Vydání.

60. a 70. léta.

Tvůrčí spisovatel Stan Lee se při tvorbě Hulka nechal inspirovat monstry z románů Podivný případ Dr. Jekylla a pana Hyda a Frankenstein, mimo nich také židovskou mýtickou postavou Golema. Vizuální podobu dodali výtvarníci Jack Kirby a Paul Reinman. První číslo komiksu "The Incredible Hulk" bylo vydáno v USA v květnu 1962. Zpočátku měl Hulk šedou barvu, jakožto neutrální k etnickým skupinám. Ve druhém čísle se jeho barva změnila na tradiční zelenou. V březnu 1963, po vydání šestého čísla, bylo vydávání zrušeno. Postava Hulka se poté objevovala pouze v jiných komiksech, jako jsou "The Avengers", "The Amazing Spider-Man" nebo "Fantastic Four". Mezitím si příběh vytvořil fanoušky mezi vysokoškolskými studenty, a tak v říjnu 1964 Hulkovy příběhy pokračovaly v sešitech "Tales to Astonish", kde se o prostor dělil s příběhy Giant-Mana. Tyto vydání kreslili výtvarníci Steve Ditko a George Roussos. Během šedesátých let se na projektu podíleli ještě výtvarníci Gil Kane, Bill Everett a John Buscema. Právě v "Tales to Astonish" se Hulk setkal se svými úhlavními nepřáteli, kterými jsou Leader a Abomination.  V 70. letech 20. století začala být vydávána druhá série nazvaná "The Incredible Hulk vol. 2". Na této sérii se podíleli spisovatelé Archie Goodwin, Chris Claremont, Tony Isabella, Herb Trimpe a Sal Buscema.

80. a 90. léta.

Během 80. let se na příbězích podíleli hlavně tvůrci Roger Stern, Bill Mantlo a Greg Pak. Roku 1987 po tvůrčích neshodách celou sérii převzal spisovatel Peter David, který u Hulka zůstal dvanáct let. Jeho posledním číslem bylo 467. v srpnu 1998, důvodem odchodu byly opět tvůrčí neshody se společností Marvel. Po Davidově odchodu příběhy psal Joe Casey, jeho tvorba však nebyla přijata nejlépe. I proto byl roku 2000 nahrazem duem, které tvořili Erik Larsen a Jerry Ordway, jejich příběhy byly vydány v nové sérii "The Incredible Hulk vol. 3". Do jejich týmu se brzy přidal i Paul Jenkins. Během této doby do série přibylo dalších 150. čísel a celá Hulkova historie tak čítala již přes 600 čísel.

Současnost.

Hulkovy příběhy pokračovaly v minisériích "Planet Hulk" a "World War Hulk". Od října 2011 do prosince 2012 byla vydávána série "The Incredible Hulk vol. 4", kterou vytvářeli Jason Aaron a Marc Silvestri. Po relaunchi Marvel univerza známém jako Marvel NOW! začala být vydávána série "Indestructible Hulk", kterou vytvářeli Mark Waid a Leinil Yu, série byla v roce 2014 nahrazena novou sérií s názvem "Hulk vol. 3", autorem zůstal Mark Waid. Sérii později převzal Gerry Duggan, ale stejně byla na konci roku 2015 ukončena číslem 16. V prosinci 2015 byla nahrazena sérií "Totally Awesome Hulk Vol. 1", ve které byl místo Bruce Bannera Hulkem Amadeus Cho. Sérii psal Greg Pak a kreslil Frank Cho a později například Alan Davis. Série byla vydávána až do září 2017, kdy se v rámci eventu Marvel Legacy přečíslovaly série Marvelu. Po čísle 23 tak začala být vydávána série "Incredible Hulk Vol. 1" s číslem 709. Sérii dále psal Greg Pak a nedošlo k narušení dějové kontinuity. Série bude ukončena číslem 717, kdy bude v červnu 2018 spuštěna nová série "Immortal Hulk Vol. 1", kterou bude psát Al Ewing a kreslit Joe Bennett.

Fiktivní biografie postavy.

Bruce Banner.

Robert Bruce Banner byl v dětství traumatizován svým alkoholickým otcem, který ho nenáviděl. Jeho otec byl jaderným fyzikem a pokoušel se vyvinout čistou jadernou energii. Bruce ho však již v dětství předčil v inteligenci, čím otce pouze více rozčiloval. Při jedné rodinné roztržce, když se Bruce zastala jeho matka, ji otec zabil. I přesto, že se bál synova udání přihlásil se do psychiatrického ústavu.  Již v dětství se u Bruce objevovala rozdvojená osobnost jako následek traumatu. Jen stěží si dokázal najít kamarády a vyhledával soukromí. Ve škole byl často šikanován. To vše ho dovedlo k plánu sestavit pod školou bombu, za co byl i vyloučen, avšak armáda si povšimla jeho génia, a poté co získal doktorát z jaderné fyziky s nimi začal spolupracovat.  Poté pracoval na utajovaném vývoji gamma bomby pro americkou vládu v tajné základně v Novém Mexiku. Při nehodě byl vystaven smrtelné dávce gamma záření. Přežil, ale toto záření způsobilo, že se začal proměňovat v obrovské, svalnaté a nekontrolovatelné monstrum - Hulka. Hulkova obrovská síla je násobena jeho hněvem.

Hulk.

Nejdříve se v Hulka, ještě s šedou barvou kůže, proměňoval pouze po západu slunce. Brzy poté se však v Hulka, nyní již se zelenou barvou kůže, začal proměňovat kdykoli, kdy mu stoupla hladina adrenalinu. Jelikož Hulka hnal hněv a Banner ho nemohl příliš ovládat, stal se nebezpečným pro společnost. Proto na něj byli nasazeni lovci, které vede generál Thaddeus "Thunderbolt" Ross. Postupně Banner dokázal částečně ovládat Hulkovu mysl, a tak pomohl světu v boji proti mimozemšťanu jménem Metal Master. Tím získal prezidentskou milost za své ničení.  Poté, co ho oklamal Thorův bratr Loki, se z Hulka stal týmový hráč. Brzy spolupracoval s řadou superhrdinů světa Marvel. Hulkovou největší slabinou je jeho rozum, který je ovládán hněvem, a tak je snadno manipulovatelný. Hulk je také členem týmů superhrdinů Avengers či Ultimates.

Hulk je fiktivní postava komiksových příběhů vydávaných nakladatelstvím Marvel Comics. Poprvé se objevil ve vlastní komiksové knize "The Incredible Hulk #1" roku 1962. Je výtvorem tvůrčího dua, které tvořili Stan Lee a Jack Kirby. Jeho postava je inspirována romány Podivný případ Dr. Jekylla a pana Hyda a Frankenstein.

The Hulk is a fictional superhero appearing in publications by the American publisher Marvel Comics. Created by writer Stan Lee and artist Jack Kirby, the character first appeared in the debut issue of "The Incredible Hulk" (May 1962). In his comic book appearances, the character is both the Hulk, a green-skinned, hulking and muscular humanoid possessing a vast degree of physical strength, and his alter ego Dr. Robert Bruce Banner, a physically weak, socially withdrawn, and emotionally reserved physicist, the two existing as independent personalities and resenting of the other.


Popis.

Vytrvalá, vzpřímená rostlina dosahující výšky 20 až 100 centimetrů. Oddenek má většinou krátký, vodorovný až kolmo vystoupavý, silný s četnými kořeny.  Lodyha je zelená nebo hnědočervená, na vrchu krátce ochlupená, zpravidla přímá v horní části zprohýbaná, až pod květenství olistěná.  Listy jsou široce vejčité nebo až kopinaté. Dlouhé kolem 7,5 cm nebo až dvakrát delší než lodyžní články, dolní listeny dva až třikrát delší než květy. Mají tmavě zelenou barvu s výraznou žilnatinou a zespodu jsou drsně chlupaté.  Květenství je prodloužené, dlouhé až 40 cm, mnohokvěté (13–75 mírně převislých květů). Semeník je šestihranný, holý či místy chlupatý. Květy rovnovážně odstálé, mající zelenou, žlutou či až nachovou barvu. Zevní okvětní lístky dlouhé 8-12 mm, na vnější straně holé či místy chlupaté; vnitřní okvětní lístky jsou o něco menší. Pysk je kratší než okvětní lístky. Hypochil uvnitř olivový až nachově hnědý. Epichil je srdčitý nebo vejčitý.  Plodem jsou oválné zelené tobolky, které obsahují velký počet semen.  Doba květu: červen až září

Ekologie a výskyt.

Tento poddruh se vyskytuje od nížin až po hory, na čerstvých, živných a bohatých půdách. Typickými stanovišti jsou lesy a křoviny. Dalšími možnými stanovišti jsou okraje cest, haldy, bývalé lomy.  V České republice je rozmístěn po celém území zcela roztroušeně, místy i hojně. V Evropě se nalézá téměř na celém území (kromě severního Norska a Kréty). Dále se území rozšíření rozprostírá směrem na východ přes Malou a Střední Asii až do Japonska. A směrem na jih do severní Afriky.

Kruštík širolistý pravý ("Epipactis helleborine subsp. helleborine"), poddruh kruštíku širolistého, je vytrvalá bylina z rodu kruštík ("Epipactis"). Tato orchidej není v České republice významně ohrožená. Jde o poměrně přizpůsobivý druh, který se poměrně dobře šíří i na druhotná stanoviště

Epipactis helleborine, the broad-leaved helleborine, is a terrestrial species of orchid with a broad distribution. Its nodding flowers vary from greenish pink to purple. It prefers shaded woodland environments.


Biografie.

Narodil se ve Varšavě do rodiny Sáry (Lurie) a Natana Mileikowských. Jeho otec byl spisovatel, rabín a sionistický aktivista, který v Evropě a Spojených státech obhajoval sionismus. V roce 1920 podnikl s rodiči a bratrem Elišou (později matematik a děkan přírodovědecké fakulty na Technionu) aliju do britské mandátní Palestiny. Tam s rodinou žil po nějaký čas v Jaffě, Tel Avivu a Safedu, než se nakonec trvale usídlili v Jeruzalémě. Vystudoval učitelský seminář Davida Jelina a Hebrejskou univerzitu (1933). Jeho otec Natan publikoval články, z nichž některé podepisoval jménem "Netanjahu", což je hebrejský překlad jeho rodného jména Natan (doslova znamená „Hospodinův dar“). Mezi Židy v zemi izraelské šlo o běžnou praxi hebraizace příjmení a toto příjmení následně přejal i jeho synové Bencijon a Eliša.  V roce 1944 se Bencijon oženil s Cilou Segalovou, s níž měl tři syny. Nejstarší Jonatan (* 1946) byl velitelem elitní úderné jednotky Sajeret Matkal, který byl v roce 1976 zabit v boji během záchranné operace Entebbe v Ugandě. Jejich druhý syn Benjamin (* 1949) je politik a izraelský ministerský předseda. Nejmladší syn Ido (* 1952) je lékař, spisovatel a dramatik. V roce 2000 ovdověl, když jeho manželka Cila zemřela ve věku 87 let. Sám Bencijon Netanjahu zemřel 30. dubna 2012 ve svém jeruzalémském domě ve věku 102 let. Téhož dne byl pohřben na hřbitově Har ha-Menuchot v Jeruzalémě.

Sionistický aktivismus.

Během studií se stal aktivním v kruzích revizionistických sionistů a blízkým přítelem ideologa tohoto hnutí Abby Achime'ira. V letech 1933 až 1934 byl spolueditorem revizionistického měsíčníku "Bejtar" a následně v letech 1934 až 1935 editorem revizionistického deníku "ha-Jarden". Posléze v letech 1935 až 1940 působil jako editor sionistické politické knihovny v Jeruzalémě a Tel Avivu. Poté odcestoval do New Yorku, kde se stal v roce 1940 tajemníkem Ze'eva Žabotinského. Po Žabotinského smrti v srpnu téhož roku zůstal v New Yorku a pokračoval ve svých revizionistických aktivitách. V letech 1940 až 1948 byl výkonným ředitelem New Zionist Organization of America, jež byla politickým rivalem Zionist Organization of America. Během druhé světové války byl jedním z vůdců revizionistického hnutí ve Spojených státech. Ve stejném období získal doktorát (Ph.D.) na Dropsie College ve Filadelfii (1947), kde sepsal disertační práci o jednom z posledních středověkých židovských filosofů Jicchaku Abravanelovi.  Netanjahu věřil v myšlenku Velkého Izraele. Když byl v listopadu 1947 schválen plán OSN na rozdělení Palestiny, podepsal se pod petici namířené proti tomuto plánu, která byla zveřejněna v deníku "The New York Times". O dva roky později se vrátil již do nově vzniklého Izraele, kde se pokusil neúspěšně vstoupit do politiky.  V dubnu 2009 přinesl izraelský deník "Ma'ariv" rozhovor s Netanjahuem, který se v něm kriticky vyjádřil vůči Arabům:

Akademická kariéra.

Po svém návratu ze Spojených státu do Izraele pokračoval v akademické činnosti. Z řady různých důvodů se mu nepodařilo integrovat mezi akademický sbor Hebrejské univerzity. Jeho mentor, Josef Klausner, mu doporučil, aby se stal jedním z redaktorů "Hebrejské encyklopedie" a po Klausnerově smrti stanul dokonce v pozici jejího hlavního redaktora.  Vrátil se na Dropsie College ve Filadelfii, nejprve jako profesor hebrejštiny a hebrejské literatury, posléze jako vedoucí katedry (1957–1966) a nakonec jako profesor židovských středověkých dějin a hebrejské literatury (1966–1968). Působil však i na jiných pozicích v rámci různých amerických institucí. Nejprve na University of Denver jako profesor hebraistiky (1968–1971), následně jako redaktor Židovské encyklopedie a nakonec jako profesor židovských studií a vedoucí katedry semitských jazyků a literatury na Cornell University (1971–1975). Po smrti syna Jonatana, během záchranné operace v ugandském Entebbe v roce 1976, se s rodinou vrátil do Izraele. V té době působil jako docent na Academy for Jewish Research, byl členem Akademie výtvarných umění a emeritním profesorem na Hebrejské univerzitě Cornell University.  Specializoval se na zlatý věk španělského židovstva a je znám pro své dílo "Origins of the Inquisition in Fifteenth Century Spain" (doslova „Příčiny inkvizice ve Španělsku 15. století“. Netanjahu se jím dostal do vědecké pře s Jicchakem Baerem. Baer, v souladu s existujícím názorem, považoval donucené konvertity ke křesťanství ("anusim") za případ "kiduš ha-Šem" (posvěcení Hospodinova jména – tj. zemřít či riskovat život k zachování Hospodinova jména). Podle Baera proto konvertité riskovali, zvolili si dvojí život, přičemž udržovali svou původní víru (judaismus). Netanjahu naproti tomu zpochybnil představu, že obvinění inkvizicí byla pravdivá a považoval většinu konvertitů za "mitbolelim" (kulturní asimilanty) a dobrovolné konvertity ke křesťanství. Malá část donucených konvertitů, která nepřilnula k novému náboženství a tajně udržovala své původní vyznání, podle něj byla využita inkvizicí k propagandistickým účelům. Podle Netanjahua křesťanská společnost nové konvertity nikdy nepřijala, a to z důvodů ekonomické a rasové zášti.  Bencijon Netanjahu byl členem American Academy for Jewish Research, Institute for Advanced Religious Studies a American Zionist Emergency Council.

Prof. Bencijon Netanjahu (: בנציון נתניהו, rodným jménem Bencijon Mileikowsky; 25. března 1910 – 30. dubna 2012) byl izraelský historik, specializující se na dějiny španělských Židů. Mezi jeho syny patří izraelský premiér Benjamin Netanjahu a izraelský národní hrdina a padlý velitel operace Entebbe, Jonatan Netanjahu.

Benzion Netanyahu (, ; born Benzion Mileikowsky; March 25, 1910 – April 30, 2012) was an Israeli historian. He served as Professor of History at Cornell University. A scholar of Judaic history, he was also an activist in the Revisionist Zionism movement, who lobbied in the United States to support the creation of the Jewish state. His field of expertise was the history of the Jews in Spain. He was an editor of the "Hebrew Encyclopedia" and Ze'ev Jabotinsky's personal secretary. Netanyahu was the father of current Israeli Prime Minister Benjamin Netanyahu and Yonatan Netanyahu, ex-commander of Sayeret Matkal, as well as Iddo Netanyahu, a physician, author and playwright.


Morfologie.

V centrálním nervovém systému pericyty obalují endoteliální buňky, které přiléhají na vnější stranu kapilár. Tyto dva buněčné typy jsou od sebe snadno rozlišitelné díky odlišným jádrům - nápadné kulaté jádro pericytu oproti plochému podlouhlému jádru endoteliální buňky. Pericyty tvoří také prstovité výběžky okolo kapilárních stěn, které jim umožňují regulaci průtoku krve. Pericyty i endoteliální buňky sdílejí bazální membránu, která zprostředkovává nejrůznější intercelulární spoje. Komunikaci mezi pericyty a endoteliálními buňkami zprostředkovávají integriny. Pericyty mohou také vytvářet přímé spojení se sousedícími buňkami formováním struktury podobné kloubnímu spojení - pomyslná hlavice a jamka (tzv. "peg-and-socket joint"), kde se části buněk vzájemně proplétají. Na těchto místech styku se mohou také vytvořit vodivé spoje "(gap junctions)", pericyty si tedy se sousedícími buňkami mohou vyměňovat ionty a malé molekuly. Důležitými molekulami v této výměně zahrnují N-kadherin, fibronektin, konexin a nejrůznější integriny. V některých částech bazální membrány se mohou vyskytovat malé vrstvy fibronektinu, které usnadňují spojení s cytoskeletárním systém z aktinových filament, plasmatickou membránou pericytů a endoteliálních buněk.

Funkce.

Pericyty mají mnoho funkcí - regulují průtok krve kapilárami, odstraňují a fagocytují rozpadlé buněčné struktury, regulují propustnost hematoencefalické bariéry. Pericyty také pomáhají stabilizovat a monitorovat zrání endoteliálních buněk díky přímé komunikaci mezi buněčnými membránami nebo pomocí parakrinní signalizace.  V nedávných studiích bylo prokázáno, že nedostatek pericytů v CNS může způsobit poruchu hematoencefalické bariéry a může vést k jiným degenerativním změnám v mozku.

Hematoencefalická bariéra.

Pericyty hrají klíčovou roli ve formování a správné funkci přechodu mezi cévním systémem a centrálním nervovým systémem. Tento přechod je výběrově propustný a nazývá se hematoencefalická bariéra. Tato bariéra, tvořená především vrstvou pevně spojených endoteliálních buněk, zajišťuje ochranu a funkčnost CNS a mozku. Za její postnatální utváření jsou zodpovědné právě pericyty, které také stojí za formací těsných spojů "(tight junctions)" a umožňují přenos membránových váčků mezi endoteliálními buňkami. Buňky imunitního systému v mozku by mohly formování hematoencefalické bariéry zničit, proto pericyty inhibují jejich činnost redukcí exprese těch molekul, které zvyšují cévní propustnost.

Angiogeneze a životnost endoteliálních buněk.

Pericyty jsou spojovány také s diferenciací endoteliálních buněk, jejich dělením, utvářením cévní sítě (angiogeneze), přežitím apoptických signálů a cestováním celým tělem. Určité pericyty, známé jako mikrovaskulární, se vyvíjejí okolo kapilárních stěch a pomáhají správné funkci těchto endoteliálních buněk. Mikrovaskulární pericyty nejsou kontraktilní buňky, protože postrádají alfa-aktinové izoformy - struktury běžné mezi jinými kontraktilními buňkami. Tyto buňky komunikují s endoteliálními buňkami skrz vodivé spoje a dávají jim signály k proliferaci nebo způsobují jejich selektivní inhibici. Bez tohoto procesu nastává hyperplazie a abnormálním cévní morfogeneze. Tyto typy pericytů dokáží také fagocytovat exogenní proteiny, což napovídá jejich přeměně z mikroglií.  Pericyty se starají hlavně o plasticitu a dokáží diferencovat do několika dalších buněčných typů jako buňky hladké svaloviny, fibroblasty a další mezenchymální kmenové buňky. Taková všestrannost je velmi užitečná pro aktivní remodelaci cévní sítě po celém těle, pericyty pak mohou homogenně splynout s lokálními tkáněmi. Kromě vytváření a remodelaci cévní sítě pericyty také chrání endoteliální buňky před apoptickou smrtí a cytotoxickými elementy. Pericyty studované in vivo produkovaly hormon amimopeptidasa N/pAPN, který pomáhá zvýšit angiogenezi. Když byl tento hormon smíchán s mozkovými endoteliálními buňkami nebo astrocyty, pericyty se začaly shlukovat do struktur připomínajících kapiláry. Při stejném pokusu, kdy byly ale pericyty vynechány, endoteliální buňky podstoupily apoptózu. Na základě těchto pokusů bylo zjištěno, že ke správnému fungování endoteliálních buněk jsou pericyty nezbytné, stejně jako přítomnost astrocytů, které zajišťují jejich setrvání v kontaktu. Pokud tomu tak není, nemůže angiogeneze správně proběhnout.  Pericyty se také podílejí na přežití endoteliálních buněk tím, že sekretují protein Bcl-w během tzv. "crosstalk"u (kdy jedna nebo více komponent signální dráhy ovlivní další signální dráhy). Bcl-w je základní protein při aktivaci exprese VEGF-A a blokování apoptózy.  VEGF-A je zodpovědný za modulaci apoptických signálních kaskád a inhibici aktivace apoptózy vyvoláním sekrece enzymů.

Zjizvení.

Po zranění v CNS se objevuje zjizvení "(scarring)" pro zachování soudržnosti přilehlých buněk. Obvykle jsou s tímto procesem spojovány astrocyty, jizvám se potom říká gliové jizvy. V jizvě je ale také stromální a negliová komponenta a byla dokázána klíčová role perivaskulárních perycitů v asistenci formování jizvy. Zjizvení je vysoce kompartmentalizováno. Pericyty tvoří jádro jizvy, ependymální buňky formují druhou vrstvu a třetí vrstvu tvoří astrocyty, které vznikly dělením.

Patologické jevy.

Pericyty mají klíčovou roli v udržování a regulaci endoteliálních buněčných struktur a krevního řečiště, v jejich fungování je známo také mnoho patologií. Mohou být přítomny v přebytku, vedoucí k onemocněním jako hypertenze a nádorové bujení, nebo v nedostatku, vedoucí k neurodegenerativním poruchám.

Hemangiopericytom.

Hemangiopericytoma je vzácný cévní novotvar nebo abnormální růst, který může být benigní nebo maligní. V případě maligní formy se tvoří metastáze v plících, játrech a mozku. Nejvíce se vytváří ve stehenní a holenní kosti jako kostní nádor, který se obvykle projevuje až ve starším věku, ačkoliv jsou známé případy i u dětí. Hemangiopericytoma je způsobena navyšujícími se vrstvami pericytů okolo nedokonale vytvořených krevních větví. Diagnostika tohoto nádoru je složitá kvůli obtížnému rozeznání pericytů od jiných buněk při použití světelné mikroskopie. Léčba může vyžadovat chirurgický zákrok a radiologické ozařování s přihlédnutím na pokročilost penetrace kosti a stadiu vývoje nádoru.

Diabetická retinopatie.

Sítnice u diabetiků často vykazuje ztrátu pericytů a tato ztráta je charakteristickým faktorem raných stadií diabetické retinopatie. Pericyty jsou u diabetiků nutné pro protekci endoteliálních buněk od retinálních kapilár. Bez pericytů se v kapilárách formuje mikroaneurisma. V odpovědi na to sítnice buď zvýší svou cévní propustnost, což vede k zvětšení oka kvůli edému žluté skvrny, nebo vytváří nové cévní větve, které se rozšiřují do membrány sklivce v oku. Každopádně se zhorší nebo ztratí zrak.

Neurodegenerativní onemocnění.

Ztráta pericytů v dospělém nebo starším věku vede k narušení správného mozkového prokrvení a udržování hematoencefalické bariéry, způsobující neurodegeneraci a neuroinflamentaci. Apoptóza pericytů ve stárnoucím mozku může být důsledek chybné komunikace mezi faktory růstu a receptory na pericytech. Růstový faktor B odvozený od krevních destiček (PDGF-B) je vysílán endoteliálními buňkami v mozkových cévách a váže se na receptor PDGFR-Beta na pericytech, iniciuje jejich proliferaci a migraci důležitou pro správné cévní zásobení. Když je tato signalizace porušena, pericyty podstupují apoptózu, vedoucí k mnoha neurodegenerativním onemocněním jako Alzheimerova choroba a roztroušená skleróza.

Pericyt neboli Rougetova buňka je buněčný typ nacházející se v centrálním nervovém systému (CNS). Pericyty obklopují vrstvy endoteliálních buněk v kapilární síti mozku. Mají důležitou roli v udržování hematoencefalické bariéry stejně jako v několika dalších homeostatických a hemostatických funkcích mozku.

Pericytes (previously known as Rouget cells) are multi-functional mural cells of the microcirculation that wrap around the endothelial cells that line the capillaries and venules throughout the body. Pericytes are embedded in basement membrane, where they communicate with endothelial cells of the body's smallest blood vessels by means of both direct physical contact and paracrine signaling. Pericytes help to maintain homeostatic and hemostatic functions in the brain and also sustain the blood–brain barrier. These cells are also a key component of the "neurovascular unit", which includes endothelial cells, astrocytes, and neurons. Pericytes regulate capillary blood flow, the clearance and phagocytosis of cellular debris, and the permeability of the blood–brain barrier. Pericytes stabilize and monitor the maturation of endothelial cells by means of direct communication between the cell membrane as well as through paracrine signaling. A deficiency of pericytes in the central nervous system can cause the blood–brain barrier to break down.


Tenisová kariéra.

Profesionálem se stal v roce 1990, ve věku osmnácti let, a to po prvním týdnu stráveném v americkém Brandetonu, kde začal trénovat v Tenisové akademii Nicka Bollettieriho. V ní strávil další dva roky přípravy.  Jeho kariéra byla opakovaně přerušována zraněními. Po fraktuře pravého hlezna podstoupil v listopadu 1996 operační zákrok. Nehrál dalších sedm měsíců, aby po potížích absolvoval druhou operaci v únoru 1998. Na dvorce se vrátil v létě sezóny 1998. Následně dokázal vyhrát pět challengerů a probojovat se do finále události z kategorie ATP International Series v chilském Santiagu. Ze 444. místa žebříčku ATP tak postoupil až na 49. příčku na konci sezóny a ATP Tour tento výkon vyhlásila Návratem roku.  Další dlouhé absence pro zranění prožil mezi lety 2004–2007, kdy vynechal tři sezóny, a poté opět od září 2008 do ledna 2010.

Nejdelší pátý set historie Grand Slamu.

Do historických tenisových tabulek se zapsal čtvrtfinálovým zápasem ve dvouhře na Australian Open 2003. Do tohoto utkání postoupil po osmifinálové výhře nad světovou jedničkou Australanem Lleytonem Hewittem, když jej zdolal výsledkem 6–7, 7–6, 7–6, 6–4.  Čtvrtfinále odehrál s Američanem Andy Roddickem. Oba aktéři vytvořili rekord nejvyššího počtu odehraných gamů v jediném zápase od zavedení tiebreaku, když absolvovali 83 her. Zápas vyhrál Roddick poměrem setů 4–6, 7–6(5), 4–6, 6–4 a 21–19 v rozhodující sadě, když oba předtím odvrátili mečbol. V pátém setu tak navíc zaznamenali nejvyšší počet gamů v grandslamové historii, a to 40 her. Tyto rekordy pak překonal nejdelší zápas historie tenisu, který v úvodním kole Wimbledonu 2010 odehráli Američan John Isner a Francouz Nicolas Mahut).

Ocenění.

Od marockého krále Muhammada VI. obdržel zlatou medaili, nejvyšší státní ocenění pro sportovce. V anketě marockého deníku "L'Economiste" z roku 2003 jej čtenáři zvolili na prvním místě v otázce nejvhodnějšího vzoru pro společnost, a to před premiérem a atletem Hišámem El Gerušem.  Centrální dvorec tenisového areálu Royal Tennis Club v Marrákeši nese jeho jméno.

Júnis Al Ajnáví ( "Younès El Aynaoui"; narozený 12. září 1971 Rabat) je bývalý marocký profesionální tenista, jenž na mužském okruhu hrál v letech 1990–2010. Ve své kariéře vyhrál na ATP Tour pět turnajů ve dvouhře. Na challengerech ATP získal patnáct titulů ve dvouhře a na okruhu Futures pak dvě singlové výhry.

Younes El Aynaoui () (born 12 September 1971) is a professional tennis player from Morocco. He is a five-time singles winner on the ATP Tour and reached his career-high singles ranking of world No. 14 in March 2003, at the age of 31. His long career has been plagued by injuries and he did not play competitive tennis between September 2008 and January 2010. However, in December 2009 he scheduled to play at the ATP Champions Tour tournament in London, where he made his debut at the senior tour.


World Wrestling Entertaiment / WWE.

Florida Championship Wrestling (2009-současnost).

V roce 2009 podepsala Karlee vývojovou smlouvu s WWE a později byla přidělena do FCW. Tam debutovala pod jménem Candy Girl ve týmovém handicap zápase kde se spojila k vítěznému týmu s Aliciou Fox a Rosou Mendes proti Tiffany a Angele. Později si změnila ringové na Liviana a stala se manažerkou Sweet Papi Sanchez. Účastnila se i zápasu kde musela porazit 8 dalších wrestlerek aby se stala FCW Divas šampionkou. Byla ale eliminována od Naomi už v prvním kole. Po návratu do FCW pod jménem Maxine se stala úřadující všeobecnou manažerkou a vytvořila tým s Aksanou, Lucky Cannon a Damien Sandow. V jedné epizodě Naomi porazila Aksanu a získala titul FCW královny. Za to ji Maxine chtěla napadnout, v tom jí ale zabránila AJ. Dne 11. března 2012 byla Maxine ze svého místa manažerky vyhozena a nahrazena Summer Rae.

NXT (2010-2012).

31. srpna v epizodě NXT bylo oznámeno, že Maxine bude soutěžit v třetí sezóně NXT pod jménem Maxine a Alicia Fox bude její manažerka. 7. září se v této show účastnila soutěží "Taneční battle" a "Získej vlajku". V nich ale skončila neúspěšně a také společně s Aliciou Fox byly poraženy Kelly Kelly a Naomi. V další soutěži, "Ukaž svůj talent", upekla koláč jako omluvu pro Hornswoggle, ten ale skončil v jejím obličeji. 2. listopadu prohrála "Líbací soutěž" a později ten večer byla ze soutěže vyřazena. O měsíc později se vrátila ale s Aliciou Fox prohrála proti AJ a Bella Twins.  O rok později od vyřazení se Maxine vrátila jako přítelkyně Derricka Batemana a byla zapojena do feudu proti AJ a Titus O`Neil. Později začal být tento pár známý jako "BateMax". Svůj per-pay-view debut udělala Maxine na Survivor Series 2011 jako jedna z divas okolo ringu při lumberjillním zápase o Divas šampionát mezi Nikki Bellou a Beth Phoenix, který Nikki vyhrála.  28. června 2012 bylo oznámeno, že Karlee tuto společnost opustila. Karlee řekla že se nechystá zapojit se do další wrestlingové organizace.

Osobní život.

Karlee je španělského, kubánského, italského, čínského a havajského původu. 14. června 2009 byla v Tampě na Floridě zatčena kvůli podezření z řízení pod vlivem alkoholu. K zatčení došlo v jednu hodinu ráno. Po zaplacení pokuty byla propuštěna.

Ve wrestlingu.

Zakončovací chvaty  Manažeři  Jako manažerka  Přezdívky  Theme songy

Karlee Leilani Perez (* 19. dubna 1986) je americká modelka a profesionální wrestlerka. Nejvíce známa je pro svoje působení ve WWE v rosteru v NXT v minulosti pod ringovým jménem Maxine.

Karlee Perez (born April 19, 1986) is an American actress, model, professional wrestler and valet, best known for her work in Lucha Underground under the ring name Catrina. She is also known for her appearances with WWE under the ring name Maxine between 2009 and 2012.


Život.

Mikulić se narodil poblíž města Gornji Vakuf v Bosně a Hercegovině v roce 1928 do chorvatské rodiny. Jeho otec byl bohatým sedlákem, člen HSS. Mikulić vystudoval gymnázium v Bugojnu a v roce 1943 se přidal k partyzánům. Jeho otec byl zástupcem na zemském antifašistickém zasedání Bosny a Hercegoviny (ZAVNOBiH). Po skončení války pokračoval Mikulić ve studiu ekonomie na záhřebské univerzitě.  Po dokončení studií se vrátil zpět do Bosny, kde se chtěl věnovat politice. Působil nejprve v Bugojnu. V roce 1965 se stal sekretářem Ústředního výboru bosenských komunistů. Za jeho předsedu byl zvolen hned příští rok. Mikulić byl představitelem stejné generace politiků, jako např. Hamdija Pozderac, či Džemal Bijedić.  V letech 1967–1969 byl předsedou bosenské Výkonné rady, de facto předsedou republikové vlády.  Mikulić se stal členem předsednictva (a později jeho předsedou) Bosny a Hercegoviny v době, kdy se v Sarajevu konaly olympijské hry. 80. léta byla právě pro celou Bosnu obdobím ekonomického růstu a rozvoje, ačkoliv vyplynula na povrch také i celá řada skandálů (Neum, Kecmanović, Agrokomerc).  Mezi lety 1986 až 1989 byl předsedou Svazové výkonné rady (de facto vlády). Do funkce se dostal v době, kdy bylo jugoslávské hospodářství na sestupné tendenci a bylo nezbytné provést řadu kroků, které by ekonomiku restrukturovalizovaly. V zemi se rovněž postupně zhoršovaly mezietnické vztahy. Přestože byl Mikulić očekáván jako svazový premiér s velkými nadějemi, měl i nemálo kritiků, především ve Slovinsku. Mikulićova ekonomická politika nakonec nebyla úspěšná; za jeho vlády klesla kupní síla dináru a rovněž se dramaticky zvýšil zahraniční dluh (až na 21 miliard USD). Jeho vláda byla jedinou v dějinách SFRJ, která byla donucena k rezignaci. V březnu 1989 tak Mikuliće nahradil ve funkci neortodoxní ekonom Ante Marković.  Zemřel v roce 1994 během obléhání Sarajeva.

Branko Mikulić (v srbské cyrilici Бранко Микулић, 10. června 1928, Bugojno – 12. dubna 1994, Sarajevo) byl jugoslávský komunistický politik původem z Bosny a Hercegoviny. Mezi lety 1986 až 1989 byl předsedou Svazové výkonné rady (de facto vlády). Kromě toho zastával celou řadu jiných (převážně republikových) funkcí; byl například členem Předsednictva SFRJ.

Branko Mikulić (10 June 1928 – 12 April 1994) was a Yugoslavian statesman. Mikulić was one of the leading communist politicians in Bosnia and Herzegovina during the communist rule in the former Yugoslavia.


Obousměrná lymfocytární reakce.

Z periferní krve dvou jedinců se izolují lymfocyty. Oba izoláty se navzájem smíchají a nasadí ke kultivaci do média obsahujícího radioaktivní H-thymidin. Rozpoznají-li některé z buněk na povrchu buněk od druhého jedince cizí antigeny, začnou se množit. Během syntézy DNA se do nově vznikajících buněk zabudovává radioaktivní H-thymidin. Množství H-thymidinu zabudovaného do DNA se měří po několika dnech, nepřímo úměrně odráží vzájemnou imunologickou snášenlivost jedinců navzájem.

Jednosměrná směsná lymfocytární reakce.

Užívá se v klinické praxi v rámci před-transplantačních vyšetření. Při ní jsou lymfocyty jednoho či směsi více jedinců ozářeny nebo vystaveny mitomycinu c, čímž ztratí schopnost proliferace. Poté jsou smíchány s lymfocyty jiného jedince (zvažovaného příjemce). Testuje se tak aloreaktivita T-lymfocytů příjemce vůči cizím antigenům (obecně či konkrétního dárce), opačná reakce proti antigenům příjemce je potlačena. S pozitivitou testu (proliferací buněk příjemce) stoupá pravděpodobnost odhojení (rejekce) transplantátu příjemcem.

Směsná leukocytární reakce.

Při směsné leukocytární reakci (angl. mixed leucocyte reaction; MLR) se ke kultivaci nasazují mononukleární buňky (směs buněk lymfocytární a monocyto-makrofágové řady). V experimentech na pokusných zvířatech se užívá suspenze buněk ze sleziny nebo lymfatických uzlin. Testuje se tak reaktivita po přímém i nepřímém rozpoznání antigenů (po prezentaci antigenu antigen prezentující buňkou). Rozdíly mezi pojmy směsná lymfocytární reakce a směsná leukocytární reakce se v literatuře často zanedbávají.

Výzkum.

První zmínky o směsné leukocytární/lymfocytární reakci lze zaznamenat v literatuře ze šedesátých let. Kromě rychlé aplikace zkoušky v medicíně umožnila popis nových objevů – například s leukémií spojených antigenů. Ty byly popsány při fenotypizaci buněk, které se namnožily při jednosměrné leukocytární reakci buněk pacienta s akutní leukémií. Jako s leukémií spojené antigeny byly označeny antigeny, které byly ve srovnání s analogicky indukovanými buňkami zdravých jedinců či jedinců v remisi jedinečné.

Směsná lymfocytární reakce (angl. mixed lymphocyte reaction; MLR) je označení pro laboratorní imunologickou zkoušku. Testuje aloreaktivitu T-lymfocytů dvou jedinců vůči svým antigenům navzájem po jejich přímém rozpoznání, především antigenům hlavního histokompatibilního komplexu (MHC, z angl. major histocompatibility complex. Zkouška bývá součástí rutinních vyšetření v transplantační medicíně.

Mixed lymphocyte reaction (MLR) is a test used by pharmaceutical and biotech organizations to show the safety of a drug or implantable material. It is commonly used as part of the FDA clearance process. Put simply, it is mixing populations of T-lymphocytes (category of white blood cells) together, and measuring the reaction that occurs. Technically, it is an ex-vivo cellular immune assay that occurs between two allogeneic lymphocyte populations (same species but genetically distinct). In a one-way MLR, only one lymphocyte population can respond or proliferate. In a two-way MLR, both populations can proliferate. MLR’s are performed to assess how T-cells react to external stimuli. T cells are a type of white blood cell that scans for cellular abnormalities and infections. They are essential to human immunity.


Primární volby.

Parti socialiste.

Primární volby v Socialistické straně (Parti socialiste) byly prvními otevřenými primárkami ("primaires citoyennes"), které společně uspořádali Socialisté a členové Radikální strany levice (Parti radical de gauche) s cílem výběru prezidentského kandidáta. Voliči museli učinit dar v minimální výši jednoho eura a podepsat slib k příklonu hodnot levice. Nominace mohly být podávány do 13. července 2011. Následně se v prvním kole utkalo šest kandidátů, a to 9. října, kdy žádný z nich nepřekročil hranici 50 %. Dva nejúspěšní pretendenti na zisk nominace tak podstoupili druhé kolo 16. října. V něm zvítězil François Hollande, jenž porazil předsedkyni strany a starostku Lille Martine Aubryovou.  Původním stranickým favoritem na prezidentský úřad byl generální ředitel Mezinárodního měnového fondu Dominique Strauss-Kahn, který ovšem po sexuálním skandálu z boje odstoupil. 14. května 2011 byl v New Yorku zatčen v souvislosti s obviněním ze sexuálního obtěžování pokojské Nafissaty Diallové v hotelu. Na funkci ředitele MMF rezignoval 18. května. Na konci dubna 2012 pak aféru označil za uměle vytvořenou jeho politickými nepřáteli z okruhu Nicolase Sarkozyho.

Europe Écologie – Les Verts.

Evropa Ekologie – Zelení (Europe Écologie – Les Verts) uspořádala také primární volby. Volit ze čtyř kandidátů mohli všichni členové strany a příslušníci Nezávislého ekologického hnutí. První kolo proběhlo 29. června 2011. Členka strany Eva Jolyová obdržela 49,75 % platných hlasů a spolu s nezávislým environmentálním aktivistou Nicolasem Hulotem, jehož zisk činil 40,22 %, postoupili do druhé fáze. Zbývající nominanti Henri Stoll a Stéphane Lhomme si připsali 5,02 %, respektive druhý 4,44 % hlasů. Druhé kolo se konalo 12. července a vítězně z něj vyšla Jolyová poté, co jí voliči odevzdali 13 223 hlasů (58,16 %), zatímco Hulotovi 9 399 hlasů.

První kolo.

Pro zisk kandidatury na úřad prezidenta musel uchazeč získat alespoň 500 podpisů zvolených zastupitelů státu z celkového počtu více než 47 000 francouzských zástupců lidu. Do této skupiny se řadili zastupitelé místní a regionální samosprávy, poslanci, senátoři a europoslanci. Do prezidentských voleb se kvalifikovalo deset kandidátů:

Druhé kolo.

Do druhého kola postoupil z prvního místa socialista Hollande následován úřadujícím pravicovým prezidentem Sarkozym. Ten žádal o tři televizní debaty, které Hollande odmítl, a proto se uskutečnila jediná plánovaná ve středu 2. května. Vysílaly ji stanice TF1 a France 2. V rolích moderátorů se představili Laurence Ferrariová a David Pujadas. Během debaty došlo k několika vzájemným střetům. Levicový kandidát obvinil soupeře z rozdělování Francouzů a prohlásil, že by byl prezidentem zachovávajícím sociální spravedlnost, usilujícím o hospodářskou obnovu a jednotu národa. Sarkozy napadl naopak protikandidáta v otázce exekutivní praxe, když řekl, že Hollandovým nedostatkem je chybějící zkušenost s vedením vlády, což jej diskvalifikuje pro řízení páté největší světové ekonomiky v době krize.  Od zisku prezidentské nominace v říjnu 2011 Hollande dlouhodobě vedl předvolební průzkumy. Přesto na konci března 2012 průzkumy vykázaly těsné vedení Nicolase Sarkozyho.  V pořadí třetí po prvním kole Marine Le Penová nepodpořila ani jednoho z kandidátů, když vyjádřila touhu odevzdat prázdný lístek a vyzvala své voliče, aby se rozhodli podle vlastního uvážení. Další neúspěšný uchazeč François Bayrou pak 3. května sdělil, že by volil Hollanda. Pravicově orientovaná německá spolková kancléřka Angela Merkelová pronesla, že na Hollandovi neviděla nic „normálního“, navzdory jeho snahám se tak prezentovat, a podpořila kandidaturu Sarkozyho. Oficiální část kampaně byla ukončena v pátek 4. května a druhé kolo proběhlo v neděli 6. května, respektive v zámořských regionech již 5. května.  Belgická média a Agence France-Presse v podvečer 6. května 2012 oznámila, že vítězem voleb by se měl podle prvních oficiálních výsledků stát socialista François Hollande se ziskem 52,6 % hlasů. Ve večerních hodinách byl zisk vítěze upřesněn na 51,67 % hlasů.  Hollande učinil první povolební projev ve svém volebním obvodě, v městě Tulle, kde zastával sedm let úřad starosty. Sarkozy následně oznámil, že přijímá porážku s plnou odpovědností a Unii pro lidové hnutí nepovede jako lídr do červnových parlamentních voleb.

Volby prezidenta Francie 2012 (francouzsky "L'élection présidentielle française de 2012") se uskutečnily ve dvoukolové formě. Výsledkem bylo zvolení nejvyššího ústavního činitele Francie – prezidenta republiky, na pětileté funkční období 2012–2017.

A presidential election was held in France on 22 April 2012 (or 21 April in some overseas departments and territories), with a second round run-off held on 6 May (or 5 May for those same territories) to elect the President of France (who is also "ex officio" one of the two joint heads of state of Andorra, a sovereign state). The incumbent Nicolas Sarkozy was running for a second successive and, under the terms of the constitution, final term in the election.


Život.

Flavius Theodosius pocházel z malého města Cauca (dnešní Coca), nacházejícího se v hispánské provincii Gallaecia. Jeho otec se pravděpodobně jmenoval Honorius a se svojí manželkou Thermantií měl syny Honoria a Theodosia. Theodosius starší vyznával křesťanství a patřil k vyšším vrstvám místního obyvatelstva.  Císař Valentinianus I. ho v roce 368 poslal do Sasy a Pikty ohrožované Británie, kde jako "comes Britanniarum" odrazil útoky barbarů, reorganizoval místní správu a vojsko a urovnal neklidné poměry na ostrově. Na této výpravě ho doprovázel jeho syn Theodosius a zřejmě také pozdější uzurpátor Magnus Maximus. Po návratu do Galie Theodosius povýšil do hodnosti generála jezdectva ("magister equitum"). V roce 370 se vypravil proti Alamanům, nad nimiž dosáhl vítězství a získal četné zajatce.  Roku 373 byl vyslán do severní Afriky potlačit povstání maurského náčelníka Firma. Theodosius krátce po svém příchodu sesadil mocného a zkorumpovaného velitele Romana a po dvou letech bojů, během nichž si krutostí zjednal autoritu, zdolal kmeny v Mauretánii. Nedlouho po tomto úspěchu byl však zadržen, uvězněn v Kartágu a počátkem roku 376 popraven. Důvody jeho popravy nejsou známy, nicméně předpokládá se, že souvisely se soupeřením mocenských skupin v Itálii vyvolaném Valentinianovou náhlou smrtí v listopadu 375.  Jeho syn Theodosius se musel odebrat na rodinné statky v Gallaecii. Ale již o dva roky později, po římské porážce v bitvě u Adrianopole, ho císař Gratianus pověřil velením v Illyriku a v lednu 379 ho učinil svým spoluvládcem. Poté, co se mladší Theodosius domohl vlády, postaral se o očištění otcovy památky.

Flavius Theodosius († 376), případně Theodosius starší, byl vysoce postavený římský velitel a otec císaře Theodosia I. Z pověření Valentiniana I. vedl tažení v Británii a později bojoval s Alamany a v Mauretánii.

Count Theodosius (, died 376) was a senior military officer serving Emperor Valentinian I and the Western Roman Empire. He is also known as Flavius Theodosius and as Theodosius the Elder to distinguishing him from his son, Emperor Theodosius I. He was granted the title of "Comes Rei Militaris per Britanniarum" (Commander of the Troops of the Diocese of the Britains) by the Emperor Valentinian for his work there; putting down the Great Conspiracy (367–368). After restoring order in Britain he returned to mainland Europe and fought against the Alemanni; as Valentinian's Magister Equitum (Master of Horse) he successfully invaded Alamannic territory (371 or 370). In 372 Theodosius led a successful campaign against the Sarmatians. In the same year Firmus, a Mauritanian prince, rebelled against Roman rule. Theodosius was sent to Africa and in two hard-fought campaigns (373–374) put down the insurrection. In 376, after the death of emperor Valentinian, he was arrested and executed, presumably as he was seen as a threat to the new western emperors Gratian and Valentinian II.


Dějiny.

První obchod v Anglii byl založen na Broad Street v Oxfordu a začala ho provozovat charitativní organizace Oxfam v prosinci roku 1947. Nicméně jako nekomerčně výdělečný byl ve skutečnosti první Červený kříž, který zahájil charitativní prodej v 17 obchodech Old Bond Street v Londýně již v roce 1941. Příčinou byla 2. světová válka a s tím související hmotná nouze obyvatel. Po dobu trvání války provozoval Červený kříž 200 stálých charitativních obchodů a asi 150 obchůdků dočasných. Licence vydané Board of Trade zaručovaly, že veškeré zboží nabízené k prodeji v těchto prvních second handech byly dary. Nákup pro zpětný prodej byl zakázán. Celý výtěžek z prodeje musel být předán vévodou z Gloucesteru Červenému kříži a St. John fondu. Prostory pro tyto obchůdky bývaly obvykle zapůjčeny bez nájemného a v některých případech majitelé hradili náklady na vytápění a osvětlení.  Dnes putuje oblečení věnované na charitativní účely nebo sebrané v rámci recyklace textilií do specializovaných třídíren, tam je dezinfikováno a poté prodáváno v rámci četných velkoobchodů. V mnoha případech tak jeho prodej ztrácí svou charitativní funkci a jedná se o běžný výdělečný prodej. Mezi největší exportéry použitých oděvů v roce 2016 patřily USA, Velká Británie a Německo. Z těchto zemí pochází i většina oblečení prodáváného v českých second handech. Podle studie z roku 2014 stoupá i popularita second handů ve světě a většina zákaznic vnímá oblečení ze second handu jako identické nebo nijak horší kvality než oblečení nové.

Second hand obchody ve světě.

Anglie.

V Anglii jsou stále oblíbené kamenné obchody. Oxfam, jako provozovatel second hand obchodů tak jak je dnes známe, je zde nejpopulárnější. V síti Velké Británii má více než 700 obchodů.  Mnoho těchto obchodů také prodává knihy. Organizace Oxfam nyní provozuje více než 70 specializovaných knihkupectví Oxfam, což ji dělá také největším prodejcem použitých knih v Británii. Mezi další charitativní organizace se silným zastoupením v Británii patří YMCA a British Heart Foundation, Barnardos a Roy Castle Lung Cancer Foundation, Save the Children a Sue Ryder Care. Mnoho místních hospiců provozuje také charitativní obchody, a tím získávají další finanční prostředky na svůj provoz. Ve Velké Británii a Irsku existuje více než 9000 dobročinných obchodů.  „Standardní“ charitativní obchody prodávají kromě oblečení i knihy, hudbu a cetky (jako příbory a ozdoby). Některé obchody se specializují na určité zboží – např. vintage oblečení, nábytek, elektrické spotřebiče nebo CD a DVD nosiče. Second handy v České republice jsou zaměřené převážně na prodej použitých textilií z velkoskladů a třídíren Anglie. Ceny nejkvalitnějších textilií (tzv. cream), které je možno v Anglii zakoupit, atakují hranici až 10 GBP za kilogram. Téměř všechny charitativní obchody v Anglii neprodané oblečení (tj. nemoderní, znečištěné, poškozené) prodávají k dalšímu zpracování.

USA.

V USA jsou obchody s použitým zbožím široce rozšířeny a odkazy na ně je možné najít po roce 2000 často i v pop-kultuře (například sitcom 2 socky nebo hudební interpret Macklemore). Běžně jsou označovány jako "trift store" a prodává se v nich často i použitý nábytek nebo knihy za zlomek původní ceny.  Nejznámější charitativní organizací zaměřenou na prodej použitého zboží je Goodwill. Organizace vznikla roku 1902 v Bostonu. Její zakladatel reverend E. J. Helms začal sbírat poškozené oblečení a domácí potřeby v bohatších částech města, poté je předával chudým občanům, kteří je za mzdu opravovali a zboží bylo následně darováno právě těmto lidem nebo přeprodáno. Dnes Goodwill přesahuje hranice USA a Kanady, jeho cílem je především umožnit zaměstnání a rozvoj různě znevýhodněným lidem - do roku 2017 se jich společnosti podařilo zaměstnat přes 288 tisíc.

Nizozemsko.

V Nizozemsku operuje početná skupina obchodů s použitým zbožím pro domácnost (včetně elektroniky či ošacení). Všechny tyto obchody mají v názvu "Kringloop" neboli v překladu uzavřený kruh. Strategie těchto obchodníků spočívá v bezplatném odvozu použitých produktů od dárců, aby je pak nabídli ve svých prodejních prostorách za rozumné ceny zájemcům jak z řad nemajetných občanů, tak i sběratelům starožitností.

Second hand v překladu z angličtiny znamená „z druhé ruky“. V českých podmínkách však toto slovní spojení zdomácnělo v jeho původní anglické verzi a označují se jím především obchody s použitým ošacením, jinak též přezdívané „sekáče“. Trend levného oblečení z druhé ruky do ČR přišel počátkem devadesátých let 20. století, kdy přebývající použité ošacení určené původně pro charitativní účely v západních evropských státech bylo zištně prodáváno v českých zemích. V současnosti se již neomezují jen na kamenné prodejny, objevují se i second hand eshopy, některé firmy vytvářejí i second handové řetězce.

A secondhand or used good is a piece of personal property that is being purchased by or otherwise transferred to a second or later end user. A "used" good can also simply mean it is no longer in the same condition as it was when transferred to the current owner. When the term "used" means that an item has expended its purpose (such as a used diaper), it is typically called garbage, instead.


Popis.

Tanycyty jsou bipolární protáhlé buňky. Jejich apikální konec, který se dotýká mozkomíšního moku, je obalen množstvím mikroklků, různé cytoplazmatické výběžky a jednu nebo dvě cílie. Golgiho aparát je také protáhlý, cytoplazma obsahuje málo ribozomů, prakticky postrádá hrubé endoplazmatické retikulum a obsahuje několik tukových kapének. Dobře detekovatelné jsou jejich výběžky, které jsou plné mikrotubulů, intermediálních filament a množstvím podlouhlých mitochondrií.  Klasické ependymální buňky jsou propojeny vodivými spoji (gap junctions), tanycyty mezi sebou komunikují skrz těsné spoje (tight junctions).

Funkce.

Tanycyty hrají důležitou roli v usnadnění přenosu hormonů a jiných substancí v mozku. Jejich dlouhé výběžky jim umožňují přenos hormonů přímo ze III. komory do specifické části neurohypofýzy zvané eminentia mediana. Hormony syntetizované neurosekrečními buňkami (rozkládajícími se od hypothalamu až do neurohypofýzy) jsou skrze tanycyty transportovány do mozkomíšního moku III. mozkové komory.  β tanycyty jsou polarizované transportní buňky zodpovědné za pohyb molekul z mozkomíšního moku do portálního oběhu. Absorpce molekul v tanycytech je zprostředkována klathrin-dependentní a kaveolin-dependentní endocytózou. Klathrin je přítomný na pólech buněk mozkové komory a prakticky chybí na pólech bazálních buněk (což polaritu buněk dokazuje). Tanycyty jsou spojeny s mnoha neuroendokrinními mechanismy tím, že jsou schopny produkovat také enzymy. V mozkomíšním moku nacházíme mnoho enzymů zodpovědných za syntézu steroidních sloučenin.  V krysím modelu byla nalezena 5a-reduktáza, která je zodpovědná za konverzi testosteronu a progesteronu na dihydrotestosteron a dihydroprogesteron. Enzymy tyroxin-jodid-peroxidasa (deiodinasa) typu I a II je schopna změnit konformaci T3 (trijodtyronin) na T4 (tyroxin) a tak aktivovat tento hormon brzlíku. Jodid-peroxidasa typu II má v CNS převahu a nachází se ve všech typech tanycytů, v cytoplazmě. Výzkumy naznačují, že jodid-peroxidasa typu II má důležitou roli v lokálním přístupu T3 do hypothalamu a dalších částí CNS přes mozkomíšní mok.  Při laboratorních testech byly v potkanech tanycyty transplantovány do jejich poškozené míchy a prokázala se jejich podpora regenerace poškozených axonů.

Morfologie.

Tanycyty mají některé stejné vlastnosti jako gliové buňky a astrocyty. Jejich tvar a poloha naznačovala, že jde o radiální gliové buňky, které zůstávají v hypothalamu po celý život. Díky některým vlastnostem se ale tanycyty dají od radiálních gliových buněk odlišit. Tanycyty v potkanech se začínají vyvíjet v posledních dvou dnech březosti a pokračují ve vývoji ještě jeden měsíc po porodu, kdy se plně diferencují. Naproti tomu radiální gliové buňky jsou klíčovou komponentou v embryotickém mozku.

Typy tanycytů.

Rozlišujeme 4 výrazně se odlišující subtypy tanycytů (v modelu potkana), každý má jinou charakteristiku jako poloha, prostorová orientace, morfologie, cytochemie, ultrastruktura a určité funkce. Tyto subtypy se označují jako α1, α2, β1 a β2. α tanycyty se nachází na spodní a zevní stěně třetí komory, zatímco β tanycyty jsou na její bázi v úzkém spojení s eminentia mediana.  α tanycyty tedy vyplňují mezeru mezi lumen třetí komory s cévami středního hypothalamu, β tanycyty představují anatomické spojení mezi komorovým mozkomíšním mokem a portální krví. β2 tanycyty vytvářejí bariéru mezi mozkomíšním mokem a neuropily (spojovací výběžky neuronů) v eminentia mediana. Jiná funkční odlišnost je v tom, že oba α tanycyty i β1 tanycyty obsahují glukosa-1 přenašeče, zatímco β2 tanycyty ne. β1 tanycyty také produkují vazebný protein pro růstový faktor podobný inzulínu, β2 tanycyty nikoliv.

Tanycyty (z řeckého "tanus" – protáhlý) jsou morfologicky specializované ependymální buňky nacházející se na bázi III. mozkové komory. Od ostatních ependymálních buněk se liší dlouhými výběžky a výraznými synaptickými částmi, kterými propojují mozkové kapiláry s neurony více vzdálenými od III. mozkové komory. Tanycyty také nemají cílie a jsou mezi sebou propojeny pomocí těsných spojů (tight junctions).

Tanycytes are special ependymal cells found in the third ventricle of the brain, and on the floor of the fourth ventricle and have processes extending deep into the hypothalamus. It is possible that their function is to transfer chemical signals from the cerebrospinal fluid to the central nervous system.


Příprava.

Často příprava směsi začíná základní omáčkou, jakou je například sofrito a končí finálním přidáním picada několik minut před ukončením přípravy jídla. Picada se užívá jako příměs nebo pro zahuštění a dává znamenitou finální chuť velkému množství receptů z masa, ryb, rýže, polévek, luštěnin či zeleniny. Existuje mnoho variant přísad. Nejběžnějšími jsou česnek (považovaný za téměř základní), šafrán (považovaný za základní mnoha kuchaři) a (nebo) petržel. Další možné přísady jako skořice, vařená játra (kuřecí nebo králičí), čokoláda, kmín, byliny a další koření jsou užívány zřídka. Picada se připravuje v moždíři a musí obsahovat základní triádu: mandle, chléb a kapalinu. Mandle jsou opražené a lze je nahradit ořechy (lískovými, piniovými, vlašskými) či kombinovat s jinými ořechy. Tvrdý, suchý chléb je rozdrcen v moždíři, může být opražený nebo okoralý či to mohou být chlebové kůrky, lze ho osmažit na pánvi na oleji či dokonce použít sladké sušenky nebo koláčky. Jako kapalina se obvykle používá horký masový vývar nebo jen horká voda.

Recept.

Typická příprava picada: Dejte do moždíře trochu soli, předejdete prokluzování, a čtyři stroužky česneku. Rozdrťte česnek a přidejte tucet pražených mandlí, tucet piniových oříšků, krajíc opraženého chleba a trochu šafránu. Vše rozdrťte dohromady, až vznikne "těsto". Můžete také přidat několik snítek petržele. Když je těsto homogenní, přidejte několik lžiček šťávy, která zbyla po vaření masa a promíchejte, až vznikne hustá omáčka. Asi deset minut před dokončením vaření vlijte omáčku rovnoměrně po celém povrchu pokrmu a nechte ji, až se spojí za nízké teploty s připravovaným pokrmem.

Historické pozadí.

Historicky je picada z mandlí doložena v katalánské kuchyni již od jejího útlého počátku. Objevuje se v nejstarších středověkých pojednáních. Sousední středomořské kuchyně, jako okcitánská nebo italská mají v podstatě podobné omáčky, například pesto.

Picada je jednou z charakteristických omáček a kulinářských technik v katalánské kuchyni. Není to samostatná omáčka jako majonéza nebo romesco, ale přidává se do jídla během vaření na dochucení.

Picada () is one of the characteristic sauces and culinary techniques essential to Spanish cuisine. The technique is typically found in the Spanish region of Catalonia and Valencia and subsequently Catalan cuisine and Valencian cuisine. It is not an autonomous sauce like mayonnaise or romesco, but it is added as a seasoning during the cooking of a recipe.


John Price (Modern Warfare).

V roce 1995 se dal k SAS jako jejich 141. člen. O rok později, v hodnosti poručíka, mu byla svěřena důležitá akce s kapitánem MacMillanem a to zabít v Černobylu obchodníka a teroristu Imrana Zakhaeva. Akce nebyla úspěšná a Price Zakhaevovi ustřelil ruku. MacMillan byl zraněn a Price ho odvedl do bezpečí. Ze Zakhaeva se potom stal muž s téměř neomezenou mocí. Price si proto dal Zakhaevovu smrt za svůj úkol. O několik let později mu byl svěřen voják John,Soap" MacTavish. Podnikli spolu několik důležitých akcí až skončili u toho že Soap zabil Zakhaeva. Jejich cesty se rozešly a do roku 2016 o Priceovi nikdo neslyšel. Price byl umístěn do vězení v Petropavlovsku odkud ho zachránila jednotka Task Force 141. Poté, co byli členové této jednotky zabiti v akci zrádcem generálem Sheperdem, složil Price novou ve které byl on, Soap a ruský zabiják Yuri. Společně se snažili dostat teroristu Makarova, který nastoupil na místo zabitého Zakhaeva. Jenže Soap zemře kvůli tomu, že byli s Yurim v budově, do které dal Makarov bombu a oni o tom nevěděli. Vyskočili z budovy a spadli asi z 30 nebo 20 metrové výšky a otevřou se mu staré rány, které mu udělal např. Sheperd a tak John „Soap“ MacTavish zemřel. John Price se na Makarova neuvěřitelně rozhněval. Udržuje spojení s americkými Delta Force. Když s Yurim a Pricem zaútočí na Makarova tak Yuri umírá. Price z posledních sil Makarovovi omotá kolem krku lano a pustí ho do nižšího patra. Makarovovi to zlomí vaz. Price si dává zasloužený doutník jako po každé akci.

Cpt. Price (Call of Duty).

Cpt. Price je dědeček Johna Price. Dělí je od sebe 70 let. Nejdříve byl v 6. výsadkové divizi britské armády. Poté se přidal k SAS. Nejvýznamnější byly ale jeho počiny v 7.obrněné divizi britské armády, kterou vedl. Důležité byly jeho mise u El-Alamienu. Bojoval také v Normandii. Umírá 27. října 1944 při útoku na německou bitevní loď Tirpitz.

Kapitán John Price a Kapitán Price jsou 2 fiktivní postavy z herní série Call of Duty. Postava Johna byla vytvořena podle vojáka Johna McAleese, postava Kapitána pravděpodobně také. Znakem Johna Price z MW jsou vousy a jungle klobouk (v Call of Duty 1 a 2 to byl knír a baret). John Price byl dabován Barry Sloanem. Cpt. Price byl dabován Michaelem Goughem. Postava Johna se objevila i ve francouzské úpravě Black Ops.

Captain John Price is a fictional character in the "Call of Duty" series. He is the main protagonist of the "Modern Warfare" sub-series being one of two characters to be featured in all of the games in the sub-series, the other being Nikolai. Price first ranked as a lieutenant, and served as a sniper under the orders of Captain MacMillan, participating in a mission to assassinate Ultranationalist Leader Imran Zakhaev in Pripyat, Ukraine in 1996. He was then promoted to a Captain and took charge of a Special Air Service squad, codenamed "Bravo Team", which included Captain John "Soap" MacTavish, before being held prisoner in a Russian gulag after "". After being rescued by Task Force 141 from the gulag, he was then assigned to Task Force 141 but was considered a war criminal after he and Captain MacTavish killed General Shepherd. He then participated in a joint operation with Delta Force's Team Metal, rescuing Alena Vorshevsky, and her father, the Russian President, after they had been kidnapped by Makarov and his forces, before tracking down and killing Makarov in a hotel.


Biografie.

Narodil se v Oděse v carském Rusku a podnikl aliju do britské mandátní Palestiny, kde pracoval na stavbě silnic. Stal se členem Hagany, jejíž důstojnický kurz zakončil s vyznamenáním. V červnu 1924 údajně spáchal atentát na ultraortodoxního židovského vůdce Jacoba Israële de Haana, který měl v plánu ve spolupráci s arabskými státy rozvrátit židovské společenství v mandátní Palestině a chystal se britské vládě navrhnout, aby židovská ortodoxní společenství v Palestině nebyla podřízena autoritě světských židovských institucí. Vražda, kterou měl údajně v řadách Hagany provést Tehomi z rozkazu Jicchaka Ben Cviho, šokovala Evropu, ale vrah nebyl odhalen. O šedesát let později se novinářům podařilo dopátrat Tehomiho, který se ke svému činu veřejně přiznal v rozhovoru pro izraelskou televizní stanici.  V roce 1925 byl v rámci Hagany jmenován zástupcem velitele Jeruzalémského distriktu a v letech 1929 až 1931 působil jako velitel tohoto distriktu. Nepokoje z roku 1929, při nichž byly židovské osady napadány Araby, vedly v Haganě k rozbrojům, neboť část jejich příslušníků nesouhlasila s pasivním defenzivním postojem a žádala možnost odvetných akcí. To v důsledku vedlo k tomu, že Tehomi v roce 1931 z Hagany odešel, založil podzemní vojenskou organizaci revizionistického hnutí, známou jako Hagana Bet (dnes též Irgun či Ecel), a stal se jejím prvním velitelem. V roce 1937 se pokusil tyto dvě organizace opět sjednotit a spolu s částí stoupenců z Irgunu přešel zpět do Hagany, nicméně ne všichni následovali jeho příklad. Irgun posléze podnikal útoky jak proti Arabům, tak proti Britům.  Ke konci svého života žil ve Spojených státech a v Hongkongu. Zemřel v roce 1991 v Los Angeles.

Avraham Tehomi (: אברהם תהומי, rodným jménem Avraham Zilberg; 1903 – 1991) byl první velitel revizionistické podzemní vojenské organizace Irgun a údajný vrah Jacoba Israële de Haana.

Avraham Tehomi (1903–1990), also Avraham T'homi, was a Jewish militant who served as a Haganah commander, and was one of the founders and first commander of the Irgun. He is best known for the assassination of Jacob Israël de Haan.


První výstup.

Ještě na počátku 20. století byla za nejvyšší vrchol Prokletje (albánsky "Bjeshkët e Nemuna") považována hora Shqelzen (Maja Shqelzen, 2400 m n. m.). Teprve až maďarský geolog F. Nopcsa, který v roce 1905 navštívil centrální část pohoří Prokletje, vyslovil názor, že nejvyšším vrcholem oblasti je Jezercë, ležící mezi průsmyky Qafa Pejes a Shtegu Denvet severně od vrcholu Radohima (albánsky "Maja e Radohimës", 2568 m n. m.). Měření, které F. Nopsca provedl v roce 1907 tuto domněnku potvrdilo.  Prvním, kdo vystoupil na vrchol a zanechal tam viditelné stopy, byli italští zeměměřiči v roce 1929. Když následně vystoupili na vrchol 26. července 1929 britští horolezci C. M. Sleeman, W. T. Elmslie a L. A. Ellwood, nalezli zde nedávno vybudovanou mohylu.

Přístup.

Na vrchol Maja e Jazercës lze vystoupit buď z jihovýchodu od vesnice Theti nebo ze severu, z Černé Hory kolem jezer ležích pod Maja e Jezercës. Výstupové cesty jsou technicky nenáročné, místy však poměrně exponované. Jsou řídce značeny červenými značkami či kamennými mužiky.

Příroda.

Samotná hora Jezercë se nevyznačuje mimořádným bohatstvím rostlinných a živočišných druhů - na rozdíl od celého pohoří Prokletje, kde se vyskytuje například na 2000 druhů rostlin, z nichž jsou více než dvě desítky endemické. Jedná se také o nejbohatší oblast z celé Evropy, pokud jde o počet druhů zde žijících motýlů. Existují proto snahy vytvořit přeshraniční národní park a zařadit pohoří Prokletje na seznam Světového přírodního dědictví UNESCO. Jižně od Jezercë se rozkládá Národní park Theth a východně pak Národní park Údolí Valbony.

Maja e Jezercës ( v překladu z albánštiny "Hora Jezerce", ) je nejvyšší hora pohoří Prokletije i celých Dinárských Alp. Dosahuje výšky 2694 m n. m. Jedná se o skalnatý vrchol tvořený dolomitickými vápenci. V období starších čtvrtohor bylo celé pohoří intenzivně zaledněno, což výrazně ovlivnilo tvářnost hory. Úbočí jsou tvořena karovými stěnami, pod severním úbočím je několik ledovcových jezer. Od nich také pochází název hory v srbštině - Jezerski vrh. Dnes už je pohoří zcela odledněno, je zde pouze několik malých sněžníků. Oblast patří ke srážkově nejbohatším v Evropě, a proto zde v zimě bývá vysoká sněhová pokrývka a četné laviny.

Jezerca Peak () is the highest peak in the entire Dinaric Alps, the second highest in Albania and the sixth highest in the Balkans, standing at above sea level. It is one of the toughest if not one the most dangerous climbs in the Albanian Alps. However, Maja Jezercë is the 28th most prominent mountain peak in the European continent.


Děj.

Vic je 13 let a právě se přistěhovala s rodiči z Versailles do Paříže, kde začíná navštěvovat Lyceum Jindřicha IV. Její rodiče, otec François zubař a matka Françoise, kreslířka komiksů mají starosti především se svými zaměstnáními a posléze i se svým vztahem a nemají čas hovořit se svou dcerou o jejich problémech. Pro Vic se stává její nejlepší rádkyní její prababička přezdívaná Boubelka, která má pro mladou generaci pochopení. Po mnohém přemlouvání dovolí rodiče Vic, aby šla na večírek pořádaný spolužákem Raoulem. Zde se seznámí s o rok starším Mathieu, který studuje na stejném lyceu a zamilují se do sebe.  U Françoise se v ordinaci objeví jeho bývalá milenka Vanessa a chce od něj poslední noc na rozloučenou. François se vymluví na přednášku o anestezii a Vanessa, aby mohl zůstat celou noc, zavolá jeho ženě, že má zlomenou nohu a zůstane přes noc v nemocnici. François musí předstírat frakturu nohy. Když François vidí, jak se o něj Françoise stará, řekne jí pravdu o své bývalé milence. Ta mu nechce odpustit a proto se dohodnou na odděleném bydlení. Françoise se blíže seznámí s Éricem Lehmanem, profesorem němčiny na lyceu. Pénélope, nejlepší kamarádka Vic, jí řekne, že viděla Mathieu se starší dívkou Lydií. Jednou večer zjistí François, že se Françoise stýká s Éricem, který ji doprovodil domů. Na prázdniny Vic doprovází prababičku na cestě do Bruselu. Mathieu je na prázdninách v Cabourgu. Vic s prababičkou se tedy ubytují v hotelu v Deauville a Vic se setká s Mathieu a ptá se ho na dívku Lydii. Pak se vrátí do hotelu. Ráno si objednají na pokoj snídani, kterou jim donese Mathieu, který zde pracuje na brigádě.  François najde za dveřmi svého bytu kreslený vzkaz, že je jeho žena těhotná. Myslí si ale, že Françoise čeká dítě s Éricem, což ji rozzlobí. Rozhodne se strávit dovolenou s Éricem v Agadiru.  François, aby ji udobřil, koupí dvě letenky na výlet do Benátek. Doma ji potká, jak se balí na cestu do Afriky. Odveze ji tedy na letiště a řekne jí, že pro ně má letenky do Itálie. Françoise nakonec s Éricem neodletí, ale vrátí se do města a usmíří se.  V tu dobu Vic pořádá večírek na oslavu svých 14. narozenin a doufá, že přijde i Mathieu.

Večírek ("La Boum") je francouzský hraný film z roku 1980, který režíroval Claude Pinoteau podle vlastního scénáře. Film popisuje osudy dospívající dívky ve Francii na počátku 80. let.

La Boum (English title: "The Party" or "Ready for Love") is a 1980 French comedy film directed by Claude Pinoteau and starring Sophie Marceau, appearing in her film début. Written by Danièle Thompson and Claude Pinoteau, the film is about a thirteen-year-old French girl finding her way at a new high school and coping with domestic problems. The film was an international box-office hit, earning 4,378,500 admissions in France. The music was written by Vladimir Cosma, with Richard Sanderson singing the song "Reality". A sequel movie, "La Boum 2", was released in 1982.


Historie.

Apple TV nebylo první zařízení od Applu s myšlenkou televizního přijímače. Už v roce 1993 se pokusil Apple integrovat televizi do počítače. Nazval to Macintosh TV a vypadal jako Mac se 14" CRT monitorem. Tento projekt se ale netěšil velkému úspěchu a prodalo se jen 10 tisíc kusů. A to hlavně kvůli špatnému výkonu grafiky.  Dalším posunem k současné Apple TV byl Apple Interactive Television Box z roku 1994. Jednalo se o set-top box, který se dostal do fáze prototypu, ale těsně před dokončením byl vývoj zastaven a z neznámých důvodů ukončen.  To vše vedlo k první generaci Apple TV. Toto zařízení bylo odhaleno na tiskové konferenci Applu 8. ledna 2007 samotným Stevem Jobsem a pojmenováno iTV. Což ale vedlo ke sporům s jistou britskou televizní společností, která si tento název nárokovala a hrozila, že na Apple podá žalobu. Došlo k přejmenování na Apple TV a 21. března začaly být rozváženy první kusy. Nejprve ve verzi 40 GB a zanedlouho poté také v rozšířenější 160 GB verzi. Nicméně důležitost Apple TV byla zveličována.  2. generace toho přístroje byla odhalena na tiskové konferenci Applu 1. září 2010. Nová verze zmenšuje svoji velikost na čtvrtinu, přináší výkonnější procesor a nahrazuje Mac OS za mobilní operační systém iOS.  Při představování iPadu 3 7. března 2012 Apple CEO Tim Cook představil 3. generaci Apple TV. Nová generace je od pohledu identická, ale v sobě ukrývá výkonnější procesor a podporu Full HD videa.

Funkce.

Současná Apple TV umožňuje spotřebitelům používat svoji HDTV k prohlížení fotografií, videa a přehrávání hudby za pomocí dostupných internetových medií nebo místní sítě. Mezi podporovaná internetová média patří:  iTunes – přístup k této aplikaci zaručuje půjčování nebo zakoupení filmů a seriálů ve standardním nebo vysokém 1080p rozlišení, ceny jsou 2,99 až 3,99 $ za půjčení na 48 hodin a kolem 10 $ za zakoupení. Dále kupování a přehrávání písniček nebo celých alb ve vysoké kvalitě.  Apple TV umožňuje přehrávání z internetového serveru Youtube a Vimeo. Zobrazování fotek ze služeb Flickr a MobileMe.  Nabízí také sledování zpravodajství, sportovních přenosů a dokonce i zpravodajství ze sportu. To vše můžete zastavit, přetočit zpět nebo uložit do archivu a zhlédnout později. Ale abyste měli k tomu přístup, musíte mít předplatné MLB.TV. Ze zpravodajských služeb je dostupné Wall Street Journal Live, což je americké zpravodajství.  Pro majitele iPhone 4s nebo tabletu iPad je tu připravena funkce Airplay Mirroring, která umožňuje promítnout obraz z vašeho zařízení na televizi a v reálném čase hrát hry, sledovat video, upravovat fotografie nebo pouštět hudbu.  Ovládání je vyřešeno jednoduchým dálkovým IR ovladačem Apple Remote Control. U 4. generace je v balení přibalen Bluetooth ovladač a pro iOS zařízení je možnost stáhnout z App Store aplikaci Apple TV Remote pro ovládání Apple TV z této aplikace.

Apple TV je digitální mediální přijímač nebo také set-top box od společnosti zvané Apple Inc. Přehrávač je určen pro přehrávání obsahu z iTunes, Youtube, Flickr, iCloud, k přenosu obrazu z počítačů nebo tabletů se systémem macOS, iOS nebo Windows. Má tvar menšího čtverce se zaoblenými rohy, povrch z černého plastu s logem společnosti a zkratkou TV. Jeho první verze byla představena dne 8. ledna 2007.

Apple TV is a digital media player and microconsole developed and sold by Apple Inc. It is a small network appliance and entertainment device that can receive digital data for visual and audio content such as music, video, video games, or the screen display of certain other devices, and play it on a connected television set or other video display.


Klubová kariéra.

V A-týmu Valencie debutoval 11. listopadu 2010 proti UD Logroñés v pohárové soutěži Copa del Rey. Valencia hrála doma a on se trefil dvakrát (výhra domácích 4:1, celkové skóre 7:1). Před debutem strávil jednu sezónu v rezervě týmu, která hrála třetí nejvyšší španělskou soutěž Segunda División B. Trefil se jednou v 25 zápasech, rezervní tým Valencie nakonec sestoupil o soutěž níž.  Svůj první zápas v La Lize odehrál 14. listopadu 2010. Hrál 20 minut po střídaní svého spoluhráče Aritze Adurize v domácím vítězství 2:0 proti Getafe CF. V polovině července 2011, poté, co pomohl B-týmu 15 vstřelenými góly k návratu do třetí nejvyšší španělské soutěže, podepsal pětiletou smlouvu s Málagou. Málaga za tento přestup musela zaplatit 6 milionů eur. První gól za Málagu vstřelil 21. listopadu 2011 proti Racing de Santander při vítězství venku 3:1. Následující týden přidal další gól proti Villarrealu v domácím vítězství 2:1.  V červnu 2013 nabídl velkoklub Real Madrid Málaze za tohoto mladého talentovaného hráče 24 milionů eur. Prezident Realu Florentino Pérez potvrdil 26. června 2013 jeho příchod do klubu. Ligový titul v sezóně 2013/14 sice nezískal (vyhrálo jej Atlético Madrid), ale stal se vítězem Ligy mistrů UEFA po finálové výhře 4:1 po prodloužení v derby právě nad Atléticem Madrid. Rovněž vyhrál s Realem Copa del Rey 2013/14 (španělský pohár).

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Se španělskou reprezentací do 17 let vyhrál v roce 2009 třetí místo na Mistrovství světa, kde skóroval dohromady třikrát. Se španělskou reprezentací do 20 let se zúčastnil Mistrovství světa hráčů do 20 let 2011 v Kolumbii, kde byl jeho tým vyřazen ve čtvrtfinále Brazílií v penaltovém rozstřelu.  Byl nominován na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2013 konané v Izraeli. Ve třetím zápase Španělska na šampionátu proti Nizozemsku (oba soupeři si již zajistili postup, šlo pouze o první místo ve skupině) vstřelil druhý gól a Španělsko vyhrálo 3:0, stejný výsledek se zrodil i v semifinálovém střetnutí proti Norsku, ke kterému také přispěl jednou brankou. Trefil se i ve finále 18. června proti Itálii, Španělsko vyhrálo 4:2 a slavilo titul.  28. února 2012 byl povolán do španělské reprezentace do 23 let na přátelský zápas proti Egyptu, ale zůstal pouze na lavičce. V létě 2012 byl uveden na soupisce pro Letní olympijské hry 2012 v Londýně. Španělsko zde bylo po vítězství na Euru 2012 největším favoritem, ale po dvou prohrách 0:1 (s Japonskem a Hondurasem) a jedné remíze s Marokem (0:0) vypadlo překvapivě již v základní skupině D. Isco odehrál všechna tři utkání svého týmu.

A-mužstvo.

15. května 2012 byl poprvé vybrán do A-týmu pro přátelské zápasy se Srbskem a Jižní Korejí, ale opět nenastoupil. 1. února 2013 byl nominován k nadcházejícímu přátelskému utkání proti Uruguayi. 6. února 2013 si v tomto zápase zaknihoval svůj debut v A-mužstvu Španělska, když odehrál kompletní počet minut. Španělé porazili v katarském Dauhá jihoamerického soupeře 3:1. Trenér Španělska Vicente del Bosque vyjádřil po zápase s jeho výkonem spokojenost.

Francisco Román Alarcón Suárez (* 21. dubna 1992, Benalmádena, Španělsko), známější pod přezdívkou Isco, je španělský fotbalista, který v současnosti hraje za španělský klub Real Madrid na postu ofenzivního záložníka. V prosinci 2012 zvítězil v anketě Golden Boy.

Francisco Román Alarcón Suárez (; born 21 April 1992), commonly known as Isco (), is a Spanish professional footballer who plays as an attacking midfielder for Real Madrid and the Spanish national team. In 2017, he was selected as one of the 30 best players in the world for that season.


Ekologický význam.

Dutiny stromů a rozložené dřevo mohou fungovat jako útočiště řady živočichů. Fungují jako hnízdiště ptactva a drobných savců (netopýři, veverka obecná). Mrtvé a rozkládající se dřevo je klíčové pro populace některých brouků, živí se jím například larvy tesaříka obrovského, roháče obecného, páchníka hnědého a další xylofágních a saprofytické druhy. Brtě jsou přirozeným domovem včel (včelaři původně stavěli úly z dutých kmenů). Během dlouhodobého procesu vzniku dutiny a rozpadu dřeva může strom osídlit velmi široké spektrum hmyzu od zlatohlávků, tesaříků, kovaříků, potemníků, drabčíků a řady dalších až po obyvatele druhotně vázané na jiné hmyzí zástupce (vosy, sršně, mravence) jako jsou kožojedi, hlodáči nebo lesknáčci.  Vlivem preventivního kácení dutých a odumírajících stromů dochází k ohrožení živočišných druhů vázaných na dutiny a tlející dřevo.

Arboristika.

Vznik dutin je jedním z přirozených projevů stárnutí stromu. V případě výjimečně cenných stromů (například památné a významné stromy) bylo prioritní jejich zachování. Zejména na přelomu 18. a 19. století došlo k výraznému rozvoji v ošetřování dutin ve snaze prodloužení životnosti stromů výjimečného věku, vzrůstu nebo historie.  Některé z původních postupů ale nebyly pro stromy příznivé, příkladem může být plombování a výplně dutin (cihlovou vyzdívkou, betonem a podobně), které vedly k omezení ventilace a urychlení rozpadu dřeva, případně omezovaly regeneraci (znemožňovaly závaly a spouštění adventivních kořenů typickému zejména pro lípy). Krom toho takový materiál strom nadměrně zatěžuje, může způsobit praskání dřeva nebo se protlačovat do kořenů. Za nevhodné takové postupy označil již Jan Frič v 50. letech 20. století. Tímto postupem (vyzdívkami a výplněmi) byly v minulosti ošetřené například Tři bratři, Cisterciácká lípa, Jemčinská lípa, Opalický dub a řada dalších.  Dutiny bývají během ošetření vyčištěny od trouchu (tlející listí, rozložené dřevo a podobně), narušené dřevo je z kmene odstraněno až na nepoškozenou mrtvou vrstvu a ta impregnována tzv. penetračním nátěrem, který mívá zpravidla fungicidní (případně i insekticidní) účinky (brání houbám v dalšímu rozkladu stromu). K impregnaci se používá a používala řada látek, například lněný olej, lněná fermež, vodný roztok modré skalice, chloridu zinečnatého, boraxu. Dále latex, luxol nebo speciální nátěrové přípravky jako "boralco" a "ibefungin".

Využití.

Dutiny stromů byly v historii využívané pro řadu účelů. Obecně k chovu včel, v konkrétních případech i specifičtěji. Jako chlévy (např. Sudslavická lípa, Tisíciletá lípa v Kotli), jako kůlny Husova lípa v Chlístově, Vejdova lípa, pro úkryt potravin a cenností za války nebo jako sklad zboží pašerákům (Lípa nad Lešišovem). Z dutiny mohla vzniknout zvonice (Praskoleská lípa), kaple (lípa v Zádubu).  Mnohé přisuzovaly dutinám i pověsti, v Popovickém dubu měla být roku 1866 umístěna polní kuchyně, Velký javor ve Věstoňovicích si jako své sídlo vybrala lesní víla.

Dutina stromu neboli brť je prostor v kmeni (případně kosterních větvích). Vzniká většinou přirozenou cestou - rozkladem starého dřeva za přispění dřevokazných hub a vlivů počasí. Dutiny lze dělit na otevřené (viditelné) a skryté (zvenku nejsou patrné, strom je zcela uzavírá). Se vznikem dutin může souviset tzv. dendrotelma, což je přirozená prohlubeň zachycující dešťovou vodu (zpravidla v rozsoše větví). Dlouhodobým působením vlhka dochází k rychlejšímu tlení a šíření dřevokazných hub.

A tree hollow or tree hole is a semi-enclosed cavity which has naturally formed in the trunk or branch of a tree. They are found mainly in old trees, whether living or not. Hollows form in many species of trees, and are a prominent feature of natural forests and woodlands, and act as a resource or habitat for a number of vertebrate and invertebrate animals.


Děj.

Při průzkumu neznámých trosek v Arktidě objeví vyprošťovací tým zmrzlé mrtvoly, které nepatří lidem. Mají různé genetické profily a navíc byla jejich tkáň nahrazena množstvím technologických vylepšení. Postupem času vyjde najevo, že jejich krev obsahuje miniaturní zařízení, která opravují živou tkáň i poškozené součástky. Krátce poté jsou výzkumníci napadeni plně funkčním Borgem.  Protože se vyprošťovací tým nehlásí, podnikne admirál Forrest inspekční cestu do Arktidy. Na místě nikoho nenajde a transportní loď chybí. O celé události informuje kapitána Archera, protože Enterprise leží blízko předpokládané trasy uprchlíků. Hoshi zachytí nouzové vysílání tarkaleanského transportu a Archer se rozhodne jim pomoci. Po příletu na místo je tarkaleanská loď znehybněna a její posádka se podrobuje asimilaci. Na Archerovy výzvy odpoví Borgové palbou, takže jim Enterprise vyřadí zbraně. Z posádky transportu se nakonec podaří zachránit dva Tarkaleany, které Phlox důkladně analyzuje: některé jejich vnitřní orgány byly nahrazeny přístroji a nanosondy dále pokračují v přeměně těl na kyborgy. Stíhání Borgů dále pokračuje a mezitím si Archer projde staré záznamy. Podle jeho teorie se o těchto cizincích poprvé zmínil Zefram Cochrane ve svém projevu v Princetonu. Cochrane hovořil o kybernetických tvorech z budoucnosti, kteří se pokusili mu překazit první let warpem. T'Pol namítne, že Zefram byl známý svými smyšlenými příběhy a sklony k alkoholismu. Dva Tarkaleané na ošetřovně se proberou a napadnou Phloxe i strážného, a přitom vpíchnou doktorovi do těla nanosondy. Vzápětí utečou a začnou v útrobách Enterprise pracovat na zařízení neznámého účelu.  Trip analyzuje borgskou loď a objeví slabé místo, které by se dalo využít. Malcolm s bezpečnostním týmem najde Borgy, ale palba ze zbraní jim neublíží. Malcolm se stáhne a Archer nechá celou sekci uzavřít a dekomprimovat, čímž oba Borgy vypustí do vesmíru a tím je zabije. Phlox sám na sobě zkusí drastickou léčbu: vystaví se silné omikronové radiaci, která vadí mikroprocesorům uvnitř nanobotů. Enterprise dostihne borgskou loď, ale v tu chvíli začne fungovat tajemné zařízení na palubě a vyřadí pohon i zbraně. Archer s Reeedem se přenesou na nepřátelské plavidlo a probojují si cestu k EPS rozdělovači, aby zde umístili nálože. Poté se transportují zpátky na Enterprise, nálože odpálí a těžce poškozenou borgskou loď rozstřílí torpédy. Phloxova léčba je úspěšná, takže jediným neúspěchem mise je fakt, že se Borgům podařilo odvysílat souřadnice Země kamsi do Delta kvadrantu...

Regenerace (v originále Regeneration) je epizoda seriálu "". Jde o dvacátý třetí díl druhé řady pátého seriálu ze světa Star Treku.

"Regeneration" is the forty-ninth episode of the American science fiction television series "", the twenty-third episode of the second season. It first aired on May 7, 2003 on the UPN network in the United States. The episode was written by Mike Sussman and Phyllis Strong, and was directed by David Livingston. It was a follow-up to the feature film "".


Historie.

První kostel svatého Vavřince zde byl založen již v 6. století společně s klášterem. Stavby se nacházely mimo městské hradby a v roce 885 byly zničeny Normany. Nový farní kostel stejného zasvěcení je zmiňován v roce 1180. Tento kostel byl jako příliš malý zbořen a na počátku 15. století nahrazen větším kostelem – dnešní stavbou ve stylu plaménkové gotiky. Chór byl vysvěcen 14. června 1429.  Ještě v 17. století nebyl kostel dokončen. Chybělo uzavřít loď a postavit průčelí. Při dokončení se nabízela možnost pokračovat v původní gotice nebo použít v té době oblíbený styl klasicismus, který zvítězil. Přesto byla v roce 1655 loď a transept zaklenuty gotickým žebrovím, jehož svorníky jsou datovány 1657 a 1659. Jedná se tak o poslední budovu v Paříži postavenou ve stylu plaménkové gotiky, jeden a půl století po konci 15. století. Tato volba byla pragmatická – jednalo se o způsob, jak se vyhnout zbourání a opětovnému vystavění toho, co již existovalo. V roce 1621 byl položen základní kámen průčelí, které bylo vytvořeno v klasicistním stylu obdobně jako kostel svaté Alžběty Uherské nebo kaple Sorbonny.  V roce 1654 pod vedením Antoina Le Pautre byl chór nově vyzdoben. Arkády apsidy byly ozdobeny kamennými korintskými sloupy, frontony a kartušemi. Za oltářem byl vytvořen monumentální oltářní obraz ve tvaru triumfálního oblouku ozdobený basreliéfem (dnes zaniklým). Architekt François Blondel vyzdobil kapli Tří Marií, zničenou v roce 1712 a nahrazenou současnou kaplí Panny Marie.  Kostel byl během Velké francouzské revoluce přeměněn na chrám svazku a věrnosti ("Temple de l'Hymen et de la Fidélité").  Během Druhého císařství byly proraženy bulváry Magenta a Strasbourg. Kostel svatého Vavřince musel být zkrácen zvůli vyrovnání bulváru Strasbourg. Proto byla stržena fasáda ze 17. století a v letech 1863-1867 architekt Simon-Claude Constant-Dufeux vytvořil nové novogotické průčelí zdobené plastikami a frontonem.  Varhany vyrobil v roce 1685 François Ducastel se svým synem Hippolytem, v letech 1725-1732 je opravil Nicolas Collar a v roce 1767 je zvětšil a přebudoval François-Henri Clicquot. Znovu upraveny byly Josephem Merklinem v letech 1864-1867. V roce 1942 a 1993 byly restaurovány.

Kostel svatého Vavřince (fr. "Église Saint-Laurent") je katolický farní kostel v 10. obvodu v Paříži mezi ulicemi "Rue du Faubourg-Saint-Martin", "Boulevard de Strasbourg" a "Boulevard de Magenta". Kostel je od roku 1945 chráněn jako historická památka.

Saint-Laurent () is a church in the 10th arrondissement of Paris (119, rue du Faubourg-Saint-Martin, 68, boulevard de Strasbourg or 68, boulevard de Magenta). It is built on Paris's north-south axis, linking Senlis and Orléans, as laid out by the Romans in the course of the mid 1st century BC, now marked by the rue du Faubourg-Saint-Martin, rue Saint-Martin, rue Saint-Jacques and rue du Faubourg-Saint-Jacques). It has been listed since 2016 as a "monument historique" by the French Ministry of Culture.


Historie.

Kostel byl založen Karlem IV. v roce 1362. Tomu předcházelo připojení návrší zvaného Větrov ke Karlovu na Novém Městě pražském v roce 1348. Karel IV., po dohodě s pražským arcibiskupem Arnoštem z Pardubic, nechal v roce 1362 přeložit kanovnické kolegium ze středočeské Sadské do Prahy na horu sv. Apolináře, čímž dal podnět k výstavbě kostela. Jednolodní gotická stavba s užším presbytářem, vnějšími opěráky a křížovou klenbou vznikla zhruba mezi lety 1360–1390. Je možné, že na vrchu Větrov v té době již stála kaple sv. Jiljí, před postavením kostela sv. Apolináře by starší stavba musela být odstraněna a nová stavba na ni nemá žádnou architektonickou vazbu. Archeologický průzkum v podlaze kostela se neprováděl.

Budování kostela.

Budování kostela probíhalo ve dvou etapách. Během první etapy, přibližně v letech 1360–1376, byla postavena podélná sálová loď s pěti klenebními poli. Na její sedlové střeše se nacházela sanktusová věžička. Loď tak mohla provizorně fungovat jako samostatný kostel, ačkoliv ještě neměla presbytář. O několik let později byla také započata stavba věže na jižní straně kostela. Ve druhé etapě výstavby byl dostavěn presbytář. Dokončení celé stavby se datuje již k roku 1390.

Průřez historií.

Původní kapitula u sv. Apolináře sestávala z probošta a osmi kanovníků a kapitulní dům byl připojen ke kostelu vstupem přímo na tribunu kostela na jeho západní straně. Kolem roku 1419 kapitula chrám opustila až na posledního kanovníka, Petra z Kroměříže, který se přidal k husitům, což byl možná jeden z důvodů, proč kostel za husitství zůstal ušetřen. Při kostele fungovala také škola, doložená mezi lety 1414–1418.  V roce 1420 využívalo areál kláštera východočeské orebitské vojsko obléhající Vyšehrad, poté kostel sloužil také utrakvistům. Protože svatovítští kapituláři kostel příliš nevyužívali a bohoslužby zde stagnovaly, přikázal král Vladislav II. v roce 1498, že si apolinářská kapitula musí povinně vydržovat střídníky. V roce 1503 pak král dokonce potvrdil spojení kapituly svatovítské a svatoapolinářské.  V roce 1599 postoupil Rudolf II. kostel a jeho majetek novoměstské obci za 1000 kop míšeňských, zajištění bohoslužeb a přislíbení údržby objektu. Novoměstská obec využívala a udržovala areál až do roku 1628. Během té doby zajistila kostelu také obnovu sanktuáře a nový zvon. V roce 1628 přikázal ovšem císař Ferdinand II. navrátit farní kostel katolické kapitule svatovítské.  Koncem roku 1670 poškodila kostel silná vichřice, když vytloukla zasklení oken a srazila sanktusovou věžičku, čímž se poškodily i krovy. Kostel byl opraven hned následujícího roku děkanem Janem Františkem z Talmberka, ovšem už v barokizovaném pojetí. Novou barokní sanktusní věžičku s cibulovou bání a nový barokizovaný interiér zřejmě vytvořil Daniel Rynd. Bývalý děkan kostela zřídil v lodi také nový oltář Matky Boží Staroboleslavské (1671). V roce 1689 byl interiér kostela poškozen protestanty a 1747 bylo při stavbě sousedního domu znovu zazděno západní okno i portál pod ním. V roce 1757 obsadilo kostel pruské vojsko a zřídilo si zde provizorní zbrojní dílnu. Při bojích o kostel byly značně poškozeny omítky a zdivo. Následovaly obnovy zejména interiérů.

Rekonstrukce.

Barokizace (1671 a 1757–1768).

První vlna barokizace proběhla v souvislosti s opravou kostela v roce 1671. Důvodem opravy bylo poškození kostela vichřicí v roce 1670, které značně postihlo sanktusní vížku, krovy a zasklení oken. Nová sanktusní vížka s cibulovou bání a barokizace interiéru byly nejspíš dílem stavitele Daniela Rynda. V tomto období také zvonař Mikuláš Loewe přelil velký zvon z roku 1620. Dále byl řízen i oltář Matky Boří Staroboleslavské v lodi kostela.  Druhá vlna souvisela s obsazením kostela pruským vojskem v roce 1757. Boje o kostel a zkoušení paliva zapříčinily poškození zdiva a omítky. Opravy v tomto případě postihly zejména interiér. Byly osazeny obnovené oltáře. Pro kostelní věž byly Janem Jiřím Kuehnerem odlity dva nové zvony, větší Apolinář a menší Anna. Významným zásahem bylo v roce 1768 osazení nových varhan s plastikami sv. Václava a dvou andělů na starou gotickou tribunu v západní části lodi.

Regotizace (1893–1898).

V 19. století se na kostele objevily statické trhliny, proto bylo rozhodnuto o jeho opravě a regotizaci. Přestavbu provedel architekt Josef Mocker. V západní části strhl starou gotickou tribunu a nahradil ji replikou. V oknech lodi i presbytáře vyměnil poškozené kružby za nové. Změnami prošly i oba portály. Hlavní portál má původní ostění, menší lomený portálek byl Mockerem vyměněn za nový pseudogotický. Do obou portálů byly osazeny nové dveře podle Mockerových návrhů. Západní štít lodi byl stržen a nahrazen jeho obdobou. Celá stavba byla opatřena novým krovem. Na exteriéru byly vyměněny zvětralé kvádry a kostel byl nově omítnut. Pseudogotická je i korunní římsa.V interiéru Mocker znovu odhalil původní gotické nástěnné malby a nejspíš i původní polychromii klenebních žeber a svorníků. V jižní zdi presbytáře prorazil nový portál do nově přistavené pseudogotické sakristie. Ta byla s chórem spojena zděnou chodbou. Upravil vstup z podkruchtí do věže. Ve věži pak opravil vnitřní schodiště.  Po roce 1950 byly postupně odstraněny oltář Čtrnácti svatých pomocníků, obrazy visící na stěnách lodi, po roce 1990 proběhlo restaurování oltářních obrazů, v letech 2016–2017 proběhla rekonstrukce budovy fary.

Popis.

Půdorys kostela je tvořen jednou lodí s užším pětibokým presbytářem a boční věží u jihozápadního nároží. Ze severní strany je k presbytáři připojena kvadratická sakristie s předsíňkou, sklenutá jedním polem křížové klenby.

Loď.

Jednolodní prostor je sklenut pěti poli křížových žebrových kleneb, žebra mají hruškový profil a vybíhají z přípor na konzolách s listovým dekorem. Svorníky kleneb mají válcovou krycí desku, druhotně prosekanou pro vedení drátů elektrického osvětlení. Exteriér lodi je poměrně strohý, rytmizovaný deseti mohutnými jednou odstupněnými opěrnými pilíři. Ty jsou armované pískovcovými kvádry a přepásané v dolní třetině podokenní profilovanou římsou. Opěráky završuje kombinace pultových a sedlových stříšek. Nárožní opěrné pilíře jsou postaveny diagonálně. Velká lomená okna lodi poskytují bohaté osvětlení. Široce prožlabené kamenné ostění je původní. Dochovaly se na nich některé kamenické značky. Na západní stěně kostela bylo okno, zazděné v 16. století a nyní zcela skryté pod omítkami. Na západě i východě je loď zakončena strmými trojúhelnými štíty. Západní štít je členěn třemi lomenými vpadlými nikami. Do lodi vedou dva vstupní portály ze severu: hlavní je umístěn osově, vedlejší v severozápadním nároží.  Pseudogotická kamenná kruchta na západě lodi je tvořena dvěma lomenými profilovanými arkádami se středním pilířem, vrcholícími poprsnicí zdobenou lichými kružbamio. Ke střednímu pilíři se druží polopilíř, nesoucí profilovanou podnož arkýře, který byl původně určen pro tribunový oltář. Varhanní stroj i skříň na kruchtě jsou z konce 19. století, barokní sošky andílků pocházejí z oltáře.

Presbytář.

Půdorys tvoří dvě obdélná příčná pole a hluboký pětiboký závěr. Presbytář je posazen na stejném soklu jako loď. Podepřený je osmi opěrnými pilíři, které jsou podobné opěrákům v lodi, jsou však mnohem drobnější.  Okna v presbytáři jsou užší než okna v lodi a vyplňují je jen dvoudílné kružby. Stejně jako v lodi nasedají okna parapetem na podokenní profilovanou římsu. Ta se ovšem na rozdíl od lodi opakuje i uvnitř presbytáře, kde z římsy stoupají útlé oblé dříky přípor klenby. Konzoly přípor mají zdobené hlavice a polygonem profilované krycí desky, z nichž vybíhají štíhlá hrušková žebra. Ta jsou ve vrcholech upevněna do terčových svorníků. Příčná žebra, opisují půlkruh, spoluvytváří dojem rozložitosti klenby.  Presbytář je spojen s lodí kamenným lomeným triumfálním obloukem na profilovaném soklu s oboustranně okoseným, hluboce prožlabeným ostěním. Presbytář i loď mají dlážbu z pískovcových desek.

Věž.

Hranolová věž je připojena k lodi v jihozápadním nároží a vyrovnává soklem sklon terénu stejně jako kostel. Pískovcové a místy opukové lomové zdivo je omítnuto, kvádříkové armování na nárožích je dílem Mockerových úprav. Konstrukce se dá pomyslně rozdělit na dvě části. První, dolní část je ještě horizontálně rozdělena na tři další oddíly. Stěny dolního oddílu jsou hladké, neprolomené žádnými okny. Střední, zároveň i nejvyšší oddíl, už prolamují dvě obdélná okna na jihu a jedno na východě. Na horním oddílu se nachází tři velká lomená okna vedoucí na jih, východ a západ. Na sever pak ústí obdélné, štěrbinové okénko.  Horní část věže tvoří gotický oktagon, jehož stěny jsou členěny čtyřmi lomenými okny s kamenným ostěním, se strmou jehlancovou střechou. Slouží jako zvonice, po válečných rekvizicích se ze tří zvonů dochoval jen jeden: zvon sv. Apolinář s reliéfem sv. Apolináře mezi ornamenty a s latinským nápisem s chronogramem 1767, autor Johann Georg Kühner.  Podvěží až do Mockerovy úpravy sloužilo jako sakristie. Během regotizace byla prolomena jeho křížová klenba zde i v prvním podlaží a kamenné schodiště mezi čtyřmi pilíři propojeno celou věží. Druhé podlaží si po úpravě z 19. století zachovalo jednotný prostor s cihlovou podlahou a novým trámovým stropem.

Zařízení.

Loď.

Při vítězném oblouku, který odděluje loď od presbytáře, stojí  Gotické fresky jsou stylově jednotné, z období tzv. krásného slohu kolem roku 1390 původně pokrývaly všechny stěny.

Zajímavosti.

Podle hypotézy Viléma Lorence poloha Pět novoměstských kostelů, založených Karlem IV., tvoří latinský kříž s kostelem sv. Apolináře uprostřed. Severo-jižní břevno by měla tvořit spojnice kostelů sv. Kateřiny a Kostel Zvěstování Panny Marie Na slupi, západo-východní rameno kostel Nanebevzetí Panny Marie a svatého Karla Velikého a kostel Panny Marie na Slovanech, ramena se protínají v kostele sv. Apolináře. Věže kostelů Panny Marie Na Trávníčku, Apolináře, Kateřiny stojí v jedné linii a mají také stejnou architektonickou charakteristiku. Toto vede k domněnce, že lokace těchto kostelů byla plánována již v původním návrhu města, ačkoliv samotné církevní stavby byly zakládány v této oblasti Nového Města až postupně (Slovany 1347, Karlov 1352, sv. Kateřina 1355, Na Trávníčku 1360, sv. Apolinář 1362). Kříž staveb ve středověku znamenal zvláštní požehnání městu. Svislé břevno prodlouženo k jihu má svou patku na Vyšehradě u chrámu postaveného v ose kostela sv. Petra a Pavla.  Ke vzniku kapituly v Sadské se váže novodobá legenda: „Bořivoj II. ve sporu s bratrem Vladislavem byl zatčen od císaře Jindřicha a odvlečen do Němec. Tam v pevnosti Hameršteinu na Rýně šest let byl ve vazbě, až prý císař jej chtěl popravit. Konečně Bořivoji zjevil se sv. Apolinář, učedník sv. Petra apoštola a mučedník. I ptal se ho: ‚Chceš-li se vrátiti do Čech?‘ A v té chvíli milostivý svatý jej přenesl do vlasti blízko nynějšího města Sadské, což bylo oblíbené sídlo knížat pražských při rozsáhlých lesích druhdy Slavníkovců. Proto tam kníže založil roku 1118 kostel a kolegiátní kapitulu, a od té doby v Čechách byl ctěn sv. Apolinář (svátek 23. července)“. Byla publikována Františkem Ruthem, ovšem bez uvedení jakéhokoliv zdroje. Původ legendy je proto velmi sporný.

Okolí.

V blízkém okolí kostela se nachází botanická zahrada Přírodovědecké fakulty Univerzity Karlovy v Praze, geologická a biologická sekce Přírodovědecké fakulty UK, Matematicko-fyzikální fakulta UK, Ústav patologie 1. LF UK a VFN či nemocnice sv. Alžběty. Za zmínku stojí i dva blízké kostely, Kostel Panny Marie Sedmibolestné (u alžbětinek) s kaplí svaté Tekly a kostel Nanebevzetí Panny Marie a svatého Karla Velikého na Karlově.  Kostel dal jméno celé ulici, ze západu přiléhající budově někdejšího nalezince a porodnice (nyní alkoholická léčebna) a později nedaleké porodnici u Apolináře.

Kostel svatého Apolináře je římskokatolický farní kostel vystavěný v gotickém slohu ve druhé polovině 14. století z iniciativy krále Karla IV. Nachází se v Apolinářské ulici na návrší zvaném Větrov na Novém Městě v Praze. V současnosti je kostel sídlem římskokatolické farnosti, kterou do roku 2012 spravovala komunita Chemin Neuf. Od roku 2012 farnost je svěřená komunitě Misionářů svatého Karla Boromejského. Budova je chráněna jako kulturní památka České republiky.

The Church of St. Apollinaire is located in New Town in Prague in the street Apolinarska on the hill called Vetrov. This Gothic church was built approximately between years 1360–1390. The church was established by Charles IV in 1362. Nowadays Roman Catholic Church is located here but it was administrated also by the Chemin Neuf community. The church is protected as a cultural heritage since 1958.


Vznik.

Vyskytuje se v řadě minerálních asociací, převážně však vzniklá za vyšších teplotních podmínek. Vzácně je znám jako primární součást magmatitů, hojný je v pegmatitech, skarnech a greisenech. Hydrotermální na žilách Sn-W, Sn-Cu, kyzové žíly Pb-Zn, křemenné žíly se zlatem. Též metamorfní - kyzová stratiformní ložiska, mramory, metamorfované břidlice, ruly.

Morfologie.

Tvoří ploché tabulkovité krystaly, rýhované rovnoběžně s {001}, dlouze či krátce sloupcovité krystaly, též stébelnatý, zrnitý, celistvý. Dvojčatí podle {100} a {001}, na kontaktech či jako penetrační dvojčatí dle {101}, nebo dle {012} vytváří trojčata tvaru hvězdy nebo dvojčata tvaru kříže.

Krystalografie.

Monoklinický minerál, dříve řazen jako ortogonální, bodová grupa 2/m, prostorová grupa P2/c, a=5,744, b=5,675, c=5,785, ß = 112,17°, Z=4, V=174,82.

Vlastnosti.

Fyzikální vlastnosti.

Tvrdost 5,5-6, hustota průměrná 6,07, lom nerovný, nepravidelný, je křehký, štěpnost je zřetelná dle {101}, ojediněle {010}. Po zahřátí je magnetický. Není radioaktivní.

Optické vlastnosti.

Barva ocelově, cínově šedá, v odraženém světle téměř bílý do žluta. Lesk kovový, je opakní. Vryp je šedočerný až černý. Je silně anizotropní (červeno-fialová), slabě pleochroický, luminiscence chybí.

Chemické vlastnosti.

Procentuální zastoupení prvků:

Podobné minerály.

Ze skupiny arsenopyritu je to gudmundit, osarsit, ruarsit.

Parageneze.

Běžně s scheelitem, kasiteritem, pyrrhotinem, pyritem, chalkopyritem, zlatem, křemenem, fluoritem, wolframitem, sideritem.

Získávání.

Jako vedlejší produkt těžby žil Sn-W, Sn-Cu (Cornwall - největší těžba As na konci 19. století) či kyzových ložisek.

Využití.

Ruda arsenu a zlata.

Arsenopyrit je sulfid železa a arsenu. Vzorec je FeAsS. Jako první jej popsal Agricola v roce 1546. Starší český název je kyz arzénový. Jméno je odvozeno od chemického složení minerálu a jeho podobnosti s pyritem. Poprvé bylo použito roku 1847 Ernstem Friedrichem Glockerem. Systematické zařazení podle Strunze je 2/D.22-10, dle Nickel-Strunze 2.EB.20.

Arsenopyrite is an iron arsenic sulfide (FeAsS). It is a hard (Mohs 5.5-6) metallic, opaque, steel grey to silver white mineral with a relatively high specific gravity of 6.1. When dissolved in nitric acid, it releases elemental sulfur. When arsenopyrite is heated, it produces poisonous sulfur and arsenic fumes which can be fatal if inhaled in large quantities. With 46% arsenic content, arsenopyrite, along with orpiment, is a principal ore of arsenic. When deposits of arsenopyrite become exposed to the atmosphere, the mineral will slowly oxidize, converting the arsenopyrite into an iron arsenate, a relatively stable compound. Arsenopyrite is generally an acid consuming sulfide mineral unlike iron pyrite which can lead to acid mine drainage.