Vznik a vývoj.

V roce 1982 byl vydán doklad Staff Requirement (Air) 138 s technickými požadavky na novou střelu, která by nahradila kazetové pumy BL755 a RBL755. Při návrhu rakety se počítalo s masivním nasazením ve střední Evropě proti obrněné technice států Varšavské smlouvy. BL755 byla účinná zbraň, ale její účinnost proti novějšímu pancéřování byla sporná. Po skončení studené války však přehodnotila RAF své požadavky a financování bylo zastaveno. Krátce na to zkušenosti z války v Zálivu v roce 1991 ukázaly, že stíhací piloti se bez moderní protipancéřové střely neobejdou a projekt byl znovu vzkříšen.  V roce 1994 byl vydán doklad Staff Requirement (Air) 1238, známý také jako Advanced Anti-Armour Weapon (AAAW), t.j. pokročilá protipancéřová zbraň. Požadavky obsažené v dokumentu byly velmi vysoké a vyžadovaly zcela autonomní střelu. Raketa měla mít systém, který by ji navedl na cíl za každého počasí, ve dne i v noci. Také měla být schopna prorazit každou známou balistickou ochranu tehdejších pancéřových vozidel. Jelikož se očekávalo nasazení střely na bojišti s hustou protivzdušnou obranou, musela být schopna odpalu při letu nadzvukovou rychlostí ve střední nebo nízké výšce a z dostatečně bezpečné vzdálenosti. Posledním požadavkem byla jednoduchá logistická podpora a údržba.  Své návrhy na novou střelu podalo pět firem: Thorn EMI, Hunting Engineering, Texas Instruments, British Aerospace Dynamics a GEC Marconi. Společnost GEC-Marconi představila raketu, která vycházela ze střely Hellfire, ale kvůli splnění náročných požadavků se skládala z množství nových komponentů. V červenci 1996 bylo ohlášeno, že GEC-Marconi se stala vítězem soutěže a v následujícím roce podepsala smlouvu na vývoj nové řízené střely Brimstone. GEC Marconi se později stala součástí Alenia Marconi Systems a následně byla začleněna do společnosti MBDA Missile Systems.  První letové testy se uskutečnily v roce 1998 ao rok později proběhly v USA i střelecké testy. Původně se plánovalo, že střela bude zařazena do výzbroje v roce 2001. Technické problémy, se kterými se konstruktéři během vývoje potýkali, však posunuly tento termín až na 31. březen 2005. Náklady na vývoj rakety Brimstone se vyšplhaly na 370 mil. britských liber.  Přestože byly rakety Brimstone vynikající zbraní proti potenciálním četným jednotkám obrněné techniky, války v Afghánistánu a Iráku ukázaly, že moderní asymetrické konflikty vyžadují jiný typ zbraně. Aby nedocházelo k velkým ztrátám civilistů, bylo třeba vyvinout řízenou střelu s vysokou přesností, ale s omezenou ničivou silou. Během těchto konfliktů používali sice piloti řízené střely Maverick, ty však měly velkou bojovou hlavici a příliš velký ničivý účinek. Proto byl v roce 2007 vznesen naléhavý operační požadavek, aby byla raketa Brimstone vybavena dodatečným naváděcím systémem. Tato nová raketa byla nazvána Dual Mode Brimstone a dodatečné náklady na její vývoj činily 10 mil. britských liber. Nová raketa disponovala mimo radarového naváděcího systému i přídavným laserovým naváděním. K jejímu prvnímu bojovému nasazení došlo v prosinci 2008 během války v Iráku.  V roce 2011 byla Dual Mode Brimstone vybrána jako základ pro vývoj nové rakety s delším doletem v rámci programu Selected Precision Effects at Range (SPEAR) Capability 2. Tato moderní řízená střela typu vzduch-zem byla nazvána Brimstone 2 a měla být zavedena do služby v roce 2013. Práce na vývoji se však zpozdily o tři roky a tak se do výzbroje letadel Tornado GR4 dostala až v červenci 2016.  Další platformou pro střely Brimstone by mohl být i bezpilotní letoun Reaper, který podstoupilo počáteční střelecké testy v období od prosince 2013 do ledna 2014. Tato série testů prokázala, že i na dálku řízené letadlo dokáže prostřednictvím rakety Brimstone úspěšně ničit stacionární a pohyblivé pozemní cíle. Konečné rozhodnutí o integraci střely do drone Reaper však zatím nepadlo.  V únoru 2015 byla podepsána smlouva v hodnotě 200 mil. eur, na jejímž základě by střely Brimstone 2 měly být integrovány do letadel Eurofighter Typhoon. Britské stíhačky Typhoon by tak měly být do konce roku 2018 vyzbrojené 6 raketami tohoto typu.  V červnu 2016 byla zveřejněna informace, že první střelby raketami Brimstone má úspěšně za sebou i americký bojový vrtulník Apache. Jak se ukázalo o měsíc později, tyto testy hrály důležitou roli v rozhodování britské armády o budoucích nákupech vojenské techniky. 11. července byla totiž podepsána smlouva na nákup 50 vrtulníků AH-64 Apache.

Konstrukce a vlastnosti.

Ačkoliv Brimstone původně vycházela z rakety Hellfire, nemá s ní, až na podobné řídící plochy, téměř nic společného. Raketový motor akceleruje na nadzvukovou rychlost (max. Mach 1,3) za méně než tři sekundy. Raketa může být vystřelena v jakékoliv výši, včetně extrémně nízkých nadmořských výšek. Různé odhady se shodují, že její dolet je přibližně 32 km.  Letadlo Tornado má čtyři závěsníky, na kterých může nést po 3 střelách Brimstone. Při délce 1,8 m, průměru 17,8 cm a hmotnosti 48,5 kg se jedná o velmi kompaktní zbraň, schopnou prorazit i reaktivní pancéřování. V hlavici se nachází naváděcí systém, za kterým je kumulativní bojová část s hmotností 6,2 kg. Radiolokační systém navádění pracuje v pase milimetrových vln na frekvenci 94 GHz. Radar poskytuje obraz cíle ve velmi vysokém rozlišení, který je následně srovnáván se záznamy z digitální knihovny cílů. Díky množství sofistikovaných algoritmů dokáže Brimstone rozpoznat, o jaký typ vojenské techniky jde. Radiolokátor střely sleduje cíl pomocí vyzařování pouze velmi úzkého paprsku, díky čemuž je Brimstone protivníkem poměrně obtížné zjistitelná a minimalizuje se tím i možnost rušení. Raketa je po vystřelení navedena inerciálním systémem do určeného prostoru a následně se zapne radar, který vyhledá možné cíle v dané oblasti. Jakmile jsou všechny cíle rozeznány, určí se jejich priorita a nejdůležitější cíl je na radaru zamčený. Brimstone má naprogramováno množství způsobů vedení útoku. Pokud jsou cíle rozmístěny na větší ploše je možné vystřelit najednou několik střel, které letí vedle sebe a dopadnou na všechny cíle současně. V případě, že cílem je například kolona obrněných vozidel, rakety poletí jedna za druhou a znovu se synchronizují, aby dopadly na cíle současně. Pro zajištění větší flexibility použití těchto střel může Brimstone přijímat informace o cílech i z jiných platforem (např. z průzkumného letadla Sentinel R1).  Dual Mode Brimstone má duální systém navádění, který kombinuje původní radar s poloaktivním laserovým naváděním. V říjnu 2013 se uskutečnily s raketou Dual Mode Brimstone střelecké testy, které prokázaly, že pět raket dokáže úspěšně zasáhnout kolonu vozidel, pohybujících se rychlostí 112 km/h. Zkušenosti z bojů v Afghánistánu a Libyi prokázaly, že střela Dual Mode Brimstone dosahuje až 98 procentní úspěšnost při zasahování pozemních cílů.  Nejmodernější verze, nazvaná Brimstone 2, má vylepšený systém navádění a také bojovou hlavici. Kromě toho získala výkonnější motor a její dolet se zvýšil o více než 200%.

Nasazení.

Válka v Iráku.

V roce 2003 vstoupila vojska koalice vedená USA do Iráku a zahájila válku proti režimu Saddáma Husajna. Zúčastnilo se jí i všech 5 letek britských Tornado GR4, které 18. prosince 2008 poprvé bojově nasadily střely Brimstone.

Válka v Afghánistánu.

Během operace Herrick v Afghánistánu bombardovaly britská Tornada pozice Talibanu nejen pumami Paveway IV, ale i střelami Brimstone.

Válka v Libyi.

V roce 2011 se 16 britských letadel Panavia Tornado GR4 zúčastnilo vojenské intervence v Libyi. Kromě naváděných pum Paveway IV a střel s plochou dráhou letu Storm Shadow vystřelily celkem 230 raket Brimstone. Ty byly použity hlavně na ničení mobilních cílů, jakými byli vojenská vozidla Kaddáfího jednotek.

Intervence v Iráku a Sýrii proti Isis.

29. září 2014 zaútočily britské stíhačky Tornado GR4 poprvé na pozice Islámského státu v Iráku. Letadla bombardovala dělostřelecké pozice laserem naváděnými pumami Paveway IV a jedno ozbrojené vozidlo zničila řízenou střelou Brimstone. V noci 2. prosince 2015 schválil britský parlament rozšíření náletů královského letectva proti radikálům z Islámského státu i na území Sýrie. Poprvé použilo britské letectvo proti Isis v Sýrii střelu Brimstone, když s její pomocí zničilo nákladní auto, vezoucí zásoby pro ozbrojence. Útoku se zúčastnily i drony Reaper, z nichž jeden zničil pozemní cíl střelou Hellfire.

Brimstone je řízená střela typu vzduch-země určená k ničení opancéřovaných pohyblivých cílů jako jsou tanky, obrněná vozidla nebo samohybné houfnice. Jde o radarem naváděnou střelu, která vznikla na základě požadavku Royal Air Force. Původně mělo jít o raketu typu "vystřel a zapomeň", tzn., že se měla sama navádět během celého letu, aby se mohl pilot věnovat další bojové činnosti nebo provést únikový manévr. Dodatečně však byla vybavena ještě laserovým naváděním, které vyžaduje, aby byl cíl ozařován laserovým značkovačem, dokud nedojde k jeho zásahu.

Brimstone is an air-launched ground attack missile developed by MBDA for Britain's Royal Air Force. It was originally intended for "fire-and-forget" use against mass formations of enemy armour, using a millimetric wave (mmW) active radar homing seeker to ensure accuracy even against moving targets. Experience in Afghanistan led to the addition of laser guidance in the dual-mode Brimstone missile, allowing a "spotter" to pick out specific and the highest priority targets, particularly useful to minimise collateral damage when friendly forces or civilians were in the area. The tandem shaped charge warhead is much more effective against modern tanks than older similar weapons such as the AGM-65G Maverick, while the small blast area minimises collateral damage. Three Brimstones are carried on a launcher that occupies a single weapon station, allowing a single aircraft to carry many missiles.


Charakteristika teorie.

Bourdieu se ve své teorii snaží ukázat, že estetický soud není přirozený ani individuální u každého člověka, nýbrž je vytvořený na základě výchovy a třídního zařazení. Tato estetická predispozice je silně založena na prvních letech života dítěte, kde je ovlivňován sociálním původem. To znamená, že člověk, který se narodil do vyšší vrstvy, vstřebával toto estetické cítění během výuky, nebo z prostředí, které ho obklopovalo doma, například od rodičů a přátel. Dítě je vychováno v duchu, že tato schopnost je individuální. Právě třídní vrstva je kombinací sociálního, ekonomického a kulturního kapitálu. Proto Bourdieu trvdí, že tyto atributy jsou základem pro rozdělení společnosti. To znamená, že kdo nemá estetické cítění, je rovnou brán za něco méněcenného než člověk, který ho má.  Ve své knize "Odlišení" ("La Distinction. Critique sociale du jugement", 1979) se Bourdieu snažil o rozvinutí sociologické teorie vkusu a stylu života. Tato kniha je založená na francouzských průzkumech, pojednává o vlastním lidu, a tedy o tom, jaké jsou jejich estetické volby a rozhodnutí. Bourdieu věřil, že právě vkus a životní styl jednotlivých lidí je to, co společnost rozděluje do sociálních tříd. Podle něj "„dominantní třída představuje relativně autonomní prostor, jehož struktura je definovaná rozdělením ekonomického a kulturního kapitálu mezi svými příslušníky.“" Ti, kteří nemají dostatek sociálního, ekonomického nebo kulturního kapitálu, jsou protějškem k dominantní třídě, například umělec a na druhé straně měšťáci, kteří v jeho díle nenaleznou zalíbení.  Kulturní kapitál je jedním z rozhodujících faktorů při fragmentaci společnosti. Například volnočasové aktivity, se kterými se můžeme setkat v každodenním životě, rozdělují společnost do několika skupin. Pod kulturní kapitál lze zařadit konkrétně návštěvu muzea, kina nebo výstavu v galerii. Lidé, co takto svůj volný čas netráví, upřednostňují jiné aktivity, pozbývají kulturního ducha. Tímto dělením vzniká boj mezi elitou a běžným lidem neboli střední vrstvou, která elitu nazývá snoby.  V jednotlivých skupinách/třídách mezi sebou lidé vytvářejí vztahy. Podle Bourdieuho estetické cítění není vrozené, je to něco, co člověk získává a čemu se učí již od útlého věku. Velkou roli tedy hraje to, do jaké rodiny se dítě narodí a jak je vychováváno. Každý den se pro něco rozhodujeme, tyto rozhodnutí z nás dělají to, kým jsme a kam ve společnosti patříme. Bourdieu po tom ve svém životě neustále navazoval na stejné téma a publikoval další práce o kulturních praktikách například "Fotografie: Obyčejné umění" a "Láska k umění: Evropská umělecká muzea a jejich návštěvníci".

Relační teorie sociálních nerovností je teorie francouzského sociologa Pierra Bourdieu, v níž tvrdí, že vkus a estetika mohou za sociální nerovnosti ve společnosti; tedy nezáleží na statusu ve společnosti, ale záleží na estetické predispozici, kterou děti získávají ve velmi nízkém věku a tato predispozice děti vede k jejich správné sociální pozici a k chování, které je pro ně přirozené. Zároveň je též vede k averzi k odlišnému chování, než je jejich vlastní.

Distinction: A Social Critique of the Judgement of Taste () is a 1979 book by Pierre Bourdieu, based upon the author's empirical research from 1963 until 1968. A sociological report about the state of French culture, "Distinction" was first published in English translation in 1984. In 1998 the International Sociological Association voted "Distinction" as one of the ten most important sociology books of the 20th century.


Vznik a eskalace napětí.

Ukrajinská krize.

Rusko na Ukrajině intervenovalo nejprve na poloostrově Krymu, který následně anektovalo. Poté se objevila některá svědectví o zapojení do války na východní Ukrajině formou hybridní války. Přítomnost Ruska na Krymu mimo své základny už Rusko po několikaměsíčním popírání přiznalo. Ohledně konfliktu na východní Ukrajině Rusko ale stále trvá na tom, že jsou nasazeni maximálně jen ruští dobrovolníci. Způsob, jakým jsou údajně regulérní ruští vojáci prohlášeni pro účely nasazení na Ukrajině za dobrovolníky, na svém příkladu z Debalceva popsal těžce popálený ruský burjatský tankista Dorži Batomunkujev ruskému opozičnímu deníku Novaja Gazeta. Západ se snaží podpořit Ukrajinu a odradit Rusko od agrese a podpory proruských separatistů pomocí sankcí.

Pobaltí a NATO.

Z NATO se nejvíce destabilizačních snah Ruska obávají pobaltské státy, které byly půl století součástí Sovětského svazu a mají početné ruské menšiny (Estonsko 25 procent, Lotyšsko 27, Litva 5 procent). Vojenská síla těchto států je přitom malá. O problematice ruských menšin v Pobaltí na konci roku 2014 otevřeně mluvil například Putinův poradce Sergej Markov. V listopadu 2016 předpověděl Paul D. Miller, americký zahraničně-poltický expert, který už v roce 2012 předpověděl ukrajinský scénář, že do dvou let Rusko Pobaltí napadne.  Litevská prezidentka Dalia Grybauskaitė uvedla, že v případě napadení agresorem by Litva byla schopná se sama bránit 72 hodin, což by mělo stačit na to, aby spojenci Litvě přišli na pomoc. Na začátku března 2015 posílily obranyschopnost Litvy, Lotyšska a Estonska Spojené státy na určitou dobu tím, že do oblasti poslaly 3000 vojáků a přes 100 kusů těžké vojenské techniky včetně tanků M1 Abrams, BVP M2 Bradley a vozidel Humvee. Cílem této akce, která byla v březnu 2015 ukončena, bylo podle armádního generála Johna O'Connora odradit Rusko od případných hrozeb v této oblasti. Severoatlantická aliance také hodlá v oblasti vytvořit jednotku rychlého nasazení s 5 tisíci muži a šesti velitelskými centry nejen v Pobaltí, ale i v dalších státech východní Evropy (mj. v Polsku).  6. května 2015 začalo v Litvě vojenské cvičení s názvem Úder blesku. Účastní se ho 3000 vojáků s cílem odvrátit případný útok ruských neoznačených vojáků a separatistů na nový litevský plynový terminál, budovy místní samosprávy, sklady a letiště podle krymského scénáře. Nadále probíhalo také cvičení Zaibo Kiritis v Lotyšsku se 3000 vojáky včetně amerického 7. pěšího pluku Cottonbaler a americké těžké techniky, která dorazila v březnu. Njevětší cvičení se konalo v Estonsku, kde cvičilo 13 tisíc vojáků a příslušníků polovojenské Estonské obranné ligy, čtyři americké tanky Abrams a belgická, britská a německá proudová letadla. 4. května pak zahájilo NATO v Severním moři největší protiponorkové cvičení Dynamic Mongoose. Jedenáct zemí na něj vyslalo 5000 vojáků a námořníků, třináct lodí a čtyři ponorky a cílem cvičení je uniknout odhalení a torpédovat cizí lodě. Mezi účastníky poprvé v historii figuruje i neutrální Švédsko.  Na leden 2017 je naplánováno nasazení první kompletně vyzbrojené americké obrněné brigády o síle 4500 mužů s těžkou technikou. Brigáda se rozdělí mezi Polsko, Pobaltí, Rumunsko a Bulharsko. Má jít o signál podpory spojencům, kteří se bojí rostoucí agresivity Ruska, především těm s Ruskem bezprostředně sousedícím. Dalším posílením vojenské přítomnosti NATO na hranicích s Ruskem bude rozmístění čtyř vícenárodních praporů o síle až 1000 vojáků, které proběhne taktéž v lednu 2017. Polský prapor povedou Spojené státy, litevský Německo, lotyšský Kanada a estonský Británie.  V říjnu 2016 Vladimir Putin prohlásil, že ruské armády se není třeba obávat. Nepředstavuje prý takovou hrozbu, jak by se mohlo zdát, a neplánuje žádný útok. Rusko prý také nijak nepůsobí na průběh amerických voleb. Podle zpravodaje Miroslava Karase přitom v uplynulých měsících narušila ruská vojenská letadla několikrát vzdušný prostor Estonska a Litvy, ruská média si pohrávala nejednou se scénářem napadení Pobaltí a ruská armáda pořádala cvičení blízko hranic a rozmístila Iskandery v Kaliningradské oblasti, což klidu pobaltských politiků nepomáhá. Litva se rozhodla zavést znovu povinnou vojenskou službu a lidem rozdává letáky s radami jak postupovat v případě ruské invaze, jak rozeznat ruská vozidla, jak informovat litevské ozbrojené síly apod.  V listopadu 2016 prohlásil Vladimir Putin, že kvůli expanzi NATO směrem na východ Evropy bude muset Rusko zavést protiopatření. V Kaliningradské oblasti tak rozmístí další rakety Iskander a k protiraketovému systému S-300 přidají systém S-400. Jde především o odpověď na budovanou protiraketovou obranu v zemích NATO, s kterou Rusko ostře nesouhlasí, a chce tak získat možnost zasáhnout objekty této obrany.

Možné scénáře napadení Pobaltí a obranyschopnost.

Ačkoliv je Pobaltí součástí NATO, aliance v současnosti nedokáže úspěšně bránit toto území v případě útoku ze strany Ruska. Podle simulací Think-tank Rand z léta 2014 až jara 2015 by v případě útoku podle krymského scénáře trvalo ruským jednotkám dobýt území za 36 až maximálně 60 hodin. Jako záminka hypotetické invaze model uvažoval ruskojazyčnou menšinu v Estonsku a Lotyšsku. Alianční síly by musely při obraně projít hrdlem mezi Běloruskem a Kaliningradskou oblastí, které by pravděpodobně bylo přiškrceno ostřelováním dělostřelectva a bombardováním. K hlavním městům Rize a Talinu to mají přitom dále než Rusové od ruských hranic. Studie Rusům přiřkla podle vzorce nasazení ruských sil na Ukrajině, kdy tehdy každá zapojená armáda vyčlenila uskupení na úrovni praporu, 25 praporů mechanizované, motorizované a námořní pěchoty a parašutistů, 10 praporů dělostřelectva, pět praporů raketometů země-země a vrtulníky Mi-24. Všechny jednotky ze západního vojenského okruhu a z Kaliningradské oblasti. Proti nim stálo 7 praporů estonské a lotyšské lehké pěchoty, 4 prapory litevské pěchoty, 1 prapor britských parašutistů, 2 prapory americké výsadkové pěchoty, 1 prapor obrněnců Stryker a útočné helikoptéry. Víc jednotek se během sedmidenní uvažované eskalace nestihlo zapojit. Převaha Rusů v modelu byla zřetelná. Rusové mají jednotky mobilní a obrněné, estonská a lotyšská pěchota by se nestihla ani stáhnout a byla by zničena na místě. Západu nestačilo ani silné letectvo. Výsledkem studie je doporučení investovat 2,7 mld. USD ročně do obrany Pobaltí. NATO některé kroky na posílení obrany těchto států už podniklo, ale v současnosti stále na obranu před případnou invazí nestačí.  V říjnu 2016 tentýž závěr vydala i studie americké výzkumné instituce, podle níž by byla dobyta města Tallinn a/nebo Riga do 60 hodin. Studie doporučila k ubránění území nasadit sedm mechanizovaných brigád s příslušnou dělostřeleckou a leteckou podporou. NATO přitom mělo v Pobaltí v době vydání studie pouze symbolickou sílu několika praporů. V případě, že by bylo jednou Pobaltí obsazeno, NATO by mělo jen omezené a špatné možnosti na odpověď.

Ostatní západní státy.

Posílení vlivu Ruska na západě jeho hranic se bojí ale také dosud neutrální členové programu Partnerství pro mír Finsko a Švédsko, které začaly v létě 2014 uvažovat o nějaké formě partnerství s NATO. V reakci na to uvedl Sergej Markov, že by mohlo tímto krokem Finsko způsobit třetí světovou válku a před takovými snahami Finsko nepřímo varoval i ruský ministr zahraničí Sergej Lavrov. Finský prezident Sauli Niinistö přitom novinářům řekl, že země by při napadení Ruskem neměla žádnou šanci se ubránit.

Obrana před ruskou propagandou.

Evropská unie přišla v březnu 2015 s plánem do června stanovit způsob, jak bojovat proti ruské dezinformační kampani. V lednu problematiku nebezpečí ruské propagandy probírali na svém setkání ministři zahraničí Evropské unie. Už dříve zazněla možnost vzniku unijní ruskojazyčné televize. Diplomaté zdůrazňují, že je potřeba na ruskou propagandu odpovídat nikoliv vlastní propagandou, ale podáváním kvalitních informací.

Nepřiměřené soudy některých představitelů NATO.

V březnu 2015, po uzavření příměří v Minsku mezi proruskými separatisty v Donbasu a ukrajinskou vládou, němečtí představitelé z okruhu kancléřky Merkelové kritizovali vrchního velitele sil NATO v Evropě amerického generála Philipa Breedlova za "nepravdivá tvrzení a přehnané soudy" o přítomnosti ruských vojsk na Ukrajině, které podle nich zbytečně vyhrocují ukrajinskou krizi a ohrožují důvěryhodnost NATO. Podle anglickojazyčného internetového vydání německého zpravodajského magazínu "Der Spiegel" generál Breedlove v posledních měsících mnohokrát veřejně varoval před hrozící ruskou invazí nebo před přítomností vysokého počtu ruských vojáků na Ukrajině, a pokaždé se podle německé rozvědky jeho informace ukázaly jako přehnané nebo nepravdivé. Znepokojení nad výroky generála Breedlova vyjádřili i někteří velvyslanci členských států při NATO.

Vztahy NATO a Ruska, respektive vztahy mezi Severoatlantickou aliancí a Ruskou federací, byly navázány v roce 1991 v rámci Severoatlantické rady pro spolupráci. Rusko se v roce 1994 připojilo k aliančnímu programu Partnerství pro mír. V 90. letech obě strany podepsaly řadu důležitých dohod o spolupráci.

NATO–Russian relations, relations between the NATO military alliance and the Russian Federation were established in 1991 within the framework of the North Atlantic Cooperation Council. In 1994, Russia joined the Partnership for Peace program, and since that time, NATO and Russia have signed several important agreements on cooperation. According to Vladimir Putin, he proposed the idea of Russia joining NATO to President Bill Clinton in 2000 during a visit to Moscow, to which Clinton responded that he "didn't mind".


Životopis.

Medresu, islámskou vyšší školu, studoval mezi lety 1880 a 1887 v Bihaći, poté do roku 1903 studoval v medrese a pak na právnické fakultě v Cařihradu ("Mekteb-i Hukuk-ı Şâhâne"). Kolem přelomu století Čaušević na jedné ze svých četných cest navštívil Univerzitu al-Azhar, kde se setkal s významným islámských myslitelem Muhammadem Abdo. Jeho reformní myšlenky jej ovlivnily natolik, že z nich čerpal po celý svůj život. Současně inklinoval k modernizačnímu étosu mladotureckého hnutí, blízké kontakty udržoval s jeho exponenty Ahmedem Cevdet-pašou a İbrahimem Hakkı-pašou.  Po završení studia v osmanské metropoli se vrátil do Bosny a Hercegoviny. Mezi lety 1903 a 1905 působil jako učitel arabského jazyka na prestižním Vyšším gymnáziu v Sarajevu, nato se stal členem nejvyšší duchovní rady starších, Ulema-medžlisu, Islámského společenství v Bosně a Hercegovině. Do jeho gesce spadalo islámské školství, a tak vykonal bezpočet studijních cest po celé zemi, aby se seznámil se stavem konfesního vzdělávání. V letech 1904–1905 se aktivně podílel na vzniku Islámské akciové tiskárny ("Islamska dionička štamparija") v Sarajevu. V letech 1906–1907 krátce redigoval muslimský kulturní časopis "Behar" ("Květ"), od roku 1907 vydával kalendář "Tarik" (Cesta). Posléze v letech 1910–1912 vyučoval na Šarí‘atské soudní škole (15. února 1910–28. června 1912). Tu opustil na protest proti jmenování kontroverzního světského intelektuála Osmana Nuri Hadžiće za jejího ředitele. S ideově blízkými duchovními roku 1909 založil Muslimský muallimský a imámský spolek ("Muslimansko muallimsko i imamsko društvo za Bosnu i Hercegovinu") a o tři roky později Sdružení bosensko-hercegovské ‘ilmijje ("Udruženje bosansko-hercegovačke ilmijje"), jehož se stal předsedou. U příležitosti jmenování Čauševiće reisem se obě organizace spojily pod názvem Sdružení bosensko-hercegovské ‘ilmijje ("Udruženje bosansko-hercegovačke ilmijje").  Roku 1913 kandidoval na reisu-l-ulemu Islámského společenství, nicméně kvůli politickým tahanicím byla první volba zrušena. Při druhé volbě opětovně zvítězil, a tak jej císař František Josef I. jmenoval za reisa. Do úřadu slavnostně pak vstoupil až 26. března 1914 po udělení pověřovací listy, menšury, cařihradským "şeyhülislâmem". Z titulu své funkce od jara 1914 zasedal jako virilní člen v bosenskohercegovském zemském sněmu, saboru.  Již od svého návratu ze studií se zasazoval o modernizaci islámského školství v Bosně a Hercegovině. Společně s tiskařem Agof-efendi Zeronianem z Plovdivu navrhl reformu arabského písma pro zápis v bosenském jazyce, nejčastěji zvaného "arebica." Rovněž usiloval o modernizaci vzdělávacích plánů v medresách, samotný proces byl započat před první světovou válkou a dokončen až počátkem 20. let. Na jeho konci došlo ke sloučení sarajevské Kuršumli medresy, Daru-l-mualliminu, muslimské učitelské přípravky, a hanikahu, derviškého internátu, do Gazi Husrev-begovy medresy. Nakonec posvětil i vznik okružní medresy (1917) a Šarí‘atského gymnázia (1918) v Sarajevu, které ve větší míře akcentovaly světské předměty. Roku 1920 coby reis zahájil druhou vzdělávací anketu, v jejímž rámci chtěl diskutovat o hlubší reformě islámského školství v Bosně a Hercegovině, nakonec ale bez většího úspěchu.  Na rozdíl od mnohých současníků podporoval vzdělávání a emancipaci žen; např. roku 1919 dal osobní svolení, aby Ševala Zildžićová (1903–1978) jako první muslimka v Bosně mohla navštěvovat chlapecké gymnázium v Sarajevu a poté studovat na Lékařské fakultě v Záhřebu (promovala 1931).  Čaušević se roku 1914 oženil s Hatidžou Pandžou, sestrou svého přítele Muhammed-efendiji Pandži (1897–1962), s níž přivedl na svět šest dětí, syny Muhameda Halida (1919–2000, doktor práv) a Ali Kemala (1921?–2004?) a dcery Šefiku (?), Halidu (1924–2001?, vdaná Ajanović), Nadžiju (1926–2011?, vdaná Selimović) a Ašidu (1928–2012, vdaná Mulalić).  Duchovní na podzim 1918 podpořil vznik jihoslovanského státu, politicky se ale neexponoval. Po vyhlášení Království Srbů, Chorvatů a Slovinců se zasazoval o udržení autonomie Bosny a Hercegoviny a jejího Islámského společenství. Vůči novému režimu nešetřil ani kritikou, jak patrno podle rozhovoru ve francouzském deníku "Le Temps". Po zavedení královské diktatury roku 1929 odmítl vznik jednotné jihoslovanské náboženské obce pod kontrolou ministerstva spravedlnosti, jež tehdy vedl bosenský Srb a islamofob Milan Srškić, a raději požádal o uvolnění z úřadu. Roku 1930 pak byl schválen Zákon o islámském náboženském společenství a Ústava islámského náboženského společenství, které sjednocovaly všechny regionální náboženské společnosti do jediné se sídlem v Bělehradě.  Zbytek života Čaušević strávil v ústraní. Společně s duchovním Muhammed-efendijou Pandžou od roku 1933 překládal a roku 1937 v Sarajevu otiskl první překlad Kurʼánu do srbochorvatštiny (resp. bosenštiny). Podle nejnovějších analýz text nepřevedli přímo z arabštiny, ale prostřednictvím tureckého překladu Ömera Rızy ("Kurani kerim terdžume ve tefsir", Istanbul 1934), který se zase opíral o anglický překlad Muhammada Aliho ("The Holy Quran", Lahore 1920). Ve stejném roce přitom vyšel i překlad duchovního Ali Rizy Karabega (1872–1944), který se zase opíral o srbský překlad ("Koran", Beograd 1895), jehož autor Mihajlo (Mićo) Ljubibratić vyšel z ruského překladu a ten zase z francouzského vydání.  Čaušević zemřel v Sarajevu dne 28. prosince 1938 ve Státní nemocnici následkem selhání srdce. Srdeční slabost jej sužovala posledních šest let života. Náboženský pohřeb, kterému předcházel mohutný smuteční průvod s přenosem rakve z nemocnice k hrobu, se odehrál 30. prosince v areálu Gazi Husrev-begovy mešity. Čauševićovy ostatky byly uloženy na čestné pravé straně společně s dalšími bosňáckými velikány.

Hadži Mehmed Džemaluddin-efendija (event. jen Džemaludin) Čaušević (28. prosince 1870 Arapuša u Bosenské Krupy, osmanská říše – 28. března 1938 Sarajevo, Království Jugoslávie), byl islámský duchovní a reformátor, publicista a pedagog v Bosně a Hercegovině bosňáckého původu. V letech 1914–1930 zastával post nejvyššího představitele, reisu-l-ulemy, Islámského společenství v Bosně a Hercegovině.

Mehmed Džemaludin ef. Čaušević (Arebica: مُحَمَّدٌ جَمَالُ الدِّينِ أف. چاۆشه وٖىݘ, Cyrillic: "Мехмед Џемалудин еф. Чаушевић"; 28 December 1870 – 28 March 1938) was a Bosnian Muslim reformer and imam.


Tábořiště.

Jamboree se konalo na polích Rinkaby. V roce 2001 se zde konalo národní jamboree s 26 700 účastníky a další národní Jamboree "Jiingijamborii" se zde konalo 14.-22. července 2007 Prostor kempu samotného leží v blízkosti pobřeží na písčité půdě, obklopené borovými lesy. Písčitá půda zabraňuje hromadění srážek, a tudíž nehrozí podmáčení v jakýchkoli částí areálu kempu. Tábořiště je přibližně čtvercové o straně 1,5 km. Malé plochy lesa rozdělují tábořiště na menší části. Průměrná denní teplota v daném období je 22 °C, průměrná noční teplota je 17 °C. Slunce vychází v 5 hodin ráno a zapadá v 9 večer. Pitná voda je k dispozici ze studní na místě. Na tábořišti je v zemi zbudován rozsáhlý sytém rozvodů vody a elektřiny s ohledem na toto jamboree. V jižní části tábořiště je volná plocha s přírodním amfiteátrem. V blízkosti tábořiště jsou písčité pláže s písečnými dunami vytvořenými větrem. Na tábořišti byla organisována kyvadlová doprava na pláž.

Zahajovací a závěrečný ceremoniál.

Slavnostní otevření se konalo 27. července 2011. Jeho součástí byla ukázka historie a geografie Švédska, s hudbou včetně písně „Changing the world“ kterou zahrál Daniel Lemma a Pär Klang. Součásti byl také průvod vlajek (jeden z každé země) a oficiální předání pořadatelství z Velké Británie do Švédska, který zahrnovalo Beara Gryllse který slanil ze střechy jeviště (měl v plánu paragliding, ale svůj plán musel změnit kvůli špatnému počasí). Závěrečný ceremoniál se konal 6. srpna 2011, s živou hudbou od rockové kapely Europe, včetně skladby „The Final Countdown“, a belgická zpěvačka Kate Ryan. V polovině jejího představení začala bouře se silným deštěm. Na závěr každý přítomný skaut, včetně krále Švédska, potvrdil svůj skautský slib.

22. světové skautské jamboree () se konalo v Kristianstadském Rinkaby, v jižním Švédsku od 27. července do 7. srpna 2011. Jeho mottem bylo "Jednoduše skauting". Zúčastnilo se ho 40 061 skautů, vůdců a dospělých dobrovolníků ze 166 různých zemí.

The 22nd World Scout Jamboree (Swedish: "22:a världsjamboreen") took place in Rinkaby, Kristianstad, Scania in southern Sweden from 27 July to 7 August 2011. The theme was "Simply Scouting". 40,061 Scouts, leaders and adult volunteers participated from 166 different countries.


Mládí.

Pocházel z významného šlechtického rodu Villiersů, jeho otec George Villiers (1759-1827) byl dlouholetým členem Dolní sněmovny a vrchním intendantem námořnictva. Vystudoval v Cambridge a po absolvování univerzity působil jako atašé v Petrohradě (1820–1823). V letech 1823–1833 byl komisařem celního úřadu, v roce 1831 byl mimořádným vyslancem ve Francii. V letech 1833–1839 byl vyslancem v Madridu, kde měl důležitou úlohu v době španělské občanské války. Mezitím po strýci zdědil titul hraběte z Clarendonu a vstoupil do Sněmovny lordů (1838), kde jako aktivní řečník obhajoval vládní politiku.

Místokrál v Irsku a ministr zahraničí.

Po návratu ze Španělska zaujal místo ve vládě, nejprve jako lord strážce tajné pečeti a lord kancléř vévodství lancasterského (1840–1841), v dalším liberálním kabinetu byl ministrem obchodu (prezidentem úřadu pro obchod; 1846–1847). V letech 1847–1852 byl místokrálem v Irsku. Proti irským emancipačním snahám vystupoval velmi přísně a i v Anglii byl kritizován, naopak královna Viktorie jeho činnost ocenila osobním projevem v parlamentu a v roce 1849 obdržel Podvazkový řád.  Ve vládních funkcích se od čtyřicátých let aktivně zabýval diplomatickou situací v Evropě a kvůli neochotě opustit kontinent odmítl opakované nabídky na post generálního guvernéra v Kanadě a Indii. Své zkušenosti plně zúročil ve funkci ministra zahraničí, kterou zastával celkem třikrát (1853–1858, 1865–1866 a 1868–1870). Projevil značné diplomatické nadání a pomáhal udržovat velmocenské postavení Británie, v roce 1856 se zúčastnil kongresu v Paříži, který ukončil krymskou válku. Zde dosáhl úspěchu mimo jiné díky přátelství s francouzskou císařovnou Evženií, s níž se znal již z doby svého působení ve Španělsku. Naopak přílišné sympatie k francouzské císařské rodině mu později uškodily a v roce 1859 se do vlády nedostal. V letech 1861–1864 byl předsedou vládní komise pro školství, ministrem se stal znovu až v roce 1864 jako lord kancléř vévodství lancasterského, ministrem zahraničí byl opět v letech 1865-1866 a 1868-1870. V této době uspěl v jednáních se Spojenými státy, naopak se mu nepodařilo prosadit britské zájmy proti Rusku ve střední Asii  Zemřel v budově ministerstva zahraničí v Londýně 27. června 1870 ve věku 70 let.

Rodina.

Byl ženatý s Catherine Grimston (1810-1874), dcerou 1. hraběte z Verulamu. Z jejich manželství pocházelo osm dětí, z nichž dvě zemřely v dětském věku. Dcery se provdaly za významné osobnosti politiky (16. hrabě z Derby, 1. hrabě z Lathomu). Dědicem hraběcího titulu byl Edward Hyde Villiers, 5. hrabě z Clarendonu (1846-1914), mladší syn Sir Francis Villiers (1852-1925) působil v diplomacii a byl vyslancem v Lisabonu a Bruselu.  Hlavním rodovým sídlem hrabat z Clarendonu byl zámek "The Grove" v Hertfordshire. V době 4. hraběte z Clarendonu byla hlavní budova zámku rozšířena o třetí patro a byly zde soustředěny cenné sbírky starých mistrů.

Externí odkazy.

Hrabata z Clarendonu

Literatura.

Ottův slovník naučný, díl V.; Praha, 1892 (reprint 1997)

George William Frederick Villiers, 4. hrabě z Clarendonu ("George William Frederick Villiers, 4 Earl of" "Clarendon, 4 Baron Hyde of Hindon") (12. ledna 1800, Londýn – 27. června 1870, Londýn) byl britský diplomat a státník ze starobylého šlechtického rodu Villiersů. Patřil k výrazným osobnostem Liberální strany 19. století, osvědčil se především jako diplomat a celkem třikrát byl britským ministrem zahraničí, ještě předtím zastával funkci místokrále v Irsku.

George William Frederick Villiers, 4th Earl of Clarendon, (12 January 180027 June 1870) was an English diplomat and statesman from the Villiers family.


Vznik regulace nájemného.

Regulace nájemného v českých zemích sahá do doby první světové války, kdy ještě rakousko-uherská vláda zavedla v roce 1917 zmrazení nájemného zejména pro rodiny vojáků a s ohledem na nízké příjmy v době války. Téměř kompletní deregulace proběhla za první republiky u všech nájemníků podle jejich příjmů a u všech bytů větších než 1+1. Za Protektorátu byla regulace opět zavedena a po roce 1948 vychází z komunistické doktríny orientované na likvidaci soukromého vlastnictví nájemních domů. V roce 1991 vydalo Ministerstvo financí nový předpis regulující stávající nájemní vztahy. Regulace nájemních vztahů ani omezení výše nájemného se netýkalo nové výstavby a od roku 1995 také nově vzniklých nájemních vztahů. Místo několikaleté pozvolné deregulace se regulace protáhla na více než 20 let.

Regulace nájemného.

Regulace nájemného bydlení v českém pojetí spočívala v kombinaci omezení výše maximálního možného požadovaného nájemného a v existenci nevypověditelného nájemního vztahu - možnost podání výpovědi z nájmu měl pouze nájemce. Pronajímatel mohl požadovat výpověď pouze z taxativně uvedených důvodů (§ 711 tehdy platného občanského zákoníku) a o této výpovědi vždy rozhodovaly soudy, které byly v celých 90. letech velmi pronájemnicky naladěny. Pokud chtěl pronajímatel ve svém domě bydlet, musel obstarat (většinou koupit) regulovanému nájemníkovi jiný rovnocenný byt. O rovnocennosti nabízeného náhradního bytu rozhodoval nájemník, v případě jeho nesouhlasu se stěhováním pak soud.  Další specifikou v Čechách byla zákonná možnost výměny bytu, která s regulací nájemného souvisela a byla mnohými nájemníky zneužívána. Nájemce bytu s regulovaným nájemným se mohl s jiným občanem dohodnout a bez souhlasu skutečného vlastníka byt vyměnit. Většinou se jednalo o výměny fiktivní. Kdo potřeboval bydlet, regulovanému nájemníkovi (který měl svoje bydlení vyřešeno a byt s levným = regulovaným nájemným sám nepotřeboval) zaplatil za jeho dekret a nastěhoval se místo něj. Částky se pohybovaly ve statisících korun. Někdy také svému regulovanému nájemníkovi platil majitel bytu – za to, že byt opustí, aby ho majitel mohl modernizovat a pronajmout za smluvní nájemné. Toto statisícové tzv. odstupné bylo v zákoně o daních z příjmů dokonce legalizováno jako nezdanitelný příjem nájemníka, pokud je použil pro své bydlení.

Regulace nájemného po roce 1989.

Přechod na tržní ekonomiku.

V zemi se po politických událostech roku 1989 uvolnily ceny, bylo možné podnikat a vznikala tržní ekonomika. Po roce 1991 v souvislosti s vracením bytového fondu původním vlastníkům vydalo Ministerstvo financí nový předpis regulující stávající nájemní vztahy. Regulované nájemné se týkalo všech nájemních bytů, kterých bylo přibližně 1,5 milionu. Nikdo z uživatelů těchto bytů neměl platnou, svobodně uzavřenou smlouvu s pronajímatelem. Původním záměrem regulace bydlení bylo poskytnutí dostatečného přechodného období pro přizpůsobení nájemníků novému stavu, pozvolný nárůst nájemného na úroveň výše tržního nájemného a vytvoření mechanismů pro ochranu sociálně slabších obyvatel. Například v sousední bývalé Německé demokratické republice úplná deregulace na úroveň tržního nájemného proběhla během sedmi let..

Restituce po roce 1991.

Část bytového fondu (cca 400 000 bytů), který byl za komunistické vlády jejich majitelům vyvlastněn, byl během několika let navrácen v rámci restitucí původním majitelům, ale s věcným břemenem regulovaných nájemníků, se zanedbanou údržbou a s příslibem rychlé postupné deregulace. Změna vlastníka nemovitosti neměla vliv na regulovaný nájemní vztah.

Rozdíl výše tržního a regulovaného nájemného.

Regulace nájemného měla vliv také na výši tržního nájemného v ostatních neregulovaných nájemních vztazích. Regulace se netýkala nové výstavby a od roku 1995 také ani nově vzniklých nájemních vztahů. Legálně bylo do té doby možné pronajmout byt za smluvní nájemné pouze cizincům.  Od poloviny roku 1995 bylo v České republice možno pronajímat i českým občanům uvolněné byty za smluvní nájemné, které mnohonásobně překračovalo nájemné regulované, protože volných bytů bylo velice málo. Existencí regulace tak byli poškozeni i tržně bydlící nájemníci.

Přizpůsobování výše regulovaného nájemného tržní úrovni.

Výše regulovaného nájemného pomalu postupně vzrůstala ze symbolické částky 2,60 Kč/m/měsíc pomocí vyhlášky 176/1993 Sb. až na nejvyšší možnou úroveň 37,07 Kč/m/měsíc za byt I. kategorie v Praze v roce 2003. O tom, o kolik bude možné zvýšit v městských i soukromých bytech regulované nájemné, rozhodovaly dva koeficienty růstu: jeden určili každoročně úředníci ministerstva financí, druhý obce. V roce 1997 využila úřednická vláda E. Tošovského faktu, že bude ve funkci pouze do příštích voleb, a zvýšila nájemné o 100 %.

1998 – valorizace místo deregulace.

Od roku 1998 do roku 2002 bylo možno zvýšit regulované nájemné o inflaci cen stavebních prací, takže nešlo o skutečnou deregulaci, ale jen o valorizaci (stejně jako se např. valorizují důchody). Reálná hodnota nájemného tím od roku 1998 – 2002 zůstávala na stejné úrovni.  Od roku 2003 (po 3. nálezu Ústavního soudu) se reálné nájemné snižovalo, protože neexistoval předpis, kterým by bylo možné nájemné jednostranně zvýšit.  Mnohá města a obce řešila problém se zanedbanou údržbou a nedostatečným nájemným tím, že své domy prodávala výrazně pod cenou současným nájemníkům, jen aby nemusela financovat opravy konkrétních domů z peněz, která dostala k financování potřeb všech obyvatel obce.

2000 - přetahování mezi Vládou a Ústavním soudem.

OSMD iniciovalo text stížnosti k Ústavnímu soudu, kterou vypracoval s vydatnou pomocí Občanského sdružení majitelů domů brněnský právník JUDr. Roman Vaněk. Představitelé Občanského sdružení majitelů domů osobně oslovili všechny tehdejší senátory Senátu. 14 senátorů stížnost podepsalo a podalo k Ústavnímu soudu.

Ústavní soud 21.6.2000 dal pronajímatelům za pravdu.

Ústavní soud prohlásil regulované nájemné za neúnosně nízké a regulační vyhlášku 176/1993 Sb. dne 21.6. 2000 prohlásil za protiústavní. Ústavní soud tehdy regulační vyhlášku zrušil až k datu k 31.12.2001 a poskytl Vládě 18 měsíců na řešení situace.

Prosinec 2002 - protiústavní změny.

Vláda však nález Ústavního soudu ignorovala a nepřijala žádný ústavně konformní předpis, který by nájemné dereguloval.  Během dvou následujících let udělala několik kulišáren na Ústavní soud. (Náměstek ministra financí Šulc se výrokem o vědomě provedené „kulišárně“ proneseném v České televizi v březnu 2003 nesmazatelně zapsal do historie regulace nájemného.)  Vláda nejprve přijala Výměr MF 1/2002 Sb., který reguloval nájemné prakticky stejně jako zrušená vyhláška 176/1993 Sb.  Ústavní soud 18.12.2002 tento výměr zrušil.

Jeden den a regulované nájemné je povýšeno na úroveň živelné katastrofy.

Hned následující den od výroku Ústavního soudu, tedy 19.12.2002, Vláda pod záminkou časové tísně přijala cenové moratorium na nájemné, které další den vyšlo ve Sbírce zákonů pod č. 567/2002 Sb., čímž nabylo účinnosti. Cenové moratorium Vlády, které je časově omezeným zákaze zvyšování cen a krajním opatřením vyhlašované zcela výjimečně při živelných katastrofách nebo válečném stavu, mělo platit 3 měsíce, tedy do 20. března 2003. Bylo možné očekávat, že bude poté prodlouženo. Za porušení tohoto moratoria, tzn. za pokus o zvýšení regulovaného nájemného, hrozila sankce až jeden milion Kč.

Ústavní soud se 19.3.2003 potřetí postavil na stranu pronajímatelů.

Občanského sdružení majitelů domů opět iniciovalo aktivitu 25 senátorů, kteří žádali zrušení tohoto cenového moratoria. Ústavní soud jim dal již potřetí za pravdu a toto moratorium zrušil.  O pokračování regulace nájemného nerozhodovali poslanci ani senátoři, ale pouze Vláda ČR, resp. úředníci Ministerstva financí ČR.

Březen 2003 - regulace je zrušena, ale ceny se nesmí zvýšit.

Po 20. březnu 2003 nebylo možné regulované nájemné zvyšovat, protože stále platil občanský zákoník, v němž bylo stanoveno, že pronajímatel je oprávněn jednostranně zvýšit nájemné jen podle zvláštního právního předpisu, který však neexistoval. Vzniklo tak jakési právní vakuum, reálná hodnota nájemného se díky inflaci snižovala.

2005 - hromadná žaloba členů Občanského sdružení majitelů domů u Evropskému soudu pro lidská práva.

Na Českou republiku bylo podáno různými subjekty několik žalob u Evropského soudu pro lidská práva.

Deregulace.

2006 – přijetí „deregulačního zákona“.

Teprve pod hrozbou stížnosti několika tisíc poškozených pronajímatelů, skupiny senátorů a Občanského sdružení majitelů domů u Evropskému soudu pro lidská práva ve Štrasburku Vláda přijala deregulační zákon 107/2006 Sb., který umožnil pronajímatelům jednostranně zvyšovat nájemné až na hodnoty tzv. cílového nájemného, které byly odvozeny ze skutečných kupních cen bytů a domů. Ministerstvem pro místní rozvoj (MMR) bylo na základě skutečných prodejních cen bytů stanoveno tzv. cílové nájemné, jehož výše mělo nájemné pomocí deregulace dosáhnout na konci tohoto procesu. Prakticky to znamenalo, že pronajímatel si mohl každý rok zvýšit nájemné o určitou částku vypočítanou dle vzorce uvedeného na internetových stránkách MMR.

Uvolnění regulovaných cen v letech 2007 – 2012.

Proces deregulace měl původně trvat od 1. ledna 2007 do 31.12.2010, ale v Praze, Brně a větších krajských městech byl prodloužen o další dva roky. V zásadě lze říci, že ve velké části bytového fondu bylo do konce roku 2012 dosaženo tržního nájemného, zejména u bytů s větší podlahovou plochou.

Nový Občanský zákoník od roku 2014.

Přijetím nového Občanského zákoníku v roce 2012 je s účinností od roku 2014 také i v ostatních směrech narovnán nájemní vztah pronajímatele a nájemce. Trh s bydlením není zásadně deformován ze strany státních a politických vlivů. Sjednávání nájemného v souladu s § 2249 nového Občanského zákoníku je sjednáváno oboustranně svobodně.

Regulace nájemného je stanovení nebo přímé usměrňování ceny (nájemného) státními orgány, zavedené původně za účelem ochrany finančně slabších občanů či rodin.

Rent regulation is a system of laws, administered by a court or a public authority, which aims to ensure the affordability of housing and tenancies on the rental market for dwellings. Generally, a system of rent regulation involves:


Původ názvu.

Místní poangličtělý název "Murlough" je odvozen od irského výrazu "Murlach", tj. "mořská zátoka". Toto irské slovo pochází ze staroirského "Muirbolc," což v doslovném překladu znamená "mořský pytel", tedy opět výraz pro mořskou zátoku. (Pozn.: nezaměňovat Murlough National Nature Reserve v hrabství Down se zátokou Murlough (Murlough Bay) na pobřeží Causeway v severoirském hrabství Antrim).

Charakteristika území.

Jedná se území pobřežních písečných dun, které bylo vyhlášeno jako první přírodní rezervace tohoto druhu na území Irska. Rezervace o rozloze 697 akrů (v přepočtu cca 282 ha) byla vyhlášena v roce 1967 a je zahrnuta do chráněného území "Mourne & Slieve Croob AONB" ("Area of Outstanding Nature Beauty" - tzv. "Území mimořádné přírodní krásy"). Hranice "Mourne & Slieve Croob AONB" zde v moři sousedí s hranici dalšího chráněného území - "Strangford" "& Lecale AONB." Rezervace se nachází na poloostrově mezi Irským mořem a Dundrumskou (Murlougskou) zátokou, do níž ústí řeky Ballybannan a Moneycarragh. Nejbližším sídlem je vesnice Dundrum na severním břehu zátoky, nejbližším městem pak přímořské lázně Newcastle, ležící asi 2 km směrem na jih.

Historie.

Stáří písečných dun na tomto úseku pobřeží se odhaduje na 6000 let. K jejich zvýšení došlo zejména v období 12. a 13. století, které se vyznačovalo častějšími periodami bouřlivého a větrného počasí. Od 12. století byli na poloostrově vysazeni králíci, jejichž maso a kožešiny měly hospodářský význam pro Normany, kteří tento kraj postupně osídlili. V letech 1948, 1950-1951 a 1958 byl v oblasti Murlough prováděn systematický archeologický průzkum. Jeho výsledky ukázaly, že historie osídlení území Murlough zahrnuje dobu v délce cca 4000 let - od neolitu, přes dobu bronzovou až po raně křesťanské období. V 19. století byly na poloostrově vybudovány některé stavby a usedlosti. Během druhé světové války zde byla vojenská základna.

Předmět ochrany.

Na území přírodní rezervace se vyskytuje značný počet rostlinných a živočišných druhů, včetně druhů velmi vzácných.

Fauna.

K místním savcům, vyskytujícím se v okolních vodách, patří tuleň obecný a tuleň kuželozubý. Nejmenším savcem, žijícím v dunách (a zároveň i nejmenším savcem na území Spojeného království), je rejsek malý. V zátoce žijí různí ptáci, jako například berneška, jespák nebo volavka stříbřitá. Z menších ptáků se v rezervaci vyskytuje linduška luční, skřivan, kukačka, bramborníček černohlavý, stehlík a strnad rákosní. Na chráněném území bylo registrováno nejméně 23 různých druhů motýlů, mezi nimi například hnědásek chrastavcový, řazený mezi evropsky významné druhy. Nejvíce jsou na území rezervace zastoupeni noční motýli - více než 660 velkých i malých druhů, včetně druhů migrujících.

Flora.

Mezi vzácné druhy orchidejí patří rudohlávek jehlancovitý ("Anacamptis pyramidalis"). Jednou z typických místních rostlin je pupava obecná. V dunách jsou rozšířeny i nepůvodní druhy, jako jsou kapradiny nebo porosty hlodáše.

Národní přírodní rezervace Murlough (anglicky Murlough National Nature Reserve) je chráněné území na pobřeží Irského moře v jihovýchodní části hrabství Down v Severním Irsku.

Murlough Nature Reserve lies on the coast of County Down in Northern Ireland, situated close to Newcastle. It has views of Slieve Donard, the highest peak in the Mourne Mountains and Dundrum Bay. Its 6,000-year-old sand dune system has been managed by the National Trust since 1967, when it became Ireland's first nature reserve. Grid ref: J414351.


Soukromý život.

Rex Tillerson byl dvakrát ženatý. Se svou první ženou se rozvedl, z tohoto manželství má dva syny - dvojčata. V roce 1986 se oženil s Rendou St. Clair, která má syna z předešlého manželství. Spolu mají jednoho syna narozeného v roce 1988.  Tillerson a jeho manželka bydlí v Bartonville ve státě Texas, kde vlastní ranč, za který zaplatili v roce 2014 méně než požadovanou částku 12 milionů dolarů. Na ranči jsou chováni ušlechtilí koně; zmrazené sperma tamějších hřebců je velmi žádané. Po svém jmenování ministrem zahraničí USA koupil Tillerson v Kalorama, což je předměstí hlavního města Washingtonu, dům za 5,6 milionu dolarů.  Vystudoval stavební inženýrství na Texaské univerzitě v Austinu.  Dlouhodobě se věnuje skautingu. V letech 2010–2012 byl prezidentem celoamerické skautské organizace Boy Scouts of America.

Činnost v ropném průmyslu.

Tillerson začal v roce 1975 pracovat v tehdejším ropném koncernu Exxon. V 90. letech vedl jeho pobočky v Jemenu a Thajsku a posléze se stal viceprezidentem divize Exxon Ventures, která působila v zemích bývalého Sovětského svazu. Po fúzi Exxonu a rovněž olejářské společnosti Mobil v roce 1999 byl jmenován výkonným viceprezidentem nově vytvořeného holdingu ExxonMobil a v roce 2004 se stal jeho prezidentem. V roce 2006 byl jmenován předsedou představenstva a generálním ředitelem celého koncernu ExxonMobil.  K jeho významným manažerským výsledkům patří například vytvoření strategického partnerství s ruskou ropnou společností Rosněfť v roce 2012; na základě této dohody měl Rosněfť mít přístup k zásobám ropy v Texasu, Kanadě a Mexickém zálivu a Exxon měl začít s průzkumem u Černého moře a v arktické oblasti Karského moře. V důsledku ekonomických sankcí uvalených na Rusko kvůli vývoji na Ukrajině a anexi Krymu v roce 2014 byla tato úzká spolupráce pozastavena a začátkem roku 2018 zcela zrušena. ExxonMobil přitom odepsal ztráty ve výši zhruba 200 milionů dolarů.  Za svoje služby společnosti ExxonMobil obdržel v roce 2012 celkovou odměnu ve výši 40,5 milionů dolarů. V roce 2013 to bylo 28,1 milionu, v roce 2014 33,1 milionu a v roce 2015 27,2 milionu dolarů. Koncem roku 2016 vlastnil akcie společnosti ExxonMobil v hodnotě 54 milionů a nadto měl nárok na koupi akcií ve výši 180 milionů dolarů v dalších deseti letech. Jeho celkový majetek byl odhadován na nejméně 300 milionů dolarů.  Po nominaci na funkci amerického ministra zahraničí se jeho nástupcem ve vrcholné funkci koncernu ExxonMobil stal od 1. ledna 2017 51letý Darren Woods, dosavadní druhý muž v hierarchii společnosti.

Politické působení.

Tillerson byl letitým sponzorem volebních kampaní amerických republikánů. 13. prosince 2016 oznámil zvolený prezident USA Donald Trump, že jej navrhne jako svého ministra zahraničí. Údajně byl doporučen bývalou ministryní zahraničí Condoleezzou Riceovou a bývalým ministrem obrany Robertem Gatesem.  V minulosti vyjednával energetické partnerství s Ruskem a prezident Vladimir Putin mu v roce 2013 udělil Řád přátelství, ruské nejvyšší vyznamenání pro cizince. Senátor John McCain a někteří další republikánští a především demokratičtí členové Kongresu USA jej kritizovali za přátelské vztahy s Ruskem. Podle některých amerických médií mohly být tyto vztahy problémem při jeho schvalování do funkce. Tillerson byl zprvu odpůrcem sankcí uvalených Spojenými státy na Rusko po anexi Krymu v roce 2014.  Během schvalování jeho nominace na post ministra zahraničí v Senátu USA však uvedl, že anexe Krymu Ruskou federací je porušením mezinárodního práva a udělené sankce považuje za účinné. Vymezil se také negativně k dosavadnímu působení Číny v Jihočínském moři, na což Čína reagovala pohrůžkou jaderné války.  Při svém schvalovacím řízení v Senátu USA se nejprve představil senátnímu výboru pro zahraniční politiku. Musel zodpovědět řadu detailních otázek senátorů obou politických stran. Kromě toho, že jeho kandidaturu principiálně odmítlo všech deset demokratických členů výboru, nemohl zprvu zcela počítat ani s hlasy tří republikánských senátorů. Byli to John McCain, Lindsey Graham a Marco Rubio, kteří měli námitky především kvůli jeho dřívějším kontaktům s oficiálními představiteli Ruska. Zatímco McCain a Graham Tillersona podpořili v neděli 22. ledna 2017, Rubiův souhlas získal až těsně před rozhodujícím hlasováním ve výboru v pondělí 23. ledna, a to poté, když písemně zodpověděl více než 100 senátorových otázek a osobně se s ním sešel. Výbor pak jeho kandidaturu schválil těsným poměrem hlasů 11 : 10 a postoupil ji senátnímu plénu ke konečnému rozhodnutí.  Dne 31. ledna 2017 byl potvrzen plénem Senátu USA jako ministr zahraničí USA. Pro něj hlasovalo 56 senátorů, proti němu 43 senátorů. Hlasovali pro něj všichni republikánští členové Senátu a také čtyři demokraté. Svůj úřad nastoupil den poté, 1. února 2017. Stal se tak nástupcem Johna Kerryho v této funkci.  Dne 13. března 2018 prezident Trump oznámil bez udání důvodu Tillersonovo odvolání z úřadu ministra zahraničí, s účinností k 31. březnu téhož roku. Nominovaným nástupcem se stal ředitel zpravodajské služby CIA Mike Pompeo. Tuto zprávu uveřejnil Trump na Twitteru v časné ranní hodině.

Rex Wayne Tillerson (* 23. března 1952 Wichita Falls, Texas) je americký manažer a politik, mezi lety 2017–2018 ministr zahraničí Spojených států. Před příchodem do vlády zastával od roku 2006 funkci předsedy představenstva a generálního ředitele jednoho z největších světových ropných koncernů ExxonMobil.

Rex Wayne Tillerson (born March 23, 1952) is an American engineer and energy executive who served as the 69th United States Secretary of State from February 1, 2017, to March 31, 2018, under President Donald Trump. Prior to joining the Trump administration, Tillerson was chairman and chief executive officer of ExxonMobil, holding that position from 2006 until 2017.


Ekologie.

Bylina řeřicha peruánská je dvouletá rostlina, která ve tvrdých, vysokohorských podmínkách dobře roste i přezimuje. Během prvého (vegetativního) roku za 8 až 9 měsíců vyklíčí, vytvoří listovou růžici i bulvu a ve druhém roce (reprodukčním) vyrostou květy, rozkvetou a dozrají semena. Její vývoj není ovlivňován délkou dne.  Roste v nadmořských výškách 3500 až 4500 m na místech s velmi intenzivním slunečním svitem, prudkým větrem a v chladném počasí na kamenité či písčité a kyselé půdě (pod 5 pH). Je na výšku a chlad natolik adaptovaná, že po přesazení do oblastí na mořském pobřeží roste pomaleji. Optimální teplota pro její růst je 10 až 22 °C, je odolná proti mrazu až do -20 °C. Rostliny spotřebují pro růst hodně živin a pro zachování výnosnosti nutno půdu pravidelně obohacovat o organické živiny a minerální látky; jinak v minulosti bylo zvykem ji sázet na stejné místo až po více než pěti letech.

Popis.

Nadzemní část byliny je tvořena listovou růžici s 12 až 20 listy a redukovaným hlavním stonkem. Listy s plochými řapíky mají podlouhlé čepele jednou nebo dvakrát zpeřené a ve zralosti dlouhé 6 až 9 cm. Ve spodní části má stonek zdužnatělý hypokotyl (bulvu) spojený se ztlustlým kořenem s mnoha jímavými, postranními kořínky. Bulva je kuželovitý skladovací orgán živin, má hruškovitý tvar, je nažloutlá až hnědočervená a bývá dlouhá 10 až 14 cm a v průměru mívá 3 až 5 cm, horní stranu má plochou a na spodní straně je dlouze protáhlá.  Stonek s květy je asi 15 cm vysoký a na jeho vrcholu vyrůstá rozvětvené hroznovité květenství. Drobné, oboupohlavné, nazelenalé květy jsou velké jen asi 2 mm. Střechovitě uspořádaný kalich má čtyři volné, zelené lístky s bílým lemem. Korunu tvoří čtyři volné, nazelenalé, na konci nazpět ohnuté lístky. V květu jsou dvě plodné tyčinky se žlutými vejčitými prašníky a čtyři tyčinky zakrslé, sterilní. Gyneceum je synkarpní, ze dvou plodolistů složený semeník je dvoudílný. Květy jsou samosprašné.  Plody jsou dvoudílné šešule obsahující drobná, vejčitá, oranžová nebo hnědá semena velká jako semena mrkve. Do doby setí se uchovávají v suchu. Rostlina je oktoploidní, x = 8.

Pěstování.

Rozmnožuje se výhradně ze semen, která nejsou dormantní a vyklíčí při teplotě 25 °C a dostateční vlhkosti asi za týden. Semena smíchaná s pískem se vysévají na konci zimy nebo počátkem jara, kdy končí mrazy a začíná období dešťů, na jižní polokouli od září do listopadu. Během osmi až devíti měsíců narostou listy i bulvy a rostliny určené ke konzumaci se v květnu až červenci sklízejí, vnější listy růžice jsou tehdy uvadlé a vnitřní zůstaly zelené. Současný průměrný výnos při ručním obhospodařování je asi 3 t/ha, s využitím techniky a při lepší výživě je možno dosáhnout až 20 t/ha.  Rostliny nesklizené a ponechané v půdě vytvoří z rozrostlé růžice za další čtyři až šest měsíců krátkou lodyhu s květy, které rozkvetou v říjnu neb listopadu. V prosinci a únoru listy na rostlině uschnou a dozrají šešule se semeny, která slouží pro výsev v dalším vegetační sezóně. V oblasti And je pěstováno až 10 kultivarů s různě zbarvenými bulvami.

Význam.

Řeřichy peruánské se pěstují pro nevelké bulvy, které jsou u domorodých obyvatel tradiční součásti stravy i léčebnými prostředky. Konzumují se čerstvé vařené nebo pečené v popelu, často se nastrouhají, usuší a mohou se skladovat i několik let. Pak se rozvaří ve vodě nebo mléku na kaši, také se z nich vyrábí kvašený napoj „maca chica“.  Sušená má výživnou hodnotu srovnatelnou s kukuřicí, pšenicí i rýží. Má přes 60 % sacharidů, 10 % bílkovin ve formě polypeptidů a aminokyselin, vlákninu a lipidy. Obsahuje také vápník, draslík, železo, jod, fosfor, zinek, vitamíny B, vitamín C, mastné kyseliny (linolová, palmitová a olejová), alkaloidy, třísloviny i saponiny a obsahuje devět esenciálních aminokyselin.  V peruánském lékařství byly používány k léčbě anémie, tuberkulózy, menstruačních poruch, symptomů menopauzy, rakoviny žaludku, sterility i mužské potence. V poslední době dosahuje „maka“ v oblastech mimo And velké popularity. Prodává se ve formě tablet nebo bylinných extraktů z rozemletých bulev jako afrodisiakum, pro zvýšení plodnosti a sexuální výkonnosti, k dosažení hormonální rovnováhy i na všeobecnou podporu imunity.

Řeřicha peruánská ("Lepidium meyenii") je jediná rostlina z bohatého rodu řeřicha, která má místo kořene bulvu. Někdy je uváděna pod českým jménem maka. Pochází z jihoamerických peruánských And a podle archeologických nálezů tam byla vyšlechtěna a pěstována již v době kolem jednoho a půl tisíciletí před naším letopočtem, dávno před vznikem Incké říše. Její přímí předchůdci nejsou známi, není to však žádný z planých druhů řeřichy nyní rozšířených v Andách.

Lepidium meyenii, known as maca or Peruvian ginseng, is an edible herbaceous biennial plant of the family Brassicaceae that is native to South America in the high Andes mountains of Peru. It was found exclusively at the Meseta de Bombón plateau close to Lake Junin in the late 1980s. It is grown for its fleshy hypocotyl that is fused with a taproot, which is typically dried, but may also be freshly cooked as a root vegetable. If it is dried, it may be further processed into a flour for baking or as a dietary supplement. It also has uses in traditional medicine. As a cash crop, it is primarily exported as a powder that may be raw, or processed further by the supplement industry: gelatinized or made into an extract.


Historie.

Při dataci založení chrámu se dlouho vycházelo z životopisu "Život Andreje Bogoljubského" (poč. 18. stol.), kde se uvádí, že chrám dal kníže vystavět na památku svého zemřelého syna Izjaslava Andrejeviče roku 1165. Nejnovější výzkumy založené na analýze starších pramenů však určují jako datum založení chrámu již rok 1158.  Podle kronikářů stáli za vznikem chrámu titíž stavitelé, vyslaní přítelem knížete Bogoljubského Fridrichem I. Barbarossou, kteří vztyčili také chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice v nedalekém Vladimiru. Bogoljubský chrám byl zasvěcen svátku Pokrovu přesvaté Bohorodice, který se v Rusku začal prosazovat v polovině 12. století právě z iniciativy Andreje Bogoljubského.  Podle legendy byl bílý vápenec na stavbu přivezen knížetem Bogoljubským z Volžského Bulharska, které si podmanil. To však vyvrací jak historická fakta, tak i petrografická analýza kamene.  Později byl chrám přičleněn k nedalekému Bogoljubskému klášteru. To se mu málem stalo osudným, neboť představený kláštera chtěl roku 1784 nechat chrám rozebrat na materiál pro stavbu klášterní zvonice, protože jeho provoz vynášel málo peněz. Nakonec však naštěstí kvůli nedostatku prostředků z výstavby zvonice sešlo a svatostánek zůstal na svém místě.  Roku 1992 byl v rámci Bílých památek Vladimiru a Suzdalu zanesen na seznam světového dědictví UNESCO. Louka, na které se nachází, se stala přírodně-krajinnou památkou pod ochranou státu a k chrámu byla zbudována stylová cestička. V současnosti slouží jak k bohoslužebným, tak i k muzeálním účelům.

Architektura chrámu.

Chrám byl původně vystavěn na soutoku Něrlu a Kljazmy (dnes už však Něrl vtéká do Kljazmy na jiném místě), důležité křižovatce vodních obchodních cest. Protože toto nížinaté místo bylo často zaplavováno rozvodněnými řekami, stavba byla založena na uměle vytvořené vyvýšenině, která ji dodnes úspěšně chrání před velkou vodou. Samotný svatostánek stojí na unikátních 5 m hlubokých základech z kamenných kvádrů, aby při rozlivu řeky nebyla ohrožena jeho statika.  Původně chrám obklopovala ještě nízká galerie, která se však nedochovala. Zdi jsou sice naprosto svislé, budí však dojem, jako by směrem nahoru ustupovaly, čímž vzniká iluze, že je chrám větší, než ve skutečnosti je. Stavba je často vyzdvihována pro své dokonalé proporce.  Zdi jsou vyzdobeny výraznými reliéfy, z nichž hlavní zobrazuje biblického krále Davida s psaltériem v jedné ruce, druhou rukou žehnajícího, obklopeného lvy a bájnými gryfy. Původní fresky se dochovaly až do roku 1877, kdy však byla při rekonstrukci oklepána původní vnitřní omítka.

Chrám Pokrovu na Něrli (), někdy též chrám Panny Marie Pomocné na Něrli, je pravoslavný chrám z 12. století, nacházející se asi 1,5 km za obcí Bogoljubovo ve Vladimirské oblasti Ruska. Od roku 1992 je v rámci Bílých památek Vladimiru a Suzdalu zanesen na seznam světového dědictví UNESCO.

The Church of the Intercession of the Holy Virgin on the Nerl River (, "Tserkov Pokrova na Nerli") is an Orthodox church and a symbol of medieval Russia.


Sportovní kariéra.

Její matka je Belgičanka, otec pochází ze Senegalu. Atletice se začala věnovat v sedmi letech, v roce 2009 získala belgický titul v pětiboji v kategorii kadetek a roku 2011 startovala na mistrovství světa v atletice do 17 let 2011, kde skončila v sedmiboji na čtvrtém místě. Vyhrála sedmiboj na mistrovství Evropy juniorů v atletice 2013, v tomto roce také vytvořila světový rekord v halovém pětiboji výkonem 4558 bodů, který však nebyl oficiálně uznán, protože závodnice prošla dopingovou kontrolou až v následujícím dni. Thiamová je mistryní Belgie v sedmiboji, skoku dalekém a skoku vysokém, drží také belgický rekord v dálce. Na mistrovství Evropy v atletice 2014 získala bronzovou medaili v sedmiboji, na halovém mistrovství Evropy v atletice 2015 byla druhá v pětiboji a na mistrovství Evropy v atletice do 23 let 2015 druhá ve skoku vysokém. Na mistrovství Evropy v atletice 2016 startovala ve výškařském sektoru a skončila na čtvrtém místě.  Na olympiádě v Riu de Janeiru vyhrála nečekaně sedmiboj (6810 b.) před obhájkyní titulu Jessicou Ennisová-Hillovou; vytvořila si v závodě tři osobní rekordy, výkon 198 cm ve výšce je historickým rekordem mezi sedmibojařkami a překonala jím o centimetr i vítězku soutěže specialistek Ruth Beitiaovou. V roce 2017 se stala v Londýně mistryní světa v sedmiboji. V roce 2018 se v Berlíně stala mistryní Evropy (výkonem 6816 b.).  V letech 2013 až 2016 obdržela čtyřikrát po sobě cenu pro nejlepší belgickou atletku Spike d'Or, v roce 2014 byla zvolena belgickou sportovkyní roku a v roce 2016 obdržela cenu Atlet Evropy v kategorii „Vycházející hvězda“.. V květnu 2017 se stala v pořadí čtvrtou sedmibojařkou, která překonala hranici sedmi tisíc bodů (7013 b.), a to při závodě v rakouském Götzisu.  Na atletickém MS v katarském Dauhá (2. - 3. 10. 2019) měla Thiamová nakročeno k vítězství, ale nakonec ji porazila skvělým výkonem 6981 bodů britská vícebojařka Katarina Johnsonová-Thompsonová. Thiamová obsadila výkonem 6677 bodů stříbrnou příčku.

Nafissatou Thiamová (* 19. srpna 1994 Brusel) je belgická atletka, úřadující olympijská vítězka v sedmiboji. Studuje Univerzitu v Lutychu, je členkou klubu RFC de Liège, jejím osobním trenérem je Roger Lespagnard.

Nafissatou "Nafi" Thiam (; born 19 August 1994) is a Belgian athlete specializing in multi-event competition. Her mother is Belgian and her father is Senegalese. As of February 2020, Thiam holds the Belgian record in women's heptathlon, women's javelin and women's long jump. She set a new world record for the high jump discipline within a women's heptathlon competition in 2019.


Stavba.

Celkem byly postaveny dvě jednotky této třídy, objednané roku 1962 jako náhrada za staré letadlové lodě, které byly v 50.–60. letech využívány pro výsadkové operace. Zatímco "Fearless" postavila loděnice Harland and Wolf v Belfastu, v případě "Intrepid" to byla loděnice John Brown v Clydebanku.  Jednotky třídy "Fearless":

Konstrukce.

Jedno plavidlo mohlo nouzově pojmout až jedno komando Royal Marines, tedy přibližně 700 mužů. Obvykle převáželo 350. Zároveň plavidlo pojmulo až 15 hlavních bojových tanků Chieftain. V palubním doku byly neseny čtyři vyloďovací čluny LCU Mk 9 a další čtyři menší pěchotní čluny LCVP Mk 3 byly neseny na jeřábech. Plavidla byla vyzbrojena dvěma 40mm kanóny Bofors Mk 7A a čtyřmi čtyřnásobnými odpalovacími zařízeními raket Sea Cat. Na zádi se nacházela přistávací plocha pro operace pěti až šesti vrtulníků. Obvykle šlo o typy Wessex, Sea King, nebo Merlin. Nejvyšší rychlost dosahovala 21 uzlů.  Pohonný systém tvořily dva kotle Babcock & Wilcox a dvě parní turbíny English Electric o výkonu 22 000 shp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 21 uzlů. Dosah byl 5000 námořních mil při rychlosti 20 uzlů.

Modifikace.

Na základě zkušeností z Falklandské války byla výzbroj posílena, aby se lodě dozázaly lépe bránit leteckému útoku. Například "Intrepid" nesl dva komplety Sea Cat, dva 20mm kanónové komplety Mk 15 Phalanx a dva 20mm kanóny GAM-B 01.

Operační služba.

V roce 1967 byly obe jednotky nasazeny k evakuaci Britů z Adenu. Kvůli úsporným opatřením byla roku 1976 "Fearless" převedena k výcviku a "Intrepid" do rezervy. Roku 1981 byla "Intrepid" dokonce nabídnuta k prodeji Argentině. Obchod se neuskutečnil, neboť mezitím vypukla válka právě s Argentinou a "Intrepid" byla reaktivována. Výsadkové lodě třídy "Fearless" hrály ve válce vedené daleko od britské pevniny důležitou roli. Podíleli se na britském vylodění v zátoce San Carlos. Roku 1985 byla do rezervy stažena "Fearless". Plavidla byla vyřazena na přelomu tisíciletí – "Fearless" roku 2002 a "Intrepid" roku 2004.

Třída Fearless byly výsadkové dokové lodě britského královského námořnictva. Jejich úkolem byla přeprava a provádění výsadku Royal Marines (včetně těžké techniky a zásob) a jeho podpora pomocí vrtulníků. Obě plavidla mohla zároveň sloužit jako velitelské lodě výsadkových operací. Obě postavené jednotky byly do služby zařazeny v letech 1965–1967. Vyřazeny byly v letech 2002 a 2004.

The "Fearless"-class landing platform docks were the first purpose-built amphibious assault vessels in the Royal Navy. The class comprised two ships: and.


Rozšíření.

Je to eurosibiřský druh s těžištěm výskytu v Evropě, kde jeho severní hranice rozšíření sahá po Skandinávii a na jihu vede kolem severních oblastí Balkánu. Dále roste na Ukrajině, v evropské části Ruska a ostrůvkovitě okolo Kavkazu, na západní Sibiři a ojediněle ve Střední Asii.  V České republice se vyskytuje hlavně v Polabí, ve východních Čechách a na jižní Moravě. Vzácnější je v Českém středohoří a na střední Moravě. V jiných oblastech roste jen ojediněle.

Ekologie.

Vyskytuje se na vlhkých rašelinných a slatinných loukách nebo v lužních lesích a na travnatých březích potoků a jezírek, většinou v nížinách nebo pahorkatinách. Obvykle jej lze nalézt na písčitých až jílovitých, převážně vápnitých půdách dobře zásobených živinami.

Popis.

Vytrvalá bylina se žlutým nádechem a s přímou, 40 až 100 cm vysokou lodyhou vyrůstající z hrubého, rozvětveného, vícehlavého kořene. Lodyha je lysá, mělce rýhovaná, ve spodní části oblá a v horní hranatá, rozvětvená a málo olistěná. Spodní listy s úzkými pochvami jsou lesklé, v obrysu trojúhelníkovité, dvou až čtyřnásobně zpeřené se segmenty 1 až 3 mm širokými, kopinatými, po obvodě jemně pilovitými a na vrcholu s červenou špičkou. Lodyžní listy jsou jednoduše zpeřené nebo redukované jen na pochvu. Ve tvaru listů je druh velmi variabilní.  Oboupohlavné květy jsou seskupeny do okoličnatých květenství. Okolík se obvykle skládá z 5 až 16 okolíčků po 16 až 26 květech. Okolík je plochý, řídký, paprsky má nestejně dlouhé, 3 až 6 cm, obaly chybí a obalíčky jsou protáhle kopinaté. Kališní lístky jsou nezřetelné, pět žlutozelených korunních lístků, asi 1 mm velkých, je na rubu načervenalých. Květy rozkvétají od června do srpna a bývají opylovány hmyzem. Ploidie druhu je 2n = 22.  Plody jsou hnědé, podlouhlé, eliptické nebo široce vejčité, 4 až 5 mm dlouhé dvounažky s kuželovitým stylopodiem. Obsahují dva jednosemenné plůdky (merikarpia) s pěti oblými žebry po stranách. Tato semena (plůdky) bývají rozptylována větrem nebo i povrchovou vodou.

Poznámka.

Koromáč olešníkový je živnou rostlinou housenek otakárka fenyklového.

Koromáč olešníkový ("Silaum silaus") je vlhkomilná, středně vysoká bylina z čeledi miříkovitých, kvetoucí drobnými bílými až nazelenalými květy uspořádanými do okolíků. Tato původní rostlina české květeny je jediný druh rodu koromáč, který se v České republice vyskytuje. Místa, kde pravidelně roste, postupně mizí, a je tedy považován za rostlinu ohroženou vyhynutím (C3).

Silaum silaus, commonly known as pepper-saxifrage, is a perennial plant in the family Apiaceae (Umbelliferae) (the carrot family) found across south-eastern, Central and Western Europe, including the British Isles. It grows in damp grasslands on neutral soils.


Život.

Pocházel ze zámožné obchodnické rodiny, jejíž předkové hráli v politickém životě La Rochelle významnou roli. Starostou města byl již jeho děd, Jacques Guiton a poté i jeho otec, Jehan. Jean Guiton se živil jako rejdař, jeho podnikatelské aktivity zahrnovaly i francouzské kolonie v Americe. Roku 1621, při protivládní revoltě hugenotů, velel loďstvu La Rochelle, které se skládalo přibližně ze šestnácti plavidel.

Obléhání La Rochelle.

Starostou La Rochelle, které bylo již od podzimu 1627 obléháno francouzskou královskou armádou, se stal 13. dubna 1628. Hlasovalo pro něj 75 z 82 volitelů. Jako starosta a velitel města se ocitl v obtížné situaci, mohl sice doufat v anglickou pomoc, ale král Karel I. příjezd své armády opakovaně odkládal. Městu tak hrozilo vyhladovění, ale Guiton odhodlaně psal svým vyslancům u anglického dvora, že bude „vzdorovat až do úplně posledního dne“ (zároveň však prosil o bezodkladnou pomoc). V srpnu rázně odmítl pokus francouzského krále Ludvíka XIII. o dohodu. Anglické loďstvo sice nakonec připlulo, ale nepodařilo se mu prorazit blokádu města. Za situace, kdy lidé v La Rochelle hromadně umírali hlady a už je ani nikdo nepohřbíval, musel vyvodit důsledky i tak odvážný muž, jakým byl Jean Guiton. 24. října proto začali obyvatelé města s Ludvíkem XIII. a jeho zástupci vyjednávat, o několik dní později pak byli nuceni kapitulovat. Guiton se musel vzdát funkce starosty a město opustit.

Povaha.

Guiton byl odvážný a rozhodný muž, přirozený vůdce, který s ostatními neměl slitování. Když se měl stát starostou obleženého La Rochelle, položil údajně před ostatní na stůl svou dýku a oznámil, že se úřadu ujme, ale jako starosta vrazí tuto dýku do srdce každému, kdo se jen zmíní o kapitulaci města.

Jean Guiton (2. července 1585 – 15. března 1654) byl francouzský hugenotský politik, obchodník a námořní velitel, známý zejména jako starosta, jež stál v čele města La Rochelle během jeho obléhání v roce 1628.

Jean Guiton (2 July 1585 – 15 March 1654) was born in La Rochelle, where he followed the occupation of ship-owner. He became a notable Huguenot leader.


Historie.

Stavbu kostela zahájil roku 1076 tehdejší vévoda Apulie a Kalábrie, normanský dobyvatel Robert Guiscard ("Robert de Hauteville") a kostel roku 1084 vysvětil reformní papež Řehoř VII., který závěr svého života prožil ve vyhnanství v Salernu a je ve zdejší katedrále pohřben. Po zemětřesení roku 1688 byl zejména vnitřek katedrály přestavěn ve slohu pozdního neapolského baroka, pozdější přestavby se snažily tento zásah oslabit. V září 1943, když se v Salernu vylodili Spojenci, byla katedrála také poškozena.

Popis.

Do chrámu se vstupuje po schodech, které vedou do rajského dvora. K západnímu průčelí kostela je představen prostorný čtvercový rajský dvůr, obklopený dvoupatrovou románskou kolonádou s 28 antickými kamennými sloupy, které pocházejí z nedalekého Paesta. K jihovýchodnímu rohu rajského dvora (a k jihozápadnímu rohu katedrály) přiléhá 56 m vysoká zvonice s osmi velkými zvony, která nese stopy arabského vlivu. Západní průčelí kostela si zachovalo románský ráz. Hlavní vchod do chrámu má půlkruhový tympanon s románskou mozaikovou výzdobou a brána se uzavírá dřevěnými vraty, pokrytými 56 bronzovými destičkami se scénami z Matoušova evangelia. Destičky pocházejí z Konstantinopole a byly odlity roku 1099.  Vlastní chrám je trojlodní románská bazilika s barokní štukovou dekorací uvnitř, ukončená příční lodí se třemi apsidami. V lodi jsou dvě kamenné kazatelny, zčásti se středověkou mramorovou mozaikou ve stylu římských Cosmati. Před hlavním oltářem stojí dva starověké sloupy ze zelenavého mramoru a v kapli napravo je hrob papeže Řehoře VII., který roku 1085 v Salernu jako vyhnanec zemřel. Pod východní částí kostela je románská krypta, rovněž s bohatou pozdně barokní výzdobou. V kryptě je podle starého podání pohřben evangelista svatý Matouš.

Katedrála v Salernu je hlavní a arcibiskupský kostel v jihoitalském městě Salerno. Románská bazilika z let 1076-1084 je zasvěcena svatému Matoušovi, jehož ostatky se podle podání uchovávají ve zdejší kryptě.

Salerno Cathedral (or duomo) is the main church in the city of Salerno in southern Italy and a major tourist attraction. It is dedicated to Saint Matthew, whose relics are inside the crypt.


Historie.

První písemné zmínky o vesnici pochází z 16. století, ale historie regionu sahá stovky let dopředu. Založení osad v Jeleśni se připisuje Valachům, kteří s ovcemi postupovali z Rumunska. O oblast se vedly spory silou zbraní. V roce 1457 král Kazimír IV. Jagelonský odkoupil osvětimské knížectví a připojil ke krakovskému vojvodství a později jej předal Petru Komorowskému (Piotr Komorowski). Z písemných záznamů vyplývá, že pro ves Jeleśnia byl v roce 1584 odlit zvon pro zdejší kostel. V období 1608–1620 byly zakládány rozlehlé panské statky. Jeden z nich zabíral část údolí a území devíti vesnic. Vesnici Jeleśnia, Pewel Wielka, Koszarawa, Krzyżowa, Sopotnia Wielka, Sopotnia Mała a Korbielów. Později byly připojeny vesnice Mutne a Hucisko. V polovině 17. století byl region vystaven švédským vojskům. V roce 1624 byly zadlužené źywiecké statky dány do zástavy královně Konstancii, ženě Zikmunda III. Vasy. Zatím co statky suské a ślemieńské přešly do vlastnictví majetku rodu Wielkopolských. Tento rod odkoupil v roce 1676 źywiecké statky a vlastnil je až do počátku 19. století. V roce 1772 se oblast dostala do vlastnictví Rakouska a od roku 1838 Habsburků (až do roku 1945).

Povrch.

Gmina se rozkládá v jižní části Beskid Żywieckich. Na severozápadě je ohraničena pásmem Beskidu Śląskiego na východě Podhalem a na jihu částí slovenskými Karpaty. Gmina se nachází na úpatí nejvyšších hor Beskidu Żywieckiego: Pilsko (1557 m n. m.), Babiej Góry (1725 m n. m.), Romanki (1366 m n. m.) i Rysianki (1322 m n. m.)  Gminou protéká řeka Koszarawa do které se vlévají potoky Sopotnia, Kamienna a Pewlica.. V Úřad gminy Jeleśnia se nachází v jižní části kolem kostela a Zájezdního hostince (Starej Karczmy).  Podle statistických údajů z roku 2008 byla rozloha 170,51 km: z toho tvoří Obec zaujímá 16,4 % povrchu okresu Żywiec.

Počet obyvatel.

V roce 1869 žilo ve vsi Jeleśnia 2729 obyvatel. Do jeleśnianské farnosti patřilo devět vesnic Sopotnia Mała, Sopotnia Wielka, Korbielów, Krzyżowa, Pewel Wielka a Pewel Mała, Mutne, Przyborów, Huciska. V celé farnosti v roce 1869 žilo 11 733 katolíků, 4 evangelíci a 150 Židů.  V roce 2011 v gmině žilo 13 587 obyvatel (6769 mužů a 6818 žen).  Podle statistických údajů z roku 2015 v obci žilo 13 528 obyvatel.  Údaje jsou z roku 2004, 2008 a 2011

Součásti obce.

Součástí obce jsou starostenské vesnice: Jeleśnia - úřad gminy, Sopotnia Mała, Sopotnia Wielka, Korbielów, Krzyżowa, Krzyżówki, Pewel Wielka, Mutne, Przyborów.

Sousední gminy.

Gmina sousedí s gminou: Ujsoły, Węgierska Górka, Radziechowy-Wieprz, Świnna, Ślemień, Koszarawa,

Turistické trasy.

Jeleśnia je výchozím bodem mnoha pěších turistických tras do hor Beskidu Żywieckého. Některé trasy podle zdroje Szlaki turystyczne

Gmina Jeleśna je vesnická obec v okrese Żywiec ve Slezském vojvodství. V letech 1975–1998 vesnice byla pod správou vojvodství Bílsko.

Gmina Jeleśnia is a rural gmina (administrative district) in Żywiec County, Silesian Voivodeship, in southern Poland. Its seat is the village of Jeleśnia, which lies approximately south-east of Żywiec and south of the regional capital Katowice.