Pozadí události.

V lednu 1961 byl Kennedy jmenován Nejvyšším státním zástupcem a v této funkci zůstal až do své rezignace dne 3. září 1964, kdy se rozhodl kandidovat na funkci senátora. Kandidatura byla úspěšná a 3. ledna 1965 usedl do senátorského křesla. S blížícími se prezidentskými volbami v roce 1968 se prezident Lyndon Johnson potýkal se značnými sociálními nepokoji v řadách obyvatelstva. Ve velkých městech probíhaly pouliční nepokoje vyjadřující nespokojenost s Johnsonovými pokusy o prosazení zákonů proti diskriminaci a chudobě. Existoval též silný odpor vůči nadcházejícím plánům na vojenskou intervenci ve Vietnamu. Atentát na Martina Luthera Kinga, který byl spáchán v dubnu 1968, tyto nepokoje ještě více umocnil. Kennedy započal svůj boj o nominaci Demokratické strany na post prezidenta Spojených států 16. března 1968 – čtyři dny poté, co senátor Eugene McCarthy, Kennedyho protikandidát v Demokratické straně, získal během primárek v New Hampshiru značnou procentuální podporu hlasů proti stávajícímu prezidentovi (42 % oproti 49 % Johnsona). O dva týdny později zklamaný Johnson oznámil své rozhodnutí o ukončení své kandidatury na znovuzvolení do funkce prezidenta. O měsíc později viceprezident Hubert Humphrey oznámil svůj úmysl kandidovat na prezidentský post. Humphrey se sice primárek nikdy předtím neúčastnil, avšak v rámci Demokratické strany mohl očekávat značnou podporu demokratických delegátů. Po Kennedyho vítězství v primárkách v Kalifornii a Jižní Dakotě z osudového 5. června 1968, ve kterých porazil stranického protikandidáta Eugena McCartheyho, by se v případě nominace za Demokratickou stranu utkal o prezidentský post s Humphreym. V případě, že by Kennedy nebyl zavražděn, umístil by se se svými 393 hlasy na druhém místě právě za Humphreym. Ten během neúspěšného souboje o prezidentský post s republikánem Richardem Nixonem získal celkem 561 hlasů.

Atentát.

Čtyři hodiny po skončení sčítání hlasů v Kalifornii Kennedy ohlásil své vítězství v primárkách za Demokratickou stranu. Přibližně v 00.15 v noci (5. června), se Kennedy vydal do hotelu Ambassador v losangeleském okrsku Mid-Wilshire, aby se zde setkal s lidmi, kteří jej podporovali v kampani. Toho času byla ochrana tajné služby poskytována pouze prezidentovi, nikoli kandidátům na tento post. Kennedyho tělesná stráž byla zajišťována pouze jedním bývalým agentem FBI Williamem Barrym a dvěma neoficiálními bodyguardy, bývalými profesionálními atlety. Během kampaně se Kennedy často dostával do blízkého kontaktu s lidmi, přičemž bylo běžné, že jej lidé v zápalu emocí objímali nebo se ho snažili dotknout. Jakmile Kennedy skončil svou řeč ke stranickým kolegům, měl v plánu projít konferenční místností a v jiné části hotelu se setkat s dalšími kolegy z kampaně. Jelikož se však kvapem blížily tiskové uzávěrky novin, vyžádali si novináři tiskovou konferenci. Kennedyho pobočník Fred Dutton mu navrhl, aby vynechal další setkání a rovnou prošel přes kuchyni a spižírnu do místnosti pro tisk. Po skončení tiskové konference se Kennedy vydal k východu, načež jej však William Barry zastavil a řekl mu: „Ne, došlo ke změně, půjdeme tudy.“ Barry se společně s Duttonem snažili Kennedymu zajistit volný průchod přes levé létací kuchyňské dveře. Ovšem Kennedy, který byl okamžitě obklopen davem přihlížejících, mylně následoval hotelového portýra Karla Ueckera přes zadní východ.  Uecker držel Kennedyho za pravou ruku a vedl jej přes kuchyň, přičemž mu ji často pustil ve chvíli, kdy si chtěl Kennedy s někým potřást rukou. Uecker a Kennedy procházeli mezi chladicími boxy a plotnami, poté se Kennedy otočil doleva, aby pozdravil uklízeče nádobí Juana Romera. V tu chvíli vyskočil zpoza stolku s podnosy útočník Sirhan Sirhan, odstrčil Ueckera a opakovaně na Kennedyho vystřelil z revolveru.  Poté, co zraněný Kennedy upadl na podlahu, udeřil pracovník ostrahy Bill Barry Sirhana dvakrát do obličeje a kolemstojící svědkové narazili Sirhana na plotnu, což umožnilo jeho zneškodnění a odzbrojení. Sirhanovi se ještě podařilo uvolnit ze sevření, znovu popadl revolver a chtěl znovu vystřelit. Posléze však zjistil, že komora revolveru je prázdná, neboť všechny náboje vystřílel předtím. Barry okamžitě přistoupil ke Kennedymu a jeho hlavu podložil svým kabátem. Později o tomto uvedl: „Okamžitě jsem poznal, že Sirhan střílel z revolveru.22 slabé ráže a tak jsem si pomyslel, že to zranění snad nebude moc vážné, ovšem jakmile jsem uviděl díru v senátorově hlavě, bylo mi všechno jasné.“ K místu se okamžitě začali ze všech směrů prodírat různí reportéři a přispívali tak k ještě většímu chaosu. Když Kennedy ležel zraněný na zemi, začal Romero v šoku kolébat Kennedyho hlavou a do ruky mu položil růženec.  Kennedy se zeptal Romera: „Jsou všichni v pořádku?“ a Romero odpověděl: „Ano, ano, všechno bude v pohodě“. Tento okamžik byl zachycen reportéry časopisu Life Billem Epridgem a "Los Angeles Times" Borisem Yaroem a pořízená fotografie se stala ikonou celé této události. Kennedyho manželka Ethel stála mimo dav okolo stojících lidí a snažila se přivolat nějakou pomoc. Za chvíli byla přivedena ke svému manželovi a klekla si k němu. Otočil svou hlavu a snažil se na svou ženu pohlédnout. Za několik minut dorazila záchranná služba, naložila Kennedyho na nosítka, chvíli poté upadl Kennedy do bezvědomí. Byl přijat v nedaleké nemocnici Central Receiving Hospital, kam již dorazil takřka ve stavu klinické smrti. Jeden z doktorů poplácal Kennedyho po tváři a volal: „Bobe, Bobe“, zatímco druhý prováděl masáž srdce. Jakmile došlo k obnovení srdeční činnosti, půjčili doktoři šokované manželce stetoskop, aby si mohla poslechnout, že srdce jejího manžela opět bije. O 30 minut později byl Kennedy převezen do nemocnice Good Samaritane Hospital, kde byl operován.  Operace začala ve 3.12 v noci a trvala tři hodiny a čtyřicet minut. O deset a půl hodiny později, ve středu v 17.30, oznámil tiskový mluvčí Frank Mankiewicz, že lékaři „dělají, co je v jejich silách, aby zabránili celkovému selhání organismu“; Kennedyho zdravotní stav však zůstal kritický.  Kennedy byl zasažen celkem třemi střelami. Jedna z kulek, vystřelená ze vzdálenosti cca 2,54 cm, prošla jeho pravým uchem a rozmetala úlomky lebeční kosti do mozku. Další dvě střely prošly pravým ramenem, přičemž jedna vyletěla ven hrudí a druhá se zasekla mezi krčními obratli. I přes velkou snahu odstranit úlomky lebky z mozku a vyjmout uvízlou kulku, zemřel Kennedy ve čtvrtek v 01.44, tedy téměř 26 hodin po střelbě. Zanedlouho po útoku, ačkoliv fyzicky nezraněna, se psychicky zhroutila Kennedyho velká obdivovatelka, zpěvačka Rosemary Clooneyová.

Útočník.

Sirhan Sirhan byl silně antisionisticky zaměřeným člověkem, jehož diář, nalezený během vyšetřování, obsahoval mimo jiné větu: „Moje touha odstranit Kennedyho se postupně stává neochvějnou posedlostí. RFK musí zemřít, RFK musí být zabit. RFK musí být zavražděn... RFK musí být zavražděn před 8. červnem 1968.“ Předpokládalo se, že toto datum nebylo zvoleno náhodou, neboť na tento den vycházelo první výročí začátku Šestidenní války mezi Izraelem a jeho arabskými sousedy. Během osobní prohlídky policie našla v Sirhanově peněžence novinový výstřižek s článkem týkajícím se Kennedyho podpory Izraele. Sirhan později uvedl, že poté, co se dozvěděl o této podpoře, začal Kennedyho přímo nenávidět. Později však byla tato teorie o motivu kritizována a označena za příliš zjednodušenou a opomíjející Sirhanovy hlubší pohnutky.  Během soudního procesu se Sirhanovi advokáti snažili poukazovat na jeho sníženou příčetnost, zatímco se jejich klient k činu neustále přiznával a při několika příležitostech na sebe svaloval vinu. Sirhan uvedl, že „Kennedyho zabil s dvacet let se hromadící zlobou,“ ačkoli po svém odsouzení tvrdil, že si na svůj čin vůbec nepamatuje. Soudce však obhajobu na nepříčetnost nepřijal a právníky byla později stažena. Sirhan byl 17. dubna 1969 odsouzen k trestu smrti. Roku 1972 byl tento rozsudek Nejvyšším soudem Spojených států zmírněn na doživotí na základě precedentu California vs. Anderson, který zpochybnil všechny rozsudky smrti vynesené před rokem 1972. V roce 2011 byla Sirhanovi opětovně zamítnuta žádost o podmíněné propuštění a v současnosti pobývá v Nápravném zařízení Richarda J. Donovana v kalifornském okrese San Diego County.

Přítomnost médií na místě činu.

V době střelby vysílal kanál ABC News své volební zprávy, zatímco vysílání stanice CBS již v tu dobu skončilo. Nejčerstvější dění bylo zachyceno až 21 minut po střelbě. Reportéři, kteří se nacházeli poblíž místa činu, měli u sebe pouze diktafony a fotoaparáty, a bezprostřední dění bylo tedy zachycenou pouze na audiopásku a film, bez možnosti zajistit živé vysílání. ABC byla schopna pouze odvysílat strohý fotozáznam události v hotelové kuchyni a na rozdíl od NBC a CBS vysílala veškerý záznam v černobílém obraze. CBS a NBC přibližně dvě hodiny po atentátu odvysílaly barevné záběry z místa činu v kuchyni; tato prodleva byla způsobena nutností čekat na vyvolání filmů v laboratoři.  Reportér Andrew West ze stanice KRKD zachytil na audiopásku dění bezprostředně po střelbě, samotnou střelbu se mu však zachytit nepodařilo. S použitím magnetofonového záznamníku s přídavným mikrofonem též zachytil boj svědků se Sirhanem v hotelové kuchyni, přičemž je na pásce i zřetelně slyšet reportérův výkřik na Rafera Johnsona „Seber tu zbraň, Rafere, seber tu zbraň!“ a též „Chytni mu (Sirhanovi) prsty a klidně mu je zlom, když budeš muset, chytni mu je!“  Během celého následujícího týdne odvysílala NBC celkem 55 hodin záznamu a společně s ABC a CBS zaplnily tyto tři stanice téměř celý svůj vysílací čas informováním o atentátu a dění po něm.

Teorie o atentátu.

Stejně jako tomu bylo u atentátu na Johna Fitzgeralda Kennedyho, i smrt Roberta Kennedyho se stala předmětem rozsáhlých analýz. Několik účastníků oficiálního vyšetřování a jednotlivců vyslovili odlišné mínění na průběh atentátu nebo i zásadní nesouhlas s některými závěry vyšetřovatelů.

Zapojení CIA.

V listopadu byl na televizní stanici BBC odvysílán během programu "Newsnight" film režiséra Shana O'Sullivana, ve kterém byla vyslovena domněnka, že se několik agentů CIA pohybovalo v době atentátu poblíž místa činu. Tři muži, kteří byli zachyceni na fotografiích a filmovém materiálu, byli později svými bývalými kolegy identifikování jako agenti CIA – jednalo se o starší důstojníky, kteří pracovali v hlavní proticastrovské centrále v Miami. Prvním z nich byl velitel operací David Morales, dále pak velitel námořních operací Gordon Campbell a velitel oddělení pro psychologický boj George Joannides.  Film navíc obsahoval interview s Moralesovým bývalým tajemníkem Robertem Waltonem, který jej prý slyšel říkat větu: „Byl jsem zrovna v Dallasu, když se nám podařilo dostat toho zkurvysyna a taky jsem byl v Los Angeles, když jsme dostali toho malýho bastarda“. O'Sullivan též uvedl, že CIA odmítla podat jakékoliv vyjádření týkající se výše uvedených agentů. V pořadu bylo též řečeno, že Morales byl znám svou hlubokou zlostí vůči Kennedyům kvůli fiasku během invaze v Zátoce Sviní.  Na základě dalších výzkumů O'Sullivan později natočil další dokument "RFK musí zemřít". Film zpochybňuje některé dřívější závěry, například osoba Gordona Cambpella měla být ve skutečnosti Michaelem D. Romanem, již zesnulým zaměstnancem Bulova Watch Company, který se v době atentátu pohyboval v hotelu Ambassador.

Druhý střelec.

Charakter zranění na Robertově těle napovídá, že útočník stál při střelbě za ním, někteří svědci ovšem uvedli, že Sirhan stál čelem k němu. Vzniklo tedy podezření, že fatální zásah hlavy byl způsoben jiným střelcem, tato teorie byla navíc podpořena patologem Thomasem Noguchim. Někteří další svědci si vzpomněli, že jak se Sirhan blížil, otočil se právě Kennedy doleva, aby si s někým potřásl rukou a Sirhanovi tak nastavil svůj pravý bok. V roce 2008 bylo zveřejněno svědectví Johna Pilgera, který je také přesvědčen, že na Kennedyho musel střílet další střelec. Během nového prošetřování případu v roce 1975 nařídil Nejvyšší soud Spojených států, aby byla provedena speciální rekonstrukce útoku, která by měla prověřit možnost útoku druhého střelce. Odborníci pověření tímto úkolem však ve svém závěru vyslovili názor, že žádný ze svědků neposkytl žádný dostatečně důvěryhodný důkaz potvrzující tuto teorii.  V roce 2008 byly audiozáznamy opětovně prozkoumány novinářem Stanislawem Pruszynskim, který se ve svých závěrech opírá o názor forenzního detektiva Philipa van Praaga. Van Praag tvrdí, že na audiozáznamech je slyšet celkem třináct výstřelů, Sirhanův revolver však měl zásobník pouze na osm nábojů. Ačkoliv tento závěr silně podporuje hypotézu o druhém střelci, jiný průzkum potvrdil, že bylo vystřeleno skutečně jen osm ran. V červnu 2012 se odhodlala vystoupit jako svědek Nina Rhodes-Hughes, podle jejíž výpovědi bylo vypáleno „mezi 12 a 14 výstřely“ ze dvou zbraní, střílejících z dvou různých pozic. Sirhan Sirhan měl stačit vypálit 2 až 3 výstřely, než byl okolními lidmi zpacifikován, a druhá ze zbraní pálila i poté.

Dozvuky události a odkaz.

Po provedené pitvě bylo Kennedyho tělo převezeno do katedrály svatého Patrika v New Yorku, přičemž se s ním až do pohřbu 8. června přišly naposledy rozloučit tisíce lidí. Jeho bratr Ted Kennedy se s ním rozloučil slovy:  Po tomto atentátu vydal Kongres Spojených států amerických nařízení, že všichni prezidentští kandidáti musí být napříště chráněni tajnou službou. Ostatním kandidátům na prezidenta (v roce 1968) byli na přímý příkaz prezidenta Johnsona přiděleni agenti tajných služeb.

Volby v roce 1968.

Ve chvíli své smrti byl Kennedy, co se týče podpory delegátů, za svým rivalem Humphreym, což ovšem mnohé neodradilo od domněnky, že by Kennedyho vítězství v kalifornských primárkách znamenalo i jeho celkové vítězství. Primárky se totiž toho roku konaly pouze ve třinácti státech a mnozí delegáti by se tedy mohli dle svého uvážení rozhodnout pro Kennedyho. Někteří historikové se domnívají, že Kennedyho všestrannost a charisma by mu téměř jistě zajistily jeho nominaci Demokratickou stranou. Historik Michael Beschloss a dopisovatel deníku "The New York Times" Tom Wicker se však domnívají, že by souhrn těchto vlastností Kennedymu k nominaci nestačil. Viceprezident Humphrey, který byl nakonec za Demokratickou stranu nominován, prohrál velmi těsným rozdílem s republikánem Richardem Nixonem.

Odraz události v kultuře.

Atentátem na Roberta Kennedyho bylo inspirováno několik knih a celovečerních filmů. Jedním z nich je film od režiséra Emilia Esteveze z roku 2006, který se v České republice objevil pod názvem "Bobby (atentát v Ambassadoru)". Tento film zachycuje fiktivním způsobem poslední hodiny před atentátem a rozebírá osudy i starosti jednotlivých postav, které se v osudný okamžik staly svědky atentátu v hotelu Ambassador. Je v něm rovněž využita řada autentických archivních záběrů, které zachycují Kennedyho předvolební kampaň, některé vybrané veřejné projevy a taktéž bezprostřední dění v době atentátu.  Dalším známým celovečerním filmem je "RFK" z roku 2002 od režiséra Roberta Dornhelma, který mapuje posledních pět let Robertova života. Děj filmu začíná roku 1963 v okamžiku smrti jeho bratra, Johna Kennedyho a končí Robertovou smrtí v hotelu Ambassador roku 1968. Film vypráví o Robertově traumatu z bratrovy smrti, o úspěšné snaze vystoupit z jeho stínu a o jeho úspěšné kampani pro primárky za Demokratickou stranu.  Roku 2003 byl ve společné koprodukci Francie, Austrálie, Dánska a Švédska natočen dokumentární film s názvem "Bob Kennedy - muž, který chtěl změnit Ameriku". Film byl režírován Patrickem Jeudym a zaobírá se otázkou „co udělali John a Robert Kennedyovi tak špatného, že museli být oba v rozmezí pěti let nemilosrdně zavražděni?!“ Dokument též hovoří o naději, se kterou Američané po smrti JFK vzhlíželi k Robertu Kennedymu, přičemž tyto naděje spolu s jeho násilnou smrtí vyhasly.  Ke knihám v českém jazyce, z nichž lze získat podrobnější informace o atentátu a osobě Roberta Kennedyho, patří např. "Dynastie Kennedyů" od Stanislava Budína nebo kniha s názvem "Kennedyové" od Jindřicha Volka.

Atentát na Roberta Francise Kennedyho, senátora Spojených států amerických, byl spáchán 5. června 1968 v kalifornském Los Angeles v hotelu Ambassador. Robert Kennedy byl vážně postřelen třemi ranami z revolveru během oslav svého vítězství v kalifornských primárkách; i přes veškerou lékařskou péči následkům svých zranění dne 6. června podlehl. Zraněno bylo i dalších pět členů z Demokratické strany a také reportér "ABC News". Útočníkem byl čtyřiadvacetiletý palestinský imigrant Sirhan Sirhan, který si za tento čin stále odpykává trest odnětí svobody (2009). Jelikož se v době atentátu na místě nacházelo mnoho reportérů, byl tento čin zachycen na audiopásku a dění poté i na film.

On June 5, 1968, presidential candidate Robert F. Kennedy was mortally wounded shortly after midnight at the Ambassador Hotel in Los Angeles. Earlier that evening, the 42-year-old junior senator from New York was declared the winner in the South Dakota and California presidential primaries in the 1968 election. He was pronounced dead at 1:44 a.m. PDT on June 6, about 26 hours after he had been shot.


Raná léta.

Johann Nikolaus Dreyse se narodil jako syn zámečnického mistra Johanna Christiana Dreyseho a Susanny Catheriny Dreyseové (roz. Fleischmannové).  Školní léta (1794 – 1802) strávil v Sömmerdě a v letech 1802-1806 se zde vyučil zámečníkem. Roku 1806 odešel na zkušenou, pracoval mimo jiné v Altenburgu a v Drážďanech jako zámečník.  V roce 1809 přijel do Paříže, kde se v dílně švýcarského puškaře Samuela Johannese Paulyho podílel na vývoji pušky zadovky. Paulyho zadovka měla odklopný závěr, který však byl komplikovaný a náchylný k poruchám. Z této konstrukce Dreyse později čerpal inspiraci pro svou práci.  Po pádu Paříže a jejím obsazení spojenci, odjel Pauly 5. 4. 1814 do Londýna a Dreyse se vrátil do Sömmerdy, kde začal pracovat v otcově dílně, a kde také složil své mistrovské zkoušky. Po otcově smrti v roce 1815 převzal jeho zámečnictví a roku 1821 založil se společníkem, kupcem Cronbieglem, železářství „"Dreyse & Cronbiegel-Collenbusch"“. Roku 1824 zkonstruoval nový typ měděné zápalky (roznětky) pro perkusní zbraně, který si díky své vynikající kvalitě získal výbornou pověst.

Vznik jehlovky.

Po problémech s Paulyho závěrem se Dreyse opět zaměřil na pušky předovky, u kterých chtěl zrychlit proces nabíjení. Armádní pušky se tehdy nabíjely pomocí „patron“, papírových válečků, které obsahovaly přesně odměřenou dávku střelného prachu, potřebnou pro jeden výstřel, ucpávku a projektil. Střelec při nabíjení roztrhl patronu zuby, vyňal projektil s ucpávkou, vsypal do hlavně dávku střelného prachu, zbytek obalu zahodil, vložil projektil a ucpávku a nabijákem vše zatlačil na dno hlavně. Nakonec nasadil na piston (krátkou trubičku na kterou dosedal bicí palec kohoutu a jejíž dutina vedla do zadní části hlavně, prachové komory) čepičkovou zápalku (roznětku), které se nosily odděleně, a zbraň byla připravena ke střelbě.  Dreyse se rozhodl vkládat patrony do hlavně celé. Roku 1826 vyvinul jednotný náboj s papírovou nábojnicí, do které umístil doprostřed mezi střelný prach a projektil zápalku, jejíž iniciaci vyřešil bicím mechanizmem, jehož součástí byla dlouhá tenká jehla (odtud název „jehlovka“). Ta po stisknutí spouště vnikla do hlavně, prošla vrstvou střelného prachu a došlo k „nápichu“ zápalky. Systém fungoval, skýtal však jedno výrazné nebezpečí – pokud totiž střelec po výstřelu opomněl stáhnout bicí mechanizmus do zadní polohy, zůstala jehla vsunuta do hlavně a v okamžiku, kdy byl následující náboj dotlačen nabijákem na až dno, napíchl se na jehlu a došlo k nechtěné iniciaci zápalky a následnému výstřelu, a to právě v okamžiku, kdy byl v hlavni nabiják a ruka střelce před jejím ústím.  Když se takto sám Dreyse už podruhé těžce zranil, uvědomil si, že „tudy cesta nevede“, a zaměřil se na jiný způsob nabíjení. Zkonstruoval válcový závěr, náboj se pak vkládal do hlavně zadem, přičemž způsob iniciace zápalky a odpalu náboje zůstal stejný. Patent na tuto konstrukci získal Dreyse roku 1828.  V roce 1830 absolvoval značný počet jeho jehlovek zkoušky způsobilosti před pruskou vojenskou zkušební komisí v Berlíně. Zkoušky proběhly úspěšně, nová jehlovka však byla do výzbroje pruské armády přijata až roku 1840. Z důvodu utajení pod názvem „"lehká perkusní puška"“ (označení „"jehlovka vzor 1841"“ – se oficiálně používalo až od r. 1855). Dreyse spolu se zakázkou na prvních 60 000 pušek získal i státní dotaci na výstavbu „"Gewehrfabrik Nikolaus Dreyse"“, továrny na výrobu zbraní a munice. Samotná výroba pak byla zahájena roku 1841. V roce 1863 již bylo dodáno 300 000 pušek a odpovídající množství munice.  Dreyseho jehlovky byly poprvé použity v dánsko-německé válce v roce 1864, kde po boku Prusů bojovala i rakouská armáda a její vojáci tak měli příležitost se s těmito zbraněmi seznámit. Palebná síla zadovek se pak v plné míře projevila v Prusko-rakouské válce v roce 1866, především pak v bitvě u Hradce Králové 3. 7. 1866 kde jehlovky velkou měrou napomohly pruskému vítězství.  Dreyse zkonstruoval také pušku používající výbušné střely – avšak poté, co roku 1868 vstoupila v platnost Petrohradská deklarace, která zakazovala, aby střely s hmotností menší než 400 g, používané pro vojenské účely, obsahovaly zápalné nebo výbušné látky, pozbyla tato zbraň jakýkoli smysl pro vojenské použití.  22. března 1864 byl Dreyse za své zásluhy pruským králem povýšen dědičně do šlechtického stavu.  9. 12. 1867 Johann Nikolaus von Dreyse, umírá v rodné Sömmerdě na zápal plic.  Dreyseho syn Frantz pokračoval v podnikatelské činnosti v podniku svého otce, ztratil však rozhodující vliv na vojenskou oblast, v níž převzal vůdčí pozici Paul Mauser, když německá armáda přijala roku 1871 do výzbroje jeho pušku „"Infanterie-Gewehr 71"“. Frantzův syn nakonec roku 1901 prodal podnik firmě Rheinmetall ("Rheinische Metallwaren- und Maschinenfabrik").

Dreyseův pomník.

V roce 1909 byl v Sömmerdě vybudován pomník, který je kombinací pomníku puškaři a památníku na války z let 1864, 1866 a 1870/ 71. Je dílem sochaře Wilhelma Wandschneidera.

Johann Nikolaus von Dreyse (20. listopadu 1787, Sömmerda - 9. prosince 1867 tamtéž) byl německý puškař a podnikatel, který proslul jako konstruktér tzv. pušky jehlovky, kterou v roce 1840 zavedla do své výzbroje pruská armáda.

Johann Nicolaus von Dreyse (20 November 1787 – 9 December 1867) was a German firearms inventor and manufacturer. He is most famous for submitting the Dreyse needle gun in 1836 to the Prussian army, which was adopted for service in December 1840 as the "Leichte Perscussions-Gewehr M 1841" – a name deliberately chosen to mislead about the rifle's mechanism – later renamed Zündnadelgewehr M 1841 in 1855.


Plavidla.

Lehké křižníky této třídy byly projektovány jako reakce na stavbu francouzských „supertorpédoborců“ tříd "Le Fantasque" a "Mogador". Měly se vyznačovat vysokou rychlostí a novými 135mm kanóny. Roku 1939 byla zahájena stavba celkem 12 jednotek této třídy. Jejich stavbu však zásadně zkomplikovalo vypuknutí války. V červnu 1940 byly práce na čtyřech plavidlech ("Claudio Druso", "Claudio Tiberio", "Paulo Emilio" a "Vipsanio Agrippa") zastaveny a jejich trupy byly sešrotovány. "Ulpio Traiano" navíc v lednu 1943 potopily britské miniponorky "Chariot". Do italské kapitulace v září 1943 byly dokončeny pouze křižníky "Attilio Regolo", "Pompeo Magno" a "Scipione Africano". Rozestavěné křižníky "Caio Mário", "Cornelio Sulla", "Ottaviano Augusto" a "Giulio Germanico" po italské kapitulaci ukořistili Němci. V dalším průběhu války byla všechna čtyři rozestavěná plavidla potopena. Jediný "Giulio Germanico" byl po válce vyzdvižen a pro italské námořnictvo dokončen jako "San Marco" (D 563).  Jednotky třídy "Scipione Africano":

Konstrukce.

Křižníky téměř postrádaly pancéřování, které chránilo pouze dělové věže (20 mm) a můstek (15 mm). Hlavní výzbrojí bylo osm nových 135mm kanónů modelu 1938, které měly dostřel 19 600 metrů a kadenci šest ran za minutu. Doplňovalo je osm 37mm kanónů, osm 20mm kanónů a osm 533mm torpédometů. Dále unesly až 130 min. Pohonný systém tvořily čtyři kotle a dvě turbíny o výkonu 110 000 hp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 40 uzlů. Dosah byl 3000 námořních mil při rychlosti 25 uzlů.

Modifikace.

V srpnu 1948 Francie získala křižníky "Châteurenault" (D 606, ex "Attilio Regolo") a "Guichen" (D 607, ex "Scipione Africano"). V letech 1948–1953 sloužily v původní podobě a následně byly přestavěny na vlajkové lodě torpédoborců třídy "T 47" a "T 53". Změněny byly nástavby, výzbroj i elektronika. Instalovány byly radary DRBV 20A, DRBV 11, DRBC 11 a dva DRBC 31. Novou výzbroj tvořilo šest 105mm kanónů ve dvoudělových věžích, deset 57mm kanónů ve dvoudělových věžích a dvanáct 550mm torpédometů. Zhoršila se přitom stabilita obou plavidel. Později byla demontována jedna věž se 105mm kanóny a polovina torpédometů.  Itálie roku 1951 vrátila do služby křižníky "San Giorgio" (D 562, ex "Pompeo Magno") a "San Marco" (D 563, ex "Giulio Germanico"). V letech 1953–1955 byla obě plavidla modernizována, například dostala americkou výzbroj a elektroniku. Novou výzbroj představovalo šest 127mm kanónů ve dvoudělových věžích (jedna na přídi a dvě na zádi), jeden 305mm vrhač hlubinných pum Menon před můstkem, dvacet 40mm kanónů a dva spouštěče hlubinných pum.  V letech 1963–1965 byl "San Giorgio" přestavěn na cvičnou loď. Nástavby byly upraveny a elektronika modernizována. Na palubě bylo ubytováno až 130 kadetů. Jeho novou výzbroj tvořily čtyři 127mm kanóny, tři 76,2mm kanóny OTO Melara, jeden 305mm vrhač raketových hlubinných pum Menon a dva trojhlavňové 324mm torpédomety. Zároveň byl instalován nový pohonný systém koncepce CODAG. Sestával ze dvou plynových turbín Tosi Metrovick G6 o celkovém výkonu 15 000 shp a čtyři dieselů Fiat-Tosi o celkovém výkonu 16 000 bhp. Ekonomický rychlost na diesely byla 20 uzlů, nejvyšší pak 28 uzlů.

Třída Capitani Romani byla třída italských lehkých křižníků. Křižníky byly navrženy jako odpověď na stavbu francouzských „supertorpédoborců“ tříd "Le Fantasque" a "Mogador". Měly vysokou rychlost, minimální pancéřovou ochranou a byly vyzbrojeny novými 135mm kanóny. Celkem bylo roku 1939 rozestavěno 12 křižníků této třídy, přičemž do italské kapitulace v roce 1943 se podařilo dokončit tři a po válce ještě čtvrtý. Stavba ostatních byla zrušena, nebo byly před dokončení zničeny. Dvě přeživší plavidla po válce provozovalo italské námořnictvo a dvě získala Francie v roce 1948. Všechny byly výrazně modernizovány a klasifikovány jako torpédoborce. Poslední byl vyřazen roku 1980.

The Capitani Romani class (literally "Roman Captains") was a class of light cruisers acting as flotilla leaders for the Italian navy. They were essentially designed to outrun and outgun the large new French destroyers of the and classes. Twelve hulls were ordered in late 1939, but only four were completed, just three of these before the Italian armistice in 1943. The ships were named after prominent Ancient Romans.


Lékařské použití.

Při klinickém použití způsobuje fenmetrazin menší nervozitu, hyperexcitabilitu, euforii a nespavost než amfetaminy. Nemá tendenci zvyšovat tepovou frekvenci tolik, jako jiná stimulancia V Evropě byl fenmetrazin uveden do klinického užívání v roce 1954. Kvůli poměrně malým vedlejším účinkům je dobře tolerován dětmi, jak zjistila jedna studie. Ve studii účinnosti redukce váhy mezi fenmetrazinem a dextroamfetaminem byla zjištěna mírně vyšší účinnost fenmetrazinu.  I když výrobci tvrdili, že „je výjimečně bezpečný a s překvapivě nízkým výskytem vedlejších účinků“, objevila se během let hlášení o psychotických reakcích amfetaminového typu.

Farmakologie.

Účinek fenmetrazinu je založen na uvolňování noradrenalinu a dopaminu v centrálním nervovém systému.  Po orální aplikaci se okolo 70 % látky vyloučí z těla během 24 hodin. Kolem 19 % je vyloučeno v nezměněném stavu, zbytek jako různé metabolity.  Při pokusech na potkanech bylo zjištěno, že po podkožním podání jsou oba optické izomery fenmetrazinu rovnocenně účinné ve snižování příjmu potravy, ale při orální aplikaci je účinnější izomer levo (levotočivý). Ve smyslu centrální stimulace je však izomer dextro (pravotočivý) přibližně čtyřikrát účinnější při obou způsobech aplikace.

Zneužívání.

Někdo se domnívá, že fenmetrazin má větší potenciál pro vznik závislosti než amfetaminy. V mnoha zemích byl zneužíván, například ve Švédsku. Když došlo v 50. letech ve Švédsku k rozmachu zneužívání stimulancií, závislí preferovali fenmetrazin před amfetaminem a metamfetaminem, protože byl považován za skvělou drogu. V autobiografickém románu "Rush" (Opojení) popisovala autorka Kim Wozencraft nitrožilně aplikovaný fenmetrazin jako nejeuforičtější a nejvíce „prosexuální“ stimulancium, jaké užívala.  Fenmetrazin byl v roce 1959 ve Švédsku klasifikován jako narkotikum a v roce 1965 zcela stažen z trhu. Nejdříve byla nelegální poptávka uspokojována pašováním z Německa, později ze Španělska a Itálie. V první fázi se pašovaly tablety Preludinu, ale pašeráci záhy přešli na surový fenmetrazinový prášek. Nakonec převládl coby zneužívané stimulancium amfetamin, protože byl snáze dostupný.  Fenmetrazin užívali na počátku své kariéry i členové Beatles. Známým uživatelem byl Paul McCartney. McCartney začal svůj vstup do světa drog v německém Hamburku. Beatles museli hrát dlouhé hodiny a často dostávali "Prellies" (tablety Preludinu) od uklízečky, která jim uklízela pokoje, od německých zákazníků nebo od Astrid Kirchherr, (jejíž matka je kupovala). McCartney si vzal obvykle jednu tabletu, ale John Lennon si často bral čtyři nebo pět. Jak je u zneužívání stimulačních drog obvyklé, bylo užívání Preludinu členy skupiny popisováno jako řešení potřeby zůstat vzhůru a pokračovat v práci, místo pouhého rozhodnutí být v náladě.

Fenmetrazin je sympatomimetické stimulans centrálního nervového systému. V minulosti se prodával jako anorektikum pod obchodní značkou "Preludin". Přípravek Preludin byl již stažen z trhu. Nejprve byl nahrazen slabším analogem fendimetrazinem (přípravek "Bontril"), ten se však nyní předepisuje jen zřídka, kvůli problémům se zneužíváním.

Phenmetrazine (INN, USAN, BAN) (brand name Preludin, and many others) was a stimulant drug that was previously used as an appetite suppressant, but has since been withdrawn from the market. The drug had been widely abused. It was initially replaced by its analogue phendimetrazine (under the brand name Prelu-2) which functions as a prodrug to phenmetrazine, but now it is rarely prescribed, due to concerns of abuse and addiction. Chemically, phenmetrazine is a substituted amphetamine with a morpholine ring.


Život.

Narodil se v Treuenbritzen v Braniborsku v rodině obchodníka. Ve 14 letech odešel na studia do Wittenberku, kde měl krátkou příležitost slyšet Lutherova kázání. Po studiích v Magdeburgu a Frankfurtu získal titul magistra svobodných umění na univerzitě v Královci, kde pak nějaký čas pracoval jako knihovník. Roku 1553 se vrací do Wittenberku studovat teologii u Philippa Melanchthona, kterého záhy začal zastupovat při některých přednáškách. Následujícího roku byl ordinován J. Bugenhagenem ke službě v církvi a nastoupil jako spolupracovník k superintendentovi Joachimu Mörlinovi v Braunschweigu. Vedle oblasti teologie působil rovněž významným způsobem jako organizátor církevního života. Roku 1567 nahradil Mörlina na postu superintendenta a podílel se na sepsání "Corpus Doctrinae Prutencium", které bylo důležitým předstupněm na cestě k Formuli svornosti. Tu spolu s dalšími theology vytvořil roku 1577, čímž byl završen kánon lutherských „symbolických knih“ – autoritativních doktrinálních spisů, vydaných r. 1580 jako Kniha svornosti. Zemřel v Braunschweigu r. 1586.

Dílo.

K nejdůležitějším spisům, které Chemnitz publikoval na poli teologie, patří:  Vedle těchto textů Chemnitz napsal řadu dalších dogmatických, apologetických, devocionálních a jiných děl.

Význam.

Chemnitz je přelomovou osobností, stojící na hranici reformace a poreformační lutherské orthodoxie. Významnou měrou přispěl ke stabilizaci a hlubšímu propracování lutherské věrouky, ať už prací na Formuli svornosti urovnávající vnitrocírkevní teologické spory, nebo polemickými diskusemi s římskokatolickými (zejména jezuitskými) a reformovanými teology. Jako první formuloval specificky lutherskou nauku o communicatio idiomatum (o vzájemném sdílení idiomat neboli vlastností Božské a lidské přirozenosti v jedné Kristově osobě), a sice ve spisu "De duabus naturis in Christo" z r. 1571.

Martin Chemnitz (9. listopadu 1522 – 8. dubna 1586) byl předním teologem a církevním představitelem 2. generace luteránů. V lutherské tradici je znám jako "Alter Martinus", „druhý Martin“: "Si Martinus non fuisset, Martinus vix stetisset" („kdyby nebylo Martina [Chemnitze], Martin [Luther] by neobstál“).

Martin Chemnitz (9 November 1522 – 8 April 1586) was an eminent second-generation German, Evangelical Lutheran, Christian theologian, and a Protestant reformer, churchman, and confessor. In the Evangelical Lutheran tradition he is known as "Alter Martinus," the "Second Martin": "Si Martinus non fuisset, Martinus vix stetisset" ("If Martin [Chemnitz] had not come along, Luther would hardly have survived") goes a common saying concerning him. He is listed and remembered in the Calendar of Saints and Commemorations in the Liturgical Church Year as a pastor and confessor in the "Lutheran Book of Worship" (1978) and subsequent "Evangelical Lutheran Worship" (2005) used by the Evangelical Lutheran Church in America.


Pozadí.

Systém EFT vytvořil Gary Craig v polovině 90. let a je zamýšlen jako zjednodušení systému Rogera Callahana - TFT (Terapie mentálního pole). Craig a Callahan spolu pracovali na začátku 90. let. V roce 1993 byl Craig první osobou, kterou Callahan vycvičil ve své nejrozvinutější technice známé jako Hlasová technika (Voice Technology). Craig díky své praxi zjistil, že pořadí bodů při ťukání není důležité, a tím ztratila smysl i řada dalších speciálních procedur. Tím pádem byl Callahanův systém velmi zjednodušen.

Teorie.

Zastánci EFT tvrdí, že tato technika pomáhá v takových psychických a tělesných stavech jako jsou deprese, úzkost, posttraumatická stresová porucha, celkový stres, závislosti a fobie. Někteří praktici EFT též pokládají tuto techniku za účinnou i u roztroušené sklerózy a dokonce u "všeho od rýmy k rakovině". Základní schema EFT zahrnuje soustředění se na negativní vzpomínku nebo emoci a současné ťukání špičkami prstů na sérii dvanácti bodů na těle, které mají korespondovat s meridiány používanými v tradiční čínské medicíně. Kromě těchto 12 bodů se používají další body se speciálním určením, a to "karate bod", "9-gamut" a bod v horní části hrudníku ("sore spot").  Podle teorie vznikají negativní emoce ve třech fázích: 1) dojde k negativní (nepříjemné) zkušenosti, 2) na jejím základě vzniká negativní emoce, která vede ke změnám uvnitř těla a to má za následek 3) postižení energetického systému. Z tohoto důvodu nestačí ťukat pouze na negativní vzpomínku, nýbrž je nutné soustředit se i na emoce s ní spojené - jen tak může dojít ke změnám v energetické nerovnováze.  Hlavní rozdíl mezi TFT a EFT nespočívá v principu, ale ve způsobu aplikace. V TFT má každý problém svoji specifickou sekvenci bodů (tzv. algoritmus). Tato sekvence je volena na základě svalového testu, které se též používá v kineziologii.  Naproti tomu v EFT není sekvence důležitá, a proto není ani potřeba specifický algoritmus pro každý problém. V EFT se používá jednotný postup pro všechny problémy a není třeba ani svalový test. Pro vyřešení konkrétního problému by z oněch 15 bodů stačilo jen několik, ale protože i tak je celkový počet bodů malý, nemá smysl zjišťovat, které body jsou důležité.

Efektivita.

EFT bylo zkoumáno několika stovkami studií, níže jsou příklady tří z nich. Žádná kvalitní empirická studie nicméně nikdy efektivitu EFT nepodpořila.  1. studie: Wells et al. První studie, publikovaná roku 2003 v Journal of Clinical Psychology (indexován v MEDLINE databázi) a financována Association for Comprehensive Energy Psychology, zahrnovala 35 pacientů s fobií na malá zvířata. Tito pacienti podstoupili jedno sezení EFT. Autoři studie dospěli k závěru, že EFT může pomoci v redukci fobií na malá zvířata během jednoho sezení, nicméně kvůli metodologickým omezením nebylo možno studii jednoznačně uzavřít.  2. studie: Waite a Holder Druhá studie, publikovaná téhož roku v The Scientific Review of Mental Health practice (indexován v PsycInfo databázi), byla vedena na 119 univerzitních studentech, kteří trpěli fobiemi. Tato studie porovnávala čtyři skupiny. První skupina podstoupila jednu EFT terapii, druhá skupina také, lišila se od první pouze tím, že místo standardních bodů byly použity body na paži. Třetí skupina se lišila v tom, že zde nebyly ťukány body na studentech, ale na hračce (panence) a čtvrtá skupina neťukala vůbec, měla pouze za úkol vyrobit si hračku. Účastníci studie vyjádřili své pocity na SUDS škále před a po EFT sezení.  První tři skupiny dosáhly signifikantně lepšího efektu než čtvrtá skupina, nicméně mezi všemi třemi skupinami, jejichž účastníci ťukali, nebyly výraznější rozdíly. To znamená, že skupina, která ťukala na panenku, měla stejné výsledky jako skupiny, které ťukaly na tělo. Na základě tohoto zjištění dospěli autoři studie k závěru, že teorie, podle které je účinek EFT založen na stimulaci systému meridiánů, je nespávná.  3. studie: Rowe Třetí studie byla publikována roku 2005 v Counseling and Clinical Psychology (neindexován ani v PsycINFO ani v MEDLINE). Byl při ní využit dotazník SCL-90-R pro zhodnocení psychické nepohody (distress), který vyplnilo 102 účastníků účastnících se EFT workshopu. Dotazníky byly vyplněny před sezením, po sezení a šest měsíců po workshopu. Při srovnání dotazníků od všech skupin se ukázalo, že došlo k signifikantnímu poklesu nepohody všech sledovaných aspektů. Jelikož ale nebyla přítomna kontrolní skupina, nebylo možné odlišit výsledek od placebo efektu.

Kritika.

EFT byla v magazínu Skeptical Inquirer označena za pseudovědu zejména z důvodu spoléhání se na nepotvrzený mechanismus účinku, agresivní propagaci přes internet atd. Gary Craig, který systém EFT vytvořil, tvrdí, že ťukáním na tělo dochází ke změnám v meridiánech. Existuje mnoho bodů používaných v akupunktuře a nezahrnutých do EFT, jejichž stimulace může mít dosud neprozkoumaný nebo náhodný efekt. Tím se stává podle skeptiků EFT metodou netestovatelnou vědeckými metodami a tím i pseudovědou. Tento argument je také podpořen studií Waitea a Holdera, kteří prokázali účinnost i při ťukání na panence. Waite a Holder proto tvrdí, že účinky EFT jsou spíše než na práci s energií založeny na charakteristikách, které EFT sdílí s jinými metodami čínské medicíny. V novějším článku v Guardianu navrhují autoři (novináři), že samotné ťukání na body má hlavní význam spíše v tom, že odvrací pozornost od traumatizujícího zážitku a tím vede k úlevě. Během ťukání pak klient opakuje po terapeutovi krátkou připomínací frází, aby se zaměřil zpět na problém.  Dle průzkumu, který mezi 101 náhodně vybranými odborníky APA provedl John Norcross, jde o pravděpodobně zdiskreditovanou metodu léčby.

Emotional Freedom Techniques neboli doslova Techniky emoční svobody (či spíše "Techniky pracující na principu uvolnění emocí") jsou alternativní psychoterapeutické techniky postavené na teorii, že negativní emoce jsou způsobeny poruchou v energetickém poli těla (nebo ji naopak vyvolávají). Pomocí lehkého ťukání na akupunkturní body při současné koncentraci na své pocity dochází ke změnám v energetickém systému a k jeho navrácení zpět do stavu rovnováhy. EFT nicméně nemá žádné zdravotní benefity nad rámec placebo efektu. Celkově je EFT považována za pseudovědeckou a její podstatu je možné vysvětlit na základě metod klasické psychologie spíše než na základě energie meridiánů.

Emotional Freedom Techniques (EFT) is a form of counseling intervention that draws on various theories of alternative medicine including acupuncture, neuro-linguistic programming, energy medicine, and Thought Field Therapy (TFT). It is best known through Gary Craig's "EFT Handbook", published in the late 1990s, and related books and workshops by a variety of teachers. EFT and similar techniques are often discussed under the umbrella term "energy psychology".


Život.

Byl synem mlynáře v hrabství Suffolk. John se narodil jako čtvrté dítě Goldinga a Ann Constableových, novorozeně však bylo velmi slabé a těžce dýchalo, dokonce se vyskytly obavy, že nepřežije. Ty se ale nakonec nepotvrdily a John rychle vyrostl ve zdravé dítě. Ačkoli byl až druhým nejstarším synem, jeho starší bratr byl mentálně zaostalý, proto měl právě John v budoucnu převzít po otci obchod s moukou. V sedmi letech byl poslán na soukromou školu, již po půlroce se však vrátil ztýraný a nešťastný, rodiče ho tedy zapsali jako externistu na škole v East Bergholtu. John nakonec studoval až do svých sedmnácti let a když definitivně opustil školu, již několik let se věnoval malování. Často se procházel podél toku řeky Stour i po okolních vsích a vracel se s deskami plnými skic. O Johnův rozvoj se také velmi zasloužili jeho rodiče, kteří jeho talent horlivě podporovali. Právě díky nim se John v roce 1794 setkal se sirem Georgem Beaumontem - zkušeným znalcem, sběratelem a amatérským malířem. Mezi nimi poté vzniklo hluboké přátelství, Beaumont mladého malíře velmi podporoval v další tvorbě a jeho prostřednictvím se John setkal s díly Thomase Girtina i Clauda Lorraina, kteří nadále jeho tvorbu značně ovlivnili. Cestoval také s otcem do Londýna, kde se setkával s dalšími umělci a dostával od nich cenné rady. Malování však mu bylo jenom koníčkem, protože musel pomáhat otci s podnikáním.  V roce 1799 se John Constable konečně rozhodl pro studium umění v Londýně, kde byl také přijat jako stážista do Royal Academy. Na živobytí mu stále přispívali rodiče. Bydlel v třípokojovém bytě, rušný a barevný život velkoměsta však Constabla nepřitahoval. Neztratil zájem o anglický venkov, který mu poskytoval klid, samotu i předlohu pro svá díla. Rád a často cestoval, v roce 1806 se dostal až na severozápad Anglie (známá jezerní oblast), kde objevil úplně novou krajinu. Jeho technika začala být stále osobitější a začaly přicházet také první zakázky na portréty a části oltářů, ty mu však přinášely jen malý výdělek. Již pravidelně vystavoval v Salónu Královské Akademie (poprvé v roce 1802), jeho tvorba však byla kritiky i veřejností většinou přehlížena.  V roce 1809 se John setkal se svou budoucí manželkou Marií Bicknellovou. Trvalo však 7 dlouhých let než došlo k uzavření manželského svazku, její rodiče byli již od začátku proti vztahu dcery s venkovským malířem a neváhali ji vydědit, když se milenci dál setkávali tajně. John však byl velice vytrvalý a nakonec se v roce 1816 tajně s Marií oženil. Mezitím oba jeho rodiče zemřeli a mlýny převzal Johnův mladší bratr Abram. John z nich dostával každoroční rentu 200 liber.  Se svou ženou se v prosinci roku 1817 odstěhoval do Londýna a tam také přišlo na svět první z jejich sedmi dětí. Další pak následovaly téměř pravidelně rok po sobě, bylo však velice obtížné a vyčerpávající živit takto početnou rodinu. Krajinomalba nebyla v Anglii 19. století příliš uznávaným ani výdělečným povoláním, John i Marie pracovali velmi usilovně, čímž si oba také později zničili zdraví. Od roku 1824 jezdili pravidelně do Brightonu, aby načerpali síly na mořském vzduchu.  I přesto se však postupně dostavovaly první významnější úspěchy. V roce 1819 se John Constable stal mimořádným členem Royal Academy of Arts. O dva roky později namaloval své nejslavnější dílo "„Vůz na seno“". Vystavoval jej v Londýně, sláva však přišla až v roce 1824, kdy tento obraz obdržel zlatou medaili na Salónu v Paříži. Tamní kritika byla plná uznání, v Anglii se však k jeho tvorbě stále stavěli jen rezervovaně. V roce 1828 zemřela jeho žena Marie na tuberkulózu oslabená posledním těhotenstvím. John byl touto událostí zlomen, což se také projevilo na jeho tvorbě. O rok později byl sice přijat za řádného člena Royal Academy of Arts, vystavoval však ponurý obraz "„Hrad Hadleigh“", kterým vyjádřil smutek ze smrti své manželky. Svých sedm dětí svěřil do péče chůvě, ale sám se o ně staral také a velmi svědomitě. Už se znovu neoženil a nosil jen černé oblečení. V roce 1833 však onemocněl a byl už značně sužován stářím. Aby šetřil síly, maloval pouze méně náročné akvarely. Nakonec malíř v roce 1837 zemřel po záchvatu mrtvice.  Jeho obrazy byly za nevelký obnos prodány v aukci, jeho dílo dosáhlo ocenění až o mnoho let později.  Inspiraci z jeho díla čerpal anglický fotograf James Booker Blakemore Wellington.

Dílo.

Constable byl jeden z nejvýznamnějších anglických krajinářů. Zpočátku byl ovlivněn Gainsboroughem a holandskými mistry, brzy si však vytvořil vlastní styl. Inspiroval se přírodou rodného kraje kolem řeky Stour, kde v plenéru za různých povětrnostních podmínek dělal skici a menší studie. Lehával na zádech a celé hodiny kreslil oblaky. Systematicky se věnoval studiu oblohy a mraků, přesně zaznamenával roční období, směr vanutí větru. Chtěl zachytit bezprostřední náladu, celkový dojem a atmosféru a světlo. V ateliéru své studie používal jako podklady pro malbu na velká plátna. Za svůj život dokončil asi dvě stě obrazů.  Jeho technika s charakteristickou strukturou teček a skvrn, světlá paleta zpočátku nebyla v Anglii přijímána s pochopením. Jeho obrazy byly pokládány za nedokončené. Větší ohlas měla Constablova tvorba ve Francii, kde se stala inspirací pro barbizonskou školu, impresionisty a pointilisty.  V pozdním období kladl zvýšený důraz na symbolický význam krajiny a pocity, které v divákovi vyvolává. Svědčí o tom obrazy, na nichž zachytil židovský hřbitov, Stonehenge nebo hrad Hadleigh.  Kromě krajiny v Suffolku (často nazývané Constablova země), byly jeho oblíbenými náměty zákoutí přírodního parku Hamsptead Heath v Londýně nebo katedrála v Salisbury.

Reference.

Darryl Roger Lundy: "The Peerage".

John Constable (11. června 1776, East Bergholt – 31. března 1837, Londýn) byl anglický malíř období romantismu. Byl jedním z nejvýznamnějších anglických krajinářů a zakladatelem moderní realistické krajinomalby 19. století.

John Constable, (; 11 June 1776 – 31 March 1837) was an English landscape painter in the Romantic tradition. Born in Suffolk, he is known principally for his landscape paintings of Dedham Vale, the area surrounding his home – now known as "Constable Country" – which he invested with an intensity of affection. "I should paint my own places best", he wrote to his friend John Fisher in 1821, "painting is but another word for feeling".


Pozadí.

"Konec civilizace" je Huxleyho nejznámější román, na kterém je i velmi zajímavý ironický název v původním znění, který se v češtině dostal až do podtitulu. Tento brave new world (překrásný nový svět v českém překladu) je inspirován projevem Mirandy z Shakespearovy hry "Bouře":  Tato pasáž je citována v knize divochem Johnem, když je mu nabídnuta návštěva civilizované společnosti, v češtině: „Ó ty nový krásný světe, který takové máš obyvatele.“  Nicméně podobný obrat, který by v kontextu s knihou lépe odpovídal, je možné nalézt v básni Rudyarda Kiplinga z roku 1919 "The Gods of the Copybook Headings":  Překlady románu z angličtiny do dalších jazyků též mnohdy používají obdobné literární výrazy obvyklé v domácích literárních dílech, aby dokázaly vytvořit podobnou ironii. V tomto ohledu český překlad poněkud vybočuje, ironie je zde docilováno rozporem mezi hlavním titulem a podtitulem knihy.  Aldous Huxley napsal "Konec civilizace" v roce 1931, když žil ve Francii a zároveň v Anglii. V tomto období se již vyprofiloval jako spisovatel a satirik společnosti. Přispíval do časopisů "Vanity Fair" a "Vogue", publikoval sbírku básní ("The Burning Wheel", 1916) a čtyři úspěšné satiristické romány: "Crome Yellow" v roce 1921, "Antic Hay" v roce 1923, "Those Barren Leaves" v roce 1925 a "Kontrapunkt" v roce 1928. A následoval "Konec civilizace", pátý román ve kterém se poprvé objevuje antiutopické téma. K napsání "Konce civilizace" inspiroval autora Herbert George Wells se svým utopickým románem "Lidé jako bozi". Wellsova optimistická vize budoucí společnosti vnukla Huxleymu myšlenku na napsání parodie na toto dílo. Napsáním díla nesouhlasícího s nejpopulárnějším utopistickým románem svého času se Huxley snažil vytvořit děsivou představu budoucnosti. Sám Huxley označoval "Konec civilizace" jako „negativní utopii“, která byla ovlivněna další Wellsovou knihou "Až spáč procitne" a dílem D. H. Lawrence. Někdy bývá román dáván do souvislosti s "Koncem civilizace" též antiutopický román "My" od Jevgenije Zamjatina z roku 1921, ale Huxley prohlásil, že v té době tento román neznal.  V předmluvě k poslednímu vydání "Konce civilizace" je uvedeno, že Huxleyho k sepsání románu inspirovala návštěva nově otevřené továrny Bruner a Mond, která byla součástí Imperial Chemical Industries (ICI) v Billinghamu, kde si velmi detailně poznamenal všechny technologické postupy, které viděl.  Přesto, že se děj odehrává v budoucnosti, odráží především problémy z počátku 20. století. Průmyslová revoluce přinesla dalekosáhlé změny. Sériová výroba umožnila vytvářet automobily, telefony a rádia poměrně levně napříč celým vyspělým světem. Též první světová válka a říjnová revoluce v Rusku ovlivnila celé světové dění. Mnoho z jmen hrdinů (například Benito Hoover nebo Bernard Marx) vychází z jmen vlivných osobností té doby.  Huxley dokázal využít dějů a postav z jeho futuristických představ k vyjádření všeobecných názorů, především obavu před ztrátou individuální identity v uspěchaném světě budoucnosti. Jedna z dřívějších návštěv Spojených států dala "Konci civilizace" většinu z postav. Huxley se ve Spojených státech neseznámil pouze s životním stylem mladých Američanů, komerční zábavou, sexuální promiskuitou a do sebe zahleděnou kulturou, ale také knihou Henryho Forda. Huxley měl strach z amerikanizace Evropy, a proto se po návštěvě Ameriky s Fordovými myšlenkami seznámil blíže. Vliv Ameriky na román je patrný na „emocionálních filmech“, které odkazují k – v Americe nově zavedeným – „mluveným filmům“, nebo na dalším znaku americké kultury, všudypřítomných žvýkačkách, které jsou v románu též parodovány – jejich funkce byla dodat uživateli sexuální hormony. V článku z 4. května 1935, který vyšel pod názvem "Illustrated London News" G. K. Chesterton říkal, že Huxley bojoval proti „době utopií“ (“Age of Utopias”) – období před první světovou válkou, které bylo charakterizováno tvorbou H. G. Wellse a George Bernarda Shawa, kteří psali o socialismu a světovém státu.  Za "Konec civilizace" sklidil Huxley téměř naprostou negativní kritiku od soudobých kritiků, jeho dílo bylo přijato až později. Dokonce i sympatizanti si neodpustili ve svých kritikách jedovaté poznámky.

Fordismus a společnost.

Huxley vytvořil sociální strukturu svého Světového státu na principu Fordova běžícího pásu, kde jsou nejdůležitější prvky sériová výroba, soudržnost, předvídatelnost a spotřeba zboží na jedno použití – vlastní heslo státu zní: „Komunita – identita – stabilita“. A protože v tomto státě chybí náboženství ve smyslu víry v nadpřirozeno, tak zde postava Forda supluje postavu boha. Je mu zasvěcen den, nebo postavy klejí jeho jménem (např. „Ó Forde“). Kalendář používaný ve Světovém státu je udáván jako roky „po F.“ (tedy po Fordovi), kde rok 1 po F. znamená rok 1908 po Kristu, kdy byl poprvé sériově vytvořen Ford model T. Děj románu se odehrává v roce 632 po F., tedy v roce 2540. Další symbol fordismu je T, který nahradil křesťanský kříž.  Členové každé ze společenských kast jsou predestinováni zvukovými nahrávkami, které jim jsou pouštěny během spánku, v knize se tomuto učení ve spánku říká „hypnopedie“. Obsah těchto nahrávek je má přesvědčit o tom, že jejich kasta je pro ně nejlepší, ale také je přesvědčují o důležitosti konzumního života. Jakékoliv pocity členové komunity řeší antidepresivy a halucinogenní drogou zvanou „sóma“, jejíž název je odvozen od posvátného omamného nápoje užívaného ve védské Indii, která je podávána arcipěvcem z Canterbury při „Pobožnosti souladu“.  Protože kniha byla psána ve 20. a na počátku 30. let 20. století, tedy před tím, než Watson a Crick rozluštili strukturu DNA, chybí mezi technologiemi, kterými jsou ovládáni členové komunity Světového státu genetické inženýrství. Na druhé straně v této době již bylo znovuobjeveno dílo Johanna Gregora Mendela o dědičnosti, o které se Huxley ve svých představách opíral stejně, jako o dílo významných biologů ze svého příbuzenstva, Thomase Huxleyho, Andrewa Huxleyho nebo Juliana Huxleyho, který obhajoval eugeniku. Není tedy překvapivé, že Huxley dával důraz na předurčování lidí při rozmnožování. Lidská embrya jsou predestinována za pomocí promyšlené řady důmyslných chemických (například vystavení účinku hormonů či jedů), tepelných (vystavení vysoké teplotě, nebo nízké teplotě podle toho, kde má jedinec v budoucnu pracovat) a jiným přírodním vlivům, také zde v menší míře funguje i řízený výběr.

Postavy.

Postavy na pozadí.

Zde jsou postavy skutečné, které jsou v románu zmíněny:

Porovnání s románem "1984".

Huxleyho román je mnohdy dáván do souvislostí s nejslavnějším románem George Orwella, "1984". Například Miroslav Holub si všímá podobnosti a důležitosti těchto děl takto, ale také ukazuje na možné pozitivní aspekty Huxleyho románu:  Naopak sociální kritik Neil Postman jasně tato dvě díla ve své knize "Ubavit se k smrti" odděluje, aniž by nacházel cokoli pozitivního:

"Brave New World Revisited".

"" je realistické dílo vydané v roce 1958 v USA (česky zatím nevyšlo). Autor zde hodnotí posun společnosti během třiceti let, které uběhly od vydání "Konce civilizace". Budoucnost, kterou popsal v "Konci civilizace" pokládal za částečně splnitelnou, ale v "Brave New World Revisited" autor seznává, že se společnost jeho modelu přiblížila rychleji než očekával.  Huxley analyzoval příčiny tohoto vývoje, tedy přelidnění a další možnosti, kterými může být lidstvo ovládané. Především se zajímal o příležitostné užívání drog a podprahové signály. Obě dvě knihy jsou rozdílné, krom normálního autorova myšlenkového vývoje, také v jeho konverzi k védántě.

Konec civilizace: aneb Překrásný nový svět, v prvním překladu Konec civilisace, v originálu, je antiutopický sci-fi román anglického autora Aldouse Huxleyho. Autor román sepsal roku 1931 a vydal v roce 1932. V češtině vyšel o rok později pod názvem "Konec civilisace", ale většího zájmu se dočkal až pozdější překlad od překladatelské dvojice Josef Kostohryz a Stanislav Berounský v roce 1970.

Brave New World is a dystopian novel by British author Aldous Huxley, written in 1931 and published in 1932. Largely set in a futuristic World State, whose citizens are environmentally engineered into an intelligence-based social hierarchy, the novel anticipates huge scientific advancements in reproductive technology, sleep-learning, psychological manipulation and classical conditioning that are combined to make a dystopian society which is challenged by only a single individual: the story's protagonist. Huxley followed this book with a reassessment in essay form, "Brave New World Revisited" (1958), and with his final novel, "Island" (1962), the utopian counterpart. The novel is often compared to George Orwell's "Nineteen Eighty-Four" (1949).


Fyzická geografie.

Tato oblast byla v biblických dobách úrodná a některé z jejích částí jsou od té doby nepřetržitě zemědělsky využívány. Značná část se však během času přeměnila v bažiny, které ale byly sionistickými pionýry rekultivovány. V současné době je pobřežní planina centrem pěstování citrusů a nachází se zde jedny z nejúspěšnějších zemědělských osad v Izraeli. Půdy v této oblasti se skládají ze dvou mocných vrstev říčních sedimentů: jedna je tmavá a těžká, ideální pro pěstování polních plodin a druhá je tenká a písčitá, ideální pro pěstování citrusů.  Navzdory své délce, planinu protínají pouze dvě řeky: Jarkon, který je 27 kilometrů dlouhý a vlévá se do Středozemního moře u Petach Tikvy a Kišon, který je 43 kilometrů dlouhý a vlévá se do Haifského zálivu u města Akko.

Socioekonomická geografie.

V oblasti pobřežní planiny žije přibližně 70 % obyvatelstva Izraele, převážně v oblasti telavivské metropolitní oblasti Guš Dan a metropolitní oblasti u Haifského zálivu. Tato část Izraele je převážně židovská, jelikož zdejší obyvatelstvo je z 96 % tvořeno Židy a nearabským obyvatelstvem. Žije zde zhruba 4,2 milionu Židů, což je třetina světového židovstva.  Osídlení pobřežní planiny trvá několik tisíc let a zmínky o něm lze nalézt v Tanachu. Nedávné výzkumy prokázaly, že toto území bylo osídleno již před 5500 tisíci lety v době bronzové. Má se zato, že v té době docházelo k proměně vzorku osídlení, které bylo způsobeno změnou klimatu, která vedla k zaplavení oblasti, která byla dříve centrem obchodních a sídelních center, a vzniku močálů. Jedním z důvodů rozvoje osídlení od Gazy po Galileu byla existence obchodní stezky Egypťanů.

Oblasti.

Pobřežní planina se skládá z následujících geografických oblastí (od severu k jihu):

Západní Galilea.

Oblast západní Galileje, známá také jako severní pobřeží nebo Zubulunská planina, se rozkládá od útesů Roš ha-nikra na severu až po třetí největší izraelské město Haifa. Jedná se o úrodnou oblast, kde se nachází město Naharija a mnoho mošavů a kibuců. Při pobřeží se nachází mnoho malých ostrůvků. Jako samostatná oblast se někdy počítá pobřežní planina u města Akko, která je převážně urbanizovaná zahrnující Akko a severní haifské předměstí Krajot, ale i některé zemědělské oblasti.

Chof ha-Karmel.

Oblast Chof ha-Karmel se rozkládá jižně od Haify až po Zichron Ja'akov. Je zde úrodná půda a kromě Haify na severu je zde většina osad zemědělsky zaměřená.

Šaronská planina.

Šaronská planina se rozkládá jižně od Zichron Ja'akov až po řeku Jarkon ústící u Tel Avivu. Tato oblast je nejhustěji zalidněná, je zde velké množství velkých měst, jako Netanja a Herzlija, stejně jako množství menších sídel ve vnitrozemí.

Centrální pobřežní planina.

Centrální pobřežní planina se rozkládá od řeky Jarkon ústící na severu Tel Avivu po Nachal Šichma a zahrnuje města jako Bat Jam, Rišon le-Cijon a množství zemědělských osad.

Jižní pobřežní planina.

Jižní pobřežní planina, také známá jako Šefela, Judská planina a západní Negev se rozkládá jižně až po Pásmo Gazy a dělí se na:

Pobřežní planina (hebrejsky מישור החוף, "Mišor ha-Chof") je úzká pobřežní planina v Izraeli táhnoucí se podél Středozemního moře, kde žije až 70 % obyvatel země. Planina, která se rozkládá na celkové délce 187 kilometrů, se skládá z písečných pláží, na které navazují úrodné zemědělské půdy, a je rozdělena do několika oblastí. Ve své severní části pláže přerušují křídová a pískovcová skaliska (například Roš ha-nikra). Na území pobřežní planiny se nacházejí významná populační centra, jako je Tel Aviv-Jaffa a přístavy s průmyslem, jako Haifa.

Israel's Coastal Plain (, "Mishor HaḤof") is the coastal plain along Israel's Mediterranean Sea coast, extending north to south. It is a geographical region defined morphologically by the sea, in terms of topography and soil, and also in its climate, flora and fauna. It is narrow in the north and broadens considerably towards the south, and is continuous with the exception of the short section where Mount Carmel reaches almost all the way to the sea. The Coastal Plain is bordered to the east by - north to south - the topographically higher regions of the Galilee, the low and flat Jezreel Valley, the Carmel range, the mountains of Samaria, the hill country of Judea known as the Shephelah, and the Negev Mountains in the south. To the north it is separated from the coastal plain of Lebanon by the cliffs of Rosh HaNikra, which jut out into the sea from the Galilee mountains, but to the south it continues into the Egyptian Sinai Peninsula.


Historie.

Firmy Sun, HP, IBM a USL v červnu 1993 ohlásily spolupráci při vývoji CDE v rámci iniciativy COSE (Common Open Software Environment – aliance firem UI a OSF). Základní prostředí bylo založeno na HP VUE (Visual User Environment, ), které bylo odvozeno z programu Motif Window manager (správce oken založený na knihovnách Motif, zkratka MWM). Firma IBM přispěla uživatelským rozhraním CUA (Common User Access) a pracovním prostředím Workplace Shell (objektové prostředí desktopu pro systém OS/2, které nahradilo Program Manager známý z Windows 3.x). Firma Novell poskytla komponenty pro správu pracovní plochy a škálovatelné systémové technologie systému UNIX System V. Firma Sun přispěla nástrojem ToolTalk, který zajišťuje meziprocesovou komunikaci a portováním sady programů DeskSet, což byl kancelářský balík pocházející z prostředí OpenWindows a zahrnující poštovního (E-mail) klienta, kalendář, textový editor, hodiny, menu a nástroje pro nastavení vlastností prostředí.  V březnu 1994 se CDE stalo zodpovědným za „nové OSF“, které vzniklo sjednocením Open Software Foundation (OSF) a Unix International (UI). V září 1995 proběhlo spojení CDE a Motif do jednoho projektu CDE/Motif. V roce 1996 se firma OSF stala členem nově formované skupiny The Open Group.  Uživatelé unixových desktopů považovali přibližně do roku 2000 prostředí CDE za de facto standard, avšak v této době svobodný software v podobě GNOME a KDE rychle dosáhl pokročilé úrovně, stal se prakticky univerzálním pro Linuxovou platformu a měl v té době dohromady již více uživatelů, než většina komerčních unixových systémů. Linuxová distribuce firmy Red Hat byla jedinou distribucí Linuxu, do které bylo CDE portováno, avšak přesto bylo nahrazeno prostředím GNOME.  V roce 2001 firmy Hewlett-Packard (HP-UX) a Sun (Solaris) oznámily, že CDE bude na jejich desktopech utlumen ve prospěch nasazení GNOME. Nicméně v dubnu 2003 se firma HP údajně rozhodla vrátit zpět k CDE, protože GNOME se dostatečně nestabilizovalo a nevyhovovalo tak požadovaným nárokům. Někteří označili za hlavní problém firmy HP nestabilizované API v GNOME (tj. problém s měnícím se rozhraním pro programování aplikací).  Solaris 10, který byl vydán na začátku roku 2005, obsahuje Java Desktop System založený jak na CDE, tak i na GNOME. Budoucí vydaní Solarisu budou založena na open source systému OpenSolaris, který však uvádí, že není v plánu zveřejnit konsolidovaný Solaris CDE (komponentu OS) jako open source.  V roce 2007 byla sepsána petice, která žádala Open Group o uvolnění zdrojového kódu CDE a Motifu pod volnou licencí. Open Group uvolnila v roce 2000 Motif pod názvem OpenMotif s licencí „sdílených příjmů“ (), která ovšem plně nesplňuje definice takzvaného open source nebo svobodného software. The Open Group ve skutečnosti chtěla kód uvolnit jako open source, avšak tohoto cíle dosáhla až v roce 2012.

Common Desktop Environment (CDE) je desktopové prostředí pro Unix založené na knihovně Motif, které je používáno v operačním systému OpenVMS od firmy Hewlett-Packard.

The Common Desktop Environment (CDE) is a desktop environment for Unix and OpenVMS, based on the Motif widget toolkit. It was part of the UNIX 98 Workstation Product Standard, and was for a long time the "classic" Unix desktop associated with commercial Unix workstations.


Historie.

První návrh standardu MPI byl uveřejněn v časopise Supercomputing v roce 1994. V současné době existují dvě hojně používané verze: Starší verze 1.2 (často označovaná pouze jako MPI-1), která klade důraz na posílání zpráv, a verze 2.1 (často označovaná pouze jako MPI-2), která přináší navíc (mimo jiné) paralelní vstupně výstupní operace, dynamickou správu procesů a vzdálené operace s pamětí. Verze 1.2 obsahovala okolo 128 funkcí, zatímco verze 2.1 čítá více než 500 funkcí. Přičemž verze 2.1 zpětně kompatibilní s 1.2, čili programy napsané pro verzi 1.2 by měly s verzí 2.1 bez problému fungovat. Uživatelé budou pouze u některých funkcí upozorněni, že jsou již zastaralé. Vzhledem ke stále velkému počtu aplikací psaných pro verzi 1.2 byla zpětná kompatibilita nutností.

Funkce a důležité rysy.

Účelem rozhraní knihovny MPI je poskytnout nezbytnou virtuální topologii a funkce pro synchronizaci a komunikaci mezi množinou procesů (namapovaných na množinu počítačů) nezávisle na programovacím jazyce, avšak zároveň se přizpůsobit možnostem daných programovacích jazyků. MPI programy pracují vždy s procesy, ačkoli se často hovoří o procesorech. Pro dosažení nejlepšího výkonu je zapotřebí přidělit každému procesu jeden procesor, odpadá tím tak zpoždění způsobené přepínáním kontextu. K tomuto mapování však nedochází v době překladu aplikace ale v době běhu aplikace, a to prostřednictvím agenta, který MPI program spustil. Většinou se tento agent jmenuje mpirun nebo mpiexec.  Operace point-to-point mohou být:

Komunikátor (communicator).

Jednou z nejdůležitějších věcí pro pochopení knihovny MPI jsou komunikátory. Komunikátory jsou skupiny procesů při běhu MPI aplikace. Komunikátory se dají dynamicky vytvářet. Skupina MPI_COMM_WORLD existuje vždy a obsahuje všechny procesy dané aplikace. Proces je identifikován podle ranku, což je jeho pořadové číslo od nuly uvnitř skupiny. Pro komunikaci jsou pak k dispozici dva mechanismy: message passing a remote memory access. [6]

Point-to-point komunikace.

Velká část funkcí v MPI je určena pro realizaci komunikace mezi dvěma procesy. Klasickým příkladem je funkce MPI_Send, která pošle zprávu od jednoho procesu jinému procesu. Často jsou tyto funkce používány na programových architekturách typu master-slave, kde je řídící uzel zodpovědný za činnost svých „sluhů“. Typicky master pošle dávky instrukcí nebo dat každému podřízenému, počká až přijdou všechny odpovědi a pak je poskládá do jednoho celku.  Blokující funkce:  int MPI_Recv(void* buf, int count, MPI_Datatype datatype, int source, int tag, MPI_Comm comm, MPI_Status *status) int MPI_Send(void* buf, int count, MPI_Datatype datatype, int dest, int tag, MPI_Comm comm) Parametr buf je ukazatel na data která chceme odeslat, respektive na místo v paměti, kam chceme uložit přijatou zprávu. count udává počet přijatých hodnot, datatype jejich datový typ (pomocí vynásobení velikosti datového typu a počtu hodnot pak funkce zjistí kolik bajtů přečíst), source identifikuje proces, od kterého chceme číst (pomocí ranku – pořadového čísla), tag identifikuje zprávu a slouží spíše pro vizualizaci nebo ladění, comm je handle komunikátoru a konečně status obsahuje informaci o stavu operace. Neblokující funkce:  int MPI_Irecv(void *buf, int count, MPI_Datatype datatype, int source, int tag, MPI_Comm comm, MPI_Request *request) int MPI_Isend(void *buf, int count, MPI_Datatype datatype, int dest, int tag, MPI_Comm comm, MPI_Request *request) Tyto funkce fungují stejně jako jejich blokující protějšky, pouze s tím rozdílem, že program nečeká na jejich dokončení.

Kolektivní komunikace.

Mezi funkce pro hromadnou komunikaci patří například:  int MPI_Bcast(void* buffer, int count, MPI_Datatype datatype, int root, MPI_Comm comm); int MPI_Scatter(void* sendbuf, int sendcount, MPI_Datatype sendtype, void* recvbuf, int recvcount, MPI_Datatype recvcount, int root, MPI_Comm comm); int MPI_Gather(void* sendbuf, int sendcount, MPI_Datatype sendype, void* recvbuf, int recvcount, MPI_Datatype recvtype, int root, MPI_Comm comm); int MPI_Reduce(void *sendbuf, void *recvbuf, int count, MPI_Datatype datatype, MPI_Op op, int root, MPI_Comm comm)

Implementace, aneb která je ta pravá?

Implementací MPI existuje celá řada, a proto zde zmíníme jen ty nejdůležitější: MPICH, LAM/MPI a OpenMPI.

MPICH.

Je původní implementací standardu MPI 1.x. Správná výslovnost této zkratky má být „em pí aj sí ejč“, nikoli jako „m-pitch“. Tato implementace vznikla v Argonne National Laboratory a na vývoji se také podílela Mississippi State University. První ze zmíněných pak pokračovala ve vývoji celé následující desetiletí a nyní nabízí MPICH 2, jež implementuje standard MPI 2.1. Tato knihovna je například součástí distribuce Debian.

LAM/MPI.

LAM/MPI je zkratka z Local Area Multicomputer / Message Passing Interface. Tato implementace vznikla v Ohio Supercomputing Center. Dále se na jejím vývoji podílely týmy z Ohio State University, University of Notre Dame a Indiana University Ti nyní také udržují webové stránky knihovny. Více o autorech lze najít v [1]. Podle informací dostupných na oficiálních webových stránkách projektu [2] však byl vývoj LAM/MPI zastaven (přijímají již pouze bezpečnostní záplaty) a snaha jeho vývojářů LAM/MPI se přesunula k projektu Open MPI (viz dále). Uživatelé LAM/MPI jsou zároveň vyzýváni k přechodu na Open MPI.  Pro komunikaci mezi výpočetními uzly LAM/MPI podporuje TCP/IP, sdílenou paměť, Myrinet (GM) a Infiniband (mVAPI). LAM/MPI implementuje kompletně MPI-1 a z velké části také MPI-2. Aplikace psané pro LAM/MPI jsou plně kompatibilní a snadno portovatelné na jiné implementace standardu MPI. Navíc však LAM/MPI přidává kvalitní podporu ladění. Monitorování probíhá na dvou úrovních: Jednak knihovna dokáže kdykoli pozastavit proces a vytvořit jeho snímek (angl. snapshot) a odeslat informace o jeho stavu. Takovýto snapshot pak obsahuje veškeré aspekty synchronizace, členství ve skupinách komunikátorů a také obsah zpráv. A za druhé, knihovna MPI je navržena tak, aby mohla poskytnout globální záznam veškeré komunikace, a to jak za běhu, tak po jeho skončení. Tento záznam může být dokonce vizualizován.

Open MPI.

Open MPI je poměrně nový, avšak slibný projekt, který se pokouší o spojení několika ostatních implementací MPI (FT-MPI, LA-MPI, LAM/MPI a PACX-MPI) s tím, že z každé implementace si vezme to, v čem je nejlepší. Vznikla tak kompletně nová implementace MPI-2. Za jejím vývojem stojí celé konsorcium firem a univerzit, mezi něž patří i např. University Of British Columbia, Cisco, IBM nebo Sun Microsystems. Kompletní seznam organizací podílejících se na vývoji lze najít v [3].  Její vývoj začal v říjnu roku 2005 [4]. V březnu roku 2006 spatřilo světlo světa verze 1.0. Vývoj pak pokračoval plynule dále. Dvacátého šestého června 2013 pak vyšla momentálně (v době psaní tohoto textu) aktuální stabilní verze 1.6.5. Kromě toho je také možné si stáhnout nestabilní snapshot vývojové verze, které vychází každý den, nebo rovnou získat aktuální obsah vývojového repozitáře pomocí SVN. Tato knihovna je také součástí mnoha populárních distribucí Linuxu (Fedora, Ubuntu, openSUSE...).

Příklady.

Poznámka: následující příklady byly testovány pouze na Open MPI, a proto nemusejí fungovat správně s jinými implementacemi.

Hello World.

Kostra aplikace.

Prvním krokem úspěšného vytvoření MPI aplikace je instalace potřebných knihoven. Instalace z vaší distribuce bude pravděpodobně nejrychlejší, kdežto instalace kompilací zdrojových kódů stažených přímo z oficiálních stránek vám přinese nejčerstvější verzi. Dále je potřeba vytvořit soubor obsahující zdrojový text, např. main.c, do kterého napíšeme standardní kostru programu v jazyce C a navíc přidáme tyto tři řádky:  Tím jsme získali minimální kostru MPI aplikace.

Kompilace a spuštění.

K běhu takovéto aplikace nám bude stačit jeden počítač. Kompilace se provede příkazem:  Spuštění pak jako obvykle:  V případě, že budeme chtít v programu používat více procesů a tedy i počítačů (kvůli tomu jsme přece MPI instalovali...), musíme nejprve vytvořit soubor openmpi_hosts, do kterého dáme jména těchto počítačů a kolik slotů mají používat. Jestliže potřebujeme používat více strojů, ale máme jen jeden, můžeme využít možnost takzvaných slotů: jednoduše napíšeme, kolik procesů může běžet na kterém stroji. Takže jestliže potřebujeme deset procesů a všechny na našem počítači, napíšeme do openmpi_hosts pouze toto:  Takto můžeme pro každý počítač specifikovat počet procesů na něm běžících. Takže takový soubor pak může vypadat například takto:  V tomto případě však již nemůžeme aplikaci spouštět jako předtím, ale musíme k tomu použít již výše zmíněný démon mpiexec:  $ mpiexec --hostfile openmpi_hosts -np 10./a.out  Parametr -np pak udává, kolik kopií programu se má spustit a parametr - -hostfile udává cestu k souboru mapujícímu procesy na hosty.  Nyní již známe některé základní funkce knihovny MPI a také jak aplikaci zkompilovat a spustit, a proto si již můžeme vytvořit legendární Hello World (dle anglické wikipedie): /*  Program zkompilujeme a spustíme:  [michel@localhost pokusy]$ mpicc HelloWorld.c && mpiexec --hostfile openmpi_hosts -np 4./a.out 0: We have 4 processors 0: Hello 1! Processor 1 OK  0: Hello 2! Processor 2 OK  0: Hello 3! Processor 3 OK

Suma řady čísel.

void master (void); void slave (void);  int main(int argc, char *argv[]){  /* rozdeluje praci sluhum */ void master (void) {  /* kod sluhu – sectou cast pole kterou obdrzeli a vrati panovi */ void slave (void) {

Alternativy.

Ačkoli je standard MPI v oblasti paralelního počítání velmi rozšířený, není jediným. Jeho hlavním „konkurentem“ je systém PVM.

Message Passing Interface (dále jen MPI) je knihovna implementující stejnojmennou specifikaci (protokol) pro podporu paralelního řešení výpočetních problémů v počítačových clusterech. Konkrétně se jedná o rozhraní pro vývoj aplikací (API) založené na zasílání zpráv mezi jednotlivými uzly. Jedná se jak o zprávy typu point-to-point, tak o globální operace. Knihovna podporuje jak architektury se sdílenou pamětí, tak s pamětí distribuovanou (dnes častější). Z pohledu referenčního modelu ISO/OSI je protokol posazen do páté, tedy relační vrstvy, přičemž většina implementací používá jako transportní protokol TCP.

Message Passing Interface (MPI) is a standardized and portable message-passing standard designed by a group of researchers from academia and industry to function on a wide variety of parallel computing architectures. The standard defines the syntax and semantics of a core of library routines useful to a wide range of users writing portable message-passing programs in C, C++, and Fortran. There are several well-tested and efficient implementations of MPI, many of which are open-source or in the public domain. These fostered the development of a parallel software industry, and encouraged development of portable and scalable large-scale parallel applications.


Farmakologie.

Ačkoli byl prodáván jako bezpečnější, má meprobamát většinu farmakologických účinků a rizik jako barbituráty (i když je při účinných dávkách méně sedativní). Byl hlášena přítomnost určitých antikonvulzivních vlastností proti komplexnímu parciálnímu záchvatu, ale meprobamát může vyprovokovat generalizované tonicko-klonické záchvaty.  Mechanismus účinku meprobamátu není znám. Ve studiích prováděných na zvířatech se projevovaly účinky na více místech centrálního nervového systému, včetně thalamu a limbického systému. Meprobamát se váže na GABA receptory, které přerušují neuronovou komunikaci v retikulární formaci a spinálním vlákně, což vede k sedaci a změněnému vnímání bolesti.  Mezi příbuzné látky patří karisoprodol (proléčivo meprobamatu) a tybamát.

Indikace.

Meprobamát je schválen pro krátkodobé potlačení úzkosti, není ovšem známo, zda jsou údajné anxiolytické účinky oddělitelné od účinků sedativních. Účinnost meprobamátu jako selektivního prostředku pro léčbu úzkosti nebyla u lidí prokázána a meprobámat není pro tento účel používán tak často jako benzodiazepiny.  Meprobamát je dostupný k orálnímu podávání jako tablety s obsahem 200 a 400 mg. Je též součástí kombinovaného přípravku Equagesic (ve Velké Británii bylo používání ukončeno v roce 2002), používaného jako myorelaxans.

Předávkování.

Mezi příznaky předávkování meprobamátem patří ospalost, otupělost, netečnost až bezvědomí, ztráta svalové kontroly, poruchy až zástava dechu, šok. Smrt byla hlášena již po požití 12 g meprobamátu, přežití při až 40 g. Při předávkování mohou tablety meprobamátu tvořit v žaludku bezoáry, které vyžadují fyzické odstranění této nerozpuštěné hmoty endoskopem. Proto lze uvažovat o indikaci aktivního uhlí i po 4 a více hodinách, anebo pokud úroveň látky stoupá.

Klasifikace.

Meprobamát je podle Úmluvy o psychotropních látkách zařazen do Seznamu IV.

Meprobámat (též meprobamat, prodáván také pod obchodními názvy Miltown, Equanil a Meprospan) je karbamátový derivát používaný jako anxiolytikum. Určitou dobu byl nejprodávanějším trankvilizérem, byl však z podstatné části nahrazen benzodiazepiny.

Meprobamate—marketed as Miltown by Wallace Laboratories and Equanil by Wyeth, among others—is a carbamate derivative used as an anxiolytic drug. It was the best-selling minor tranquilizer for a time, but has largely been replaced by the benzodiazepines due to their wider therapeutic index (lower risk of toxicity at therapeutically prescribed doses) and lower incidence of serious side effects.


Historie.

Argentina debutovala v Davis Cupu v roce 1923 proti Švýcarsku, jemuž podlehla 1:4 na zápasy. Na své první finále dosáhla v roce 1981, při premiéře světové skupiny. Prohrála v něm se Spojenými státy 1:3. O dvacet pět let později, roku 2006 se střetla v moskevském Olympijském stadionu s Ruskem, s nímž prohrála po velké bitvě 2:3.  Ve finálovém duelu ročníku 2008 konaném v argentinském Mar del Plata narazila na Španělsko, jež získalo trofej po výhře 4:1. Také počtvrté odešla z boje o salátovou mísu poražena, když v závěrečném duelu Davis Cupu 2011 podlehla na sevillské halové antuce Španělsku 1:3. Jihoamerický tým si odvezl pouze jeden bod za deblové vítězství. Obě dvouhry vyhrála španělská jednička Rafael Nadal.  V roce 2012 se Argentina probojovala do semifinále, kde narazila na Českou republiku. Na antuce v Buenos Aires podlehla pozdějším vítězům 2:3. Následující sezónu 2013 postoupila přes Německo a Francii opět do semifinálové fáze, v němž se zopakoval rok starý scénář. Opět ji vyřadil český výběr poměrem 3:2, který následně celou soutěž vyhrál.

2016: První zisk salátové mísy.

V úvodním březnovém kole roku 2016 Argentinci porazili debutanta ve světové skupině, tým Polska. V gdaňské hale zvítězili 3:2 na zápasy, když dvěma body přispěl Leonardo Mayer. V červencovém čtvrtfinále si poradili na pesarské antuce s Itálií poměrem 3:1. Hlavním strůjcem postupu se stal Federico Delbonis, jenž vyhrál obě dvouhry. Deblové vítězství v pětisetovém dramatu zaznamenali Guido Pella s Juanem Martínem del Potrem, vracejícím se na okruh po dlouhodobém zranění. Také třetí mezistátní duel odehrála Argenina na půdě hostů, když je během září v glasgowském semifinále přivítali obhájci trofeje z Velké Británie v čele s bratry Murrayovými. Del Potrovi se na úvod podařilo zdolat světovou dvojku Andyho Murrayho po pětisetovém průběhu, když otočil vývoj utkání. Do dvoubodového náskoku se Jihoameričané dostali po výhře Guida Pelly nad Kylem Edmundem. Britové však vyrovnali skóre na 2:2. Rozhodující třetí bod ze závěrečné dvouhry připadl Leonardu Mayerovi po čtyřsetovém vítězství nad Danielem Evansem.  V závěru listopadu Argentinu hostilo Chorvatsko v záhřebské hale Arena Zagreb. Jihoameričané vyhrali všechna tři předchozí mezistátní utkání. V pátečním programu splnili roli favoritů jedničky týmů, když ve svých duelech triumfovali hráč elitní světové desítky Marin Čilić i Juan Martín del Potro. Chorvaté se po sobotní čtyřhře ujali vedení 2:1 na zápasy. V otevíracím nedělním singlu vedl Chorvat Čilić již 2–0 na sety nad del Potrem. Zbylou sadu, znamenající zisk salátové mísy, se mu však vyhrát nepodařilo a po téměř pětihodinovém dramatu odešel poražen 2–3 na sety. V závěrečné dvouhře již dominovala argentinská dvojka Federico Delbonis, který proti Ivu Karlovićovi neztratil ani jednu sadu. Argentina tak poprvé vybojovala titul. Teprve potřetí od zavedení světové skupiny v roce 1981 dokázalo družstvo ve finále otočit nepříznivý stav 1:2 na zápasy. V hale pro 15 tisíc diváků, kde byl přítomen i fotbalista Diego Maradona, pak nehrající kapitán vítězů Daniel Orsanic komentoval triumf slovy: „"Musím tomu věřit, snili jsme o tom tolikrát, ale teď jsme to dokázali. Tenis je u nás tradiční sport a zasloužili jsme si to. Je to nejkrásnější okamžik mého života a je ctí být součástí tohoto týmu."“

Dějiště.

Do roku 1996 odehrála Argentina všechny své domácí zápasy v areálu Buenos Aires Lawn Tennis Club na otevřeném antukovém dvorci. Následně začala využívat i další dějiště, nejen v metropoli Buenos Aires. Některá střetnutí tak odehrála v Córdobě, Mendoze a Mar del Plata, jíž si vybrala pro finálový duel v roce 2008. V Buenos Aires využívá od roku 2006 antukový kurt areálu Estadio Mary Terán de Weiss.

Složení týmu 2019.

Žebříček ATP je uveden k týdnu listopadového finále 2019.

Daviscupový tým Argentiny reprezentuje Argentinu v Davisově poháru od roku 1923 pod vedením národní tenisové federace Asociación Argentina de Tenis.

The Argentina Davis Cup team represents Argentina in Davis Cup tennis competition and is governed by the "Asociación Argentina de Tenis". As of 2016, the team has competed in the World Group since 2002 and reached the finals five times (1981, 2006, 2008, 2011 and 2016), winning the cup for the first time in the 2016 edition by defeating Croatia in the final. Argentina is currently #1 in the ITF Davis Cup rankings.


Děj.

Král Harold onemocněl a jeho zeť, zlobr Shrek, a princezna Fiona jsou další v pořadí na trůn království Za sedmero horami. Shrek se s tím nehodlá smířit a trvá na tom, že musí být ještě někdo další, kdo má nárok na trůn. Z posledních sil řekne král Shrekovi, že někdo takový existuje - jeho synovec Artuš. Po pohřbu se Shrek spolu s Oslíkem a Kocourem v botách vydá vyhledat nového krále. Když odplouvají, Fiona na Shreka zavolá, že je těhotná. Vyděšený Shrek proto začne mít noční můry o svých budoucích dětech.  Artuš, nebo Artie, jak je raději nazýván, je studentem v internátní škole Worchesterovka, kde je ztroskotanec, kterému se všichni posmívají a nemají ho rádi. Shrek mu řekne, že se musí stát novým králem Za sedmero horami. Artie je z toho nejdříve nadšený, ale pak mu Oslík a Kocour v botách řeknou o zodpovědnosti, která je s tím spojená a Artie nadšení ztratí. Artie je vyděšený, pokusí se vrátit loď na břeh a skončí to tím, že ztroskotají na ostrově, kde potkají Artušova starého potřeštěného učitele Merlina.  Mezitím princ Krasoň v baru přemluví několik pohádkových padouchů, včetně Kapitána Háka, královny ze Sněhurky, kyklopů, tvůrce Pinocchia a dalších, aby se přidali na jeho stranu a získali tak konečně svoje štěstí. Společně napadnou království a uvězní všechny Shrekovy přátele. Fiona, královna Lilian, Doris, Popelka, Sněhurka, Šípková Růženka a Zlatovláska utečou tajnou chodbou, ale Zlatovláska je naláká do pasti a přidá se ke Krasoňovi, do kterého je zamilovaná a má se stát jeho budoucí královnou.  Kapitán Hák u Merlina napadne Shreka a pokusí se ho chytit a ostatní zabít. Je poražen, ale zmíní se o královi Krasoňovi, a tak se Shrek bojí o Fionu a chce se urychleně vrátit do království. K tomu jim pomůže Merlin, který je přenese, ale omylem prohodí těla Oslíka a Kocoura v botách, takže Oslíkova duše se nachází v Kocourovi a naopak. Shrek zjistí, že Krasoň ovládl království a chce ho zabít přede všemi v divadelní hře. Vydají se proto do paláce, kde se hra zkouší, setkají se s Krasoněm, který jim vyhroužuje, ale nakonec jsou všichni zatčeni.  Krasoň se připravuje na Artieho popravu, a tak Shrek, aby ho zachránil, řekne, že to je jen ťulpas, který ho měl nahradit jako krále. Krasoň mu uvěří a rozhodne se, že Artieho nezabije. Artie, který začal Shrekovi věřit, tomu také uvěřil, je zklamaný a utíká pryč. Oslík a Kocour jsou zavřeni spolu s princeznami ve věžení. Královna Lilian se rozčílí poté, co ji Sněhurka nazve stařenkou a hlavou rozbije dvě kamenné zdi. Oslík a Kocour pak potkají Artieho a vše mu vysvětlí, a tak se rozhodne vrátit.  Království sleduje Krasoňovo divadelní představení. Shrek si ale ke Krasoňově smůle získá publikum. Když se Krasoň chystá zabít Shreka, Fiona s přáteli a Kocour, Oslík a pohádkové bytosti vniknou na jeviště. Padouchové je znovu zajmou, ale přijde Artie a přemluví je, aby je nechali jít a prokáže tak své vladařské schopnosti. Na Krasoně pak spadne věž, která byla na jevišti. Jeho koruna se kutálí po jevišti a Artie ji chytí a po chvíli se korunuje králem. Když království oslavuje nového krále, objeví se Merlin a vrátí Oslíkovi a Kocourovi jejich těla, ale jejich ocasy zůstanou prohozené. Shrek a Fiona se vrátí do své bažiny a mají spolu tři zlobří děti.

Shrek Třetí ("Shrek the Third") je třetí film ze série animovaných komedií "Shrek" z roku 2007 podle knihy Williama Steiga "Shrek!". Postavičky namluvily známé filmové hvězdy, jako Mike Myers, Eddie Murphy, Cameron Diaz, Antonio Banderas, Justin Timberlake, Julie Andrews, John Cleese, Rupert Everett, a Eric Idle.

Shrek the Third (also known as Shrek 3) is a 2007 American computer-animated comedy film directed by Chris Miller and co-directed by Raman Hui. It is the third installment in the "Shrek" film franchise that serves as a sequel to 2001's "Shrek" and 2004's "Shrek 2". The film stars Mike Myers, Eddie Murphy, Cameron Diaz, Antonio Banderas, Rupert Everett, Julie Andrews and John Cleese reprising their voice roles from the previous films, along with new additions such as Justin Timberlake as Arthur Pendragon and Eric Idle as Merlin. In "The Third", Prince Charming is plotting to overthrow Shrek and Fiona, who have inherited the throne following King Harold's death. Shrek, who believes an ogre does not fit in to be king and does not want to rule the kingdom, attempts to convince Fiona's underachieving, 16-year-old cousin Artie to reign instead.


Vlastnosti.

Zobrazení je konformní a ekvidistantní (zachovává délky) ve dvou kartografických rovnoběžkách. Jedná se o dvojité kuželové konformní zobrazení v šikmé poloze, převádějící Besselův elipsoid do roviny prostřednictvím referenční koule. Jeho výpočet je značně složitý, protože jde o posloupnost několika matematických operací, které lze zjednodušeně zapsat jako:  φ,λ → U,V → Š,D → ρ,ε → X, Y  Hodnoty obou souřadnic (X a Y) jsou na území bývalého Československa (Česká republika, Slovensko, Zakarpatská oblast) vždy kladné a navíc pro každé místo na tomto území platí, že X > Y. Při obvyklé poloze kvadrantů a orientaci os, jež se běžně používá v programech CAD a GIS, jsou souřadnice transformovány do třetího kvadrantu, tedy jsou naopak obě záporné.

Použití.

Křovákovo zobrazení se používá jako závazné pro všechna státní mapová díla na Slovensku a v České republice, v rámci souřadnicového systému S-JTSK (systém jednotné trigonometrické sítě katastrální).

Historie.

Po 1. světové válce a vzniku Československa vyvstal úkol vytvořit takové zobrazení, které bude nejvíce vyhovovat nově vzniklému státu. Ing. Křovák empiricky hledal na kouli, na kterou se promítl Besselův elipsoid, takové rovnoběžné kružnice, aby jimi ohraničený pás, v němž by leželo Československo, byl co nejužší. Zjistil, že šířka takového pásu je 2°31', přičemž zkreslení délek na okrajích tohoto pásu dosahovalo hodnot +24 cm/km.. Aby byla absolutní hodnota délkových odchylek malá, změnil tečný kužel na sečný tak, aby největší záporné zkreslení délek bylo -10 cm/km. Tím také dosáhl toho, že největší kladné zkreslení délek bylo +14 cm/km a to nastalo jen při krajích pásu, tedy na nepatrném území republiky.  Osa X a tedy i vrchol kužele leží 42°30' východně od Ferra, neboli 24°50' východně od Greenwiche. Tím byla celá republika umístěna do jediného kvadrantu (viz obrázek), který je definován jako první kvadrant s kladnými hodnotami obou os (X a Y). Vrchol kužele a tedy i počátek souřadnic S-JTSK, se nachází poblíž ruského Petrohradu.

Proj4js.

Křovákovo zobrazení pro JavaScriptovou knihovnu Proj4js Proj4js.defs["EPSG:102067"] = "+proj=krovak +lat_0=49.5+lon_0=24.83333333333333  +alpha=30.28813975277778 +k=0.9999 +x_0=0+y_0=0 +ellps=bessel  +units=m+towgs84=570.8,85.7,462.8,4.998,1.587,5.261,3.56 +no_defs";

Odchylka od severu.

Křovákovo zobrazení nezobrazuje sever na horní okraj mapy, oproti obvyklému znázornění je mapa pootočena v kladném směru. Tato skutečnost je předmětem kritiky, protože vytváří v mysli nesprávnou kognitivní mapu Česka. Severní směr je v Křovákově zobrazení poněkud odchýlený doprava přibližně podle vzorce:  formula_1,  kde formula_2 je zeměpisná délka místa.

Křovákovo zobrazení je obecné konformní kuželové zobrazení, tj. zemský povrch je zobrazen na kuželu, který je v tzv. obecné poloze. Bylo vytvořeno Ing. Josefem Křovákem, přednostou triangulační kanceláře v roce 1922.

Křovák's projection is conic projection invented by Czech geodesist Josef Křovák. The projection is based on Bessel ellipsoid and it was made for the best projection of Czechoslovakia. It is used for State maps of the Czech Republic.


Biografie.

Jeden ze zástupců hnutí Mladé Polsko, spjatý s několika hlavními směry soudobé lyriky, především naturalismem, symbolismem a expresionismem. Průkopník v užívání volného verše, předjal i katastrofismus a primitivistické tendence v moderním umění. Byv stavěn na úroveň Adamu Mickiewiczovi, ba dokonce do role "věštce" (wieszcz), považuje se za jednoho z předních básníků v dějinách polské literatury.  Jeho díla, ceněna zejména pro originalitu stylu i tvůrčí nezávislost, vznikala jako plod autorova bolestného životního údělu, provázeného bídou, samotou, rozpadem rodinných vazeb a úsilím o navázání dialogu s Bohem. Odsud také postupné proměny estetických postojů jeho zpočátku rouhačské, později zoufalstvím prosycené tvorby, jejíž finální etapou byla františkánská apoteóza sblížení s přírodou, prostoty a vyrovnání s žitím plným neštěstí. Kasprowicz byl přitom, podle názoru Adama Ważyka, "jedinou religiózní povahou mezi soudobými básníky"; každou existenciální zkušenost svého bouřlivého života odrazil totiž v reflexích, jež jsou hluboko zakořeněny v Bibli a křesťanské tradici. Jiní badatelé věnují pozornost na vývoj vnímání lásky u Kasprowicze: od ničivého erotu po caritas (boží milost).  Významné místo v jeho poezii zaujímalo nadšení pro přírodu rodného Kujavska a později i Vysokých Tater, které rád navštěvoval. Část veršů též vznikla vlivem fascinace kulturou Dálného Východu a řeckou mytologií.

Díla.

Jako překladatel-samouk ovládal klasickou latinu a řečtinu (Aischylos, Euripides), z moderních jazyků francouzštinu (Bertrand, Rimbaud, Maeterlinck) a angličtinu (Shakespeare, Marlowe, Byron ("Childe Haroldova pouť", 1895), Shelley ("Epipsychidion", 1888), Keats, Thákur, Swinburne, Coleridge ("Píseň o starém námořníkovi"), Wilde aj.). Věnoval pozornost i písemnictví italskému (d'Annunzio), holandskému (Heijermans), německému (Goethe, Schiller) a norskému (Ibsen).

Jan Kasprowicz (12. prosince 1860 v Szymborze, Polsko – 1. srpna 1926 v Zakopanem) byl polský básník, dramatik, literární kritik a překladatel patřící do hnutí "Mladé Polsko".

Jan Kasprowicz (12 December 1860 – 1 August 1926) was a poet, playwright, critic and translator; a foremost representative of Young Poland.


Život.

Narodila se jako jediná dcera Ludvíka X. a Markéty Burgundské. Janin otec Ludvík X. se stal francouzským králem po smrti svého otce roku 1314, v době kdy jeho žena Markéta byla již uvězněna za nevěru na hradě Gaillard. Zemřela příhodně na jaře roku 1315. Ludvík X. se rychle oženil s Klemencií Uherskou a v červnu roku 1316 náhle zemřel v důsledku nachlazení.  Jana trávila dětství na dvoře svého strýce Oda Burgundského. Po babičce Janě měla dědický nárok na hrabství Champagne a Navarru, kde nebylo na rozdíl od Francie dědictví podmíněné mužským pohlavím. Janina nevlastní matka byla v té době těhotná, regentem království se stal starší bratr mrtvého krále Filip Dlouhý. V červenci roku 1316 uzavřel regent Filip smlouvu s burgundským vévodou, v níž uznal dědický nárok Jany a případné další dcery Ludvíka X. na uvedená panství, s tím že Filip měl být regentem obou až do jejich sňatku. V listopadu se však narodil chlapec. Novorozeně bylo prohlášeno králem, ale vzápětí zemřelo. Odo Burgundský nadále pokračoval v obhajobě dívčina dědictví a roku 1318 se oženil s Johanou, nejstarší dcerou krále Filipa. Johana měla dostat Champagne, pokud král nebude mít syna. Filip se syna nedočkal, zemřel roku 1322 a na trůn usedl mladší Karel IV. Urychleně se rozvedl se svou cizoložnou ženou Blankou a do své brzké smrti roku 1328 stihl uzavřít dvě další manželství. Ani Karel se následníka nedočkal, ale jeho třetí žena byla opět těhotná.  Regentem se do doby narození Karlova pohrobka stal Filip z Valois, vnuk krále Filipa III. a ženy byly úplně vyloučeny z dědění francouzského trůnu. Po narození děvčete se stal Filip z Valois králem. Kapetovci vymřeli po meči. Dalšími uchazeči byl Eduard III. Anglický, syn Isabely Francouzské a Filip z Évreux, Janin manžel. Není zcela jasné, kdy došlo k uzavření sňatku. Jsou uváděny roky 1318, 1328 a 1329.  Janino slíbené dědictví bylo až do roku 1328 ve správě synů Filipa IV., což by svědčilo pro sňatek roku 1328. Na jaře tohoto roku byla také Navarra oficiálně předána Filipovi z Évreux jakožto choti princezny Jany. Roku 1329 se mladý pár přestěhoval do Pamplony a 5. března 1329 došlo ke korunovaci. Champagne byla získána až roku 1336 za značnou úplatu francouzskému králi.  Filip Navarrský zemřel roku 1343 při účasti na reconquistě. Šipka jej zasáhla do krku. Jana jej přežila o celých šest let a je pohřbena v Saint-Denis. Na navarrský trůn usedl jejich syn Karel.

Jana II. Navarrská ( "Jeanne II de France", 28. ledna 1311 - 6. října 1349) byla navarrská královna z dynastie Kapetovců, majitelka bohatě iluminovaných Hodinek.

Joan II (; 28 January 1312 – 6 October 1349) was Queen of Navarre from 1328 until her death. She was the only surviving child of Louis X of France, King of France and Navarre, and Margaret of Burgundy. Joan's paternity was dubious because her mother was involved in a scandal, but Louis X declared her his legitimate daughter before he died in 1316. However, the French lords were opposed to the idea of a female monarch and elected Louis X's brother, Philip V, king. The Navarrese noblemen also paid homage to Philip. Joan's maternal grandmother, Agnes of France, Duchess of Burgundy, and uncle, Odo IV of Burgundy, made attempts to secure the counties of Champagne and Brie (which had been the patrimony of Louis X's mother, Joan I of Navarre) to Joan, but the French royal troops defeated her supporters. After Philip V married his daughter to Odo and granted him two counties as her dowry, Odo renounced Joan's claim to Champagne and Brie in exchange for a compensation in March 1318. Joan married Philip of Évreux, who was also a member of the French royal family.


Životopis.

Narodil se a vyrůstal v Houstonu v Texasu. V roce 1991 vystudoval Klein Oak High School. Herectví vystudoval na University of Houston. V současnosti žije v Los Angeles v Kalifornii. Rád hraje na klavír, sleduje různé sporty, hlavně tenis, baseball a basketbal.  Již od roku 2009 se vedly dohady o jeho sexuální orientaci. V květnu 2012 v rozhovoru pro deník The New York Times uvedl, že je gay a již 10 let žije se svým partnerem, Toddem Spiewakem. Vzali se roku 2017.

Kariéra.

V polovině první dekády 21. století ztvárnil několik menších filmových rolí, např. hrál postavu Tima ve filmu "Procitnutí v Garden State" (2004) a objevil ve třídě Dr. P. ve filmu "Škola svádění" ("School for Scoundrels", 2006). Opakovaně účinkoval v seriálu "Soudkyně Amy" (2004–2005) jako Rob Holbrook. V epizodních rolích účinkoval i v seriálu "Ed" (2002) a "Griffinovi" (2009).  Širokou popularitu ovšem získal díky roli geniálního teoretického fyzika dr. Sheldona Coopera, Ph.D., M.Sc. v americké situační komedii "Teorie velkého třesku". Seriál vysílala od roku 2007 televize CBS a ještě v roce 2014 ohlásila záměr natočit a odvysílat až do sezóny 2016–2017 celkem deset řad. Parsons za svou roli získal několik ocenění jako např. cenu Asociace televizních kritiků za individuální výkon v komedii (2009, nominován i 2010, 2012 a 2014), cenu Critics' Choice Television Award za nejlepšího herce v komedii (2011, nominován i 2012, 2013 a 2014), čtyřikrát vyhrál cenu Emmy za mimořádný výkon v hlavní roli v komediálním seriálu (2010, 2011, 2013, 2014, nominaci v roce 2012 neproměnil) a získal také Zlatý glóbus za nejlepší mužský herecký výkon v muzikálu či komedii (2011).  V roce 2014 hrál spolu s Markem Ruffalem, Taylorem Kitschem, Mattem Bomerem a Julií Roberts v televizním filmovém dramatu Ryana Murphyho s názvem "Stejná srdce" ("The Normal Heart"). Film byl natočen podle hry Larryho Kramera z roku 1985 (v její obnovené verzi z roku 2011 si Parsons rovněž zahrál stejnou postavu). Šlo o příběh z počátku 80. let, období prudkého rozšíření AIDS, považovaného tehdejší společností za nemoc homosexuálů. Zahrál si též ve filmu "Skrytá čísla", kde hrál jednoho z členů týmu v Nasa.  Spolu s Rihannou v roce 2014 daboval dvojici hlavních postav, mimozemšťana jménem Oh a pozemskou dívku Tip, v animovaném filmu společnosti DreamWorks "Konečně doma" ("Home") z roku 2015.

James Joseph "Jim" Parsons (* 24. března 1973, Houston, Texas, USA) je americký herec známý především jako Sheldon Cooper ze sitcomu "Teorie velkého třesku".

James Joseph Parsons (born March 24, 1973) is an American actor and producer. Parsons is known for playing Sheldon Cooper in the CBS sitcom "The Big Bang Theory" (2007–2019). He has received several awards for his performance, including four Primetime Emmy Awards for Outstanding Lead Actor in a Comedy Series and the Golden Globe Award for Best Actor in a Television Series Musical or Comedy. In 2018, "Forbes" estimated his annual salary to be $26.5 million and named him the world's highest-paid television actor.