29.  Pro zjištění Grashofova čísla musí být výše uvedená rovnice bezrozměrná. To znamená, že žádná proměnná v rovnici nesmí obsahovat rozměr, a namísto toho má obsahovat charakteristické poměry pro uvedený případ. Toho se dosáhne podělením všech proměnných příslušnými konstantními množstvími. Délky jsou poděleny charakteristickou délkou, formula_31. Rychlosti jsou poděleny příslušnými referenčními rychlostmi, formula_32, které berou v úvahu Reynoldsovo číslo formula_33. Teploty jsou poděleny vhodnými rozdíly teplot, formula_34. Tyto bezrozměrné parametry vypadají pak takto:  Hvězdičky představují bezrozměrné parametry. Zkombinováním těchto bezrozměrných rovnic s rovnicemi hybnosti dostáváme následující zjednodušenou rovnici.  kde:  Bezrozměrný parametr v hranaté závorce v předchozí rovnici je Grashofovo číslo:

Buckinghamův Pi Teorém.

Další formovou bezrozměrné analýzy, kterou získáme Grashofovo číslo, je známý jako Buckinghamův Pi Teorém. Tato metoda zahrnuje vztlakovou sílu každého objemu formula_45 díky rozdílu hustoty v mezní vrstvě a zbytku kapaliny.  Tato rovnice může být upravena:  Seznam použitých proměnných v této metodě je umístěn níže.  S ohledem na Buckinghamův pi teorém existuje 9 – 5 = 4 bezrozměrných skupin. Vybereme-li "L", formula_48, "g" a formula_49 jako referenční proměnné, pak skupiny formula_50 jsou následující:  Vyřešením těchto skupin formula_55 dostaneme:  Ze dvou skupin formula_60 a formula_61 získáme Grashofovo číslo:  Použitím formula_29 a formula_64 může být předchozí rovnice přepsána na stejný výsledek jako při derivování Grashofova čísla z bilance energie.  Při nucené konvekci řídí Reynoldsovo číslo proudění tekutiny, ale při přirozené konvekci tuto funkci zastává Grashofovo číslo.

Grashofovo číslo (Gr) je podobnostní číslo v dynamice tekutin a přenosu tepla, které udává poměr vztlaku a viskózní síly působící na kapalinu. Často se objevuje při popisu volné konvekce. Je pojmenované po německém inženýrovi Franzi Grashofovi.

The Grashof number (Gr) is a dimensionless number in fluid dynamics and heat transfer which approximates the ratio of the buoyancy to viscous force acting on a fluid. It frequently arises in the study of situations involving natural convection and is analogous to the Reynolds number. It's believed to be named after Franz Grashof. Though this grouping of terms had already been in use, it wasn't named until around 1921, 28 years after Franz Grashof's death. It's not very clear why the grouping was named after him.