Historie.

Eon-Technology je soukromá společnost vytvořená Trevorem Dickinsonem, Anthony Moorleyem a Benem Hermansem v roce 2009 výhradně za účelem vývoje nového hardwaru pro AmigaOS, konkrétně pro verzi 4 a následující. Firma se zaměřila na hi-end s cílem vytvořit v rámci projektu X1000 počítač, který bude pokračovat v původním odkazu Amigy.  Partnerství s Hyperion Entertainment bylo zpočátku navázáno kvůli konzultacím s klíčovými vývojáři AmigaOS 4. Bylo potřeba zjistit, co by měla nová generace Amiga počítače obnášet, aby co nejvíce vyhovovala nárokům AmigaOS 4. Jedním z důležitých rozhodnutí bylo, že by měl být výsledný počítač postaven na míru včetně nově navržené základní desky, skříně i periferií. Tím se tento počítač vyčlenil z původní strategie počítačů AmigaOne.  Ještě před dojednáním výsledné konfigurace byla jako partner vybrána společnost Varisys s ohledem na její zkušenosti s architekturou PowerPC a oblastí paralelních výpočtů. Navázání tohoto partnerství mělo za následek, že se do architektury počítače AmigaOne X1000 dostal čip XMOS XCore. Firma A-EON tento čip označuje jako koprocesor „Xena“.  První prototyp byl vyroben v polovině roku 2009 a na konci roku 2009 začal Hyperion Entertainment s portováním AmigaOS na X1000. V červnu roku 2010 již bootoval počítač AmiguOS z pevného disku. Debutoval na Vintage Computer festivalu v Bletchley Park 19. a 20. června 2010 při společné prezentaci Hyperion Entertainment, A-EON Technology a Varisys, které zde oznámili své partnerství.

Uvedení na trh.

Původní záměr byl, aby byl počítač k dispozici do léta 2010, ale A-EON Technology oznámila na Vintage Computer festivalu, že uvedení bude odloženo. V srpnu 2011 začal Varisys s výrobou první série revize 2.1 základní desky určené pro betatestování. V lednu 2012 A-Eon oznámil, že AmigaKit.com začne zákazníkům prodávat AmigaOne X1000 s AmigaOS4.1 Update 5 a součástí by měla být licence na stažení AmigaOS4.2 do budoucna, až vyjde.

Specifikace.

Specifikace ze stránek A-EON Technology:

Koprocesor Xena.

Xena je novinkou řady AmigaOne. Xena je označení pro čip XMOS XCore XS1-L2 124, který je na desce X1000 připojen přes slot Xorro, upravený slot PCI-Express. XCore XS1 je architektura řízená událostmi škálovatelná spojeními mezi jádry s nízkou odezvou a spojeními mezi vlákny jednotlivých jader s nulovou odezvou. Xena, jednojádrový XS1, má osm hardwarových jader, které společně poskytují výkon maximálně 500 MIPS.  Zhruba jedna čtvrtina I/O linek Xena je přímo připojena k CPU místní sběrnicí, zatímco zbývající tři čtvrtiny jsou připojeny k slotu Xorro. Tyto I/O linky na slot Xorro jsou softwarově konfigurovatelné pomocí "XC", což je sada rozšíření programovacího jazyka C. Poskytují nízkou latenci připojení jak do hlavního systému, tak do jakékoliv Xorro extenze, jako je vzorkování dat nebo vlastní hardwarová kontrola nad Xorro. Proto je také možné spojit další XCore čipy Xena přes Xorro, a tím dále rozšiřovat výkon koprocesoru.

AmigaOne X1000 je PowerPC počítač navržený jako špičková platforma pro AmigaOS 4. Vývoj počítače byl oznámen společností A-EON Technology, která jej vyvíjí ve spolupráci s Hyperion Entertainment a uvedení na trh se očekává koncem roku 2011. Jméno počítače vychází ze jména počítače Amiga 1000, který vyrobila firma Commodore v roce 1985.

AmigaOne X1000 is a PowerPC-based personal computer intended as a high-end platform for AmigaOS 4. It was announced by A-Eon Technology CVBA in partnership with Hyperion Entertainment. Its name pays homage to the Amiga 1000 released by Commodore in 1985. It is, however, not hardware compatible with the original Commodore Amiga system.


Sportovní kariéra.

Poprvé se na velkém šampionátu představila v roce 1987 v Indianapolisu, kde na halovém MS zkoušela uspět v závodě na 800 metrů. Ve druhém rozběhu obsadila třetí místo a do finále nepostoupila, když skončila jako první nepostupující. O dva roky později na halovém světovém šampionátu v Budapešti doběhla ve finále těsně pod stupni vítězů, na 4. místě. V roce 1990 vybojovala na halovém ME ve skotském Glasgowě bronzovou medaili v běhu na 1500 metrů.  Stříbrnou medaili z běhu na 800 metrů si odvezla z halového MS 1991, které se konalo ve španělské Seville. V cílové rovince nestačila jen na německou běžkyni Christine Wachtelovou, která byla o 24 setin sekundy rychlejší. Stříbro získala také na následujícím halovém MS 1993 v Torontu, kde uspěla na patnáctistovce. Halovou mistryní světa se tehdy stala Ruska Jekatěrina Podkopajevová, která v cíli byla o 12 setin rychleji než Rumunka.  V roce 1994 na halovém ME v Paříži skončila v běhu na 1500 metrů na 4. místě. Na evropském šampionátu v Helsinkách nepostoupila z rozběhu, když v něm obsadila poslední místo. V halové sezóně roku 1995 měla pozitivní dopingový nález na anabolika a následně dostala tříletý zákaz startů, který začal platit 15. února.  Hned po svém návratu vybojovala v březnu roku 1998 bronzovou medaili na halovém ME ve Valencii. V témže roce se zúčastnila také evropského šampionátu v Budapešti, kde postoupila do finále, v němž se umístila na 5. místě. V roce 1999 získala stříbro na halovém mistrovství světa v japonském Maebaši. Ve finále běhu na 1500 metrů si vytvořila výkonem 4:03,53 nový osobní rekord a prohrála jen s krajankou Gabrielou Szabóovou, která cílem proběhla o 30 setin dříve. Těsně pod stupni vítězů, čtvrtá doběhla na MS v atletice 1999 v Seville.  Jedny z nejúspěšnějších sezón zažívá na začátku nového tisíciletí. V roce 2000 se stává v belgickém Gentu halovou mistryní Evropy v běhu na 1500 metrů. Titul získává v čase 4:12,82. V témže roce reprezentuje na letních olympijských hrách v Sydney. Do finále patnáctistovky se probojovala z prvních míst, které obsadila v rozběhu i v semifinále. V něm o pět setin sekundy prohrála s alžírskou běžkyní Mérah-Benidaovou a získala stříbrnou olympijskou medaili. Sezónu završila první místem ve Finále Grand Prix v katarském Dauhá.  V roce 2001 získala stříbrné medaile na halovém MS v Lisabonu i na světovém šampionátu v Edmontonu. Stala se také celkovou vítězkou 17. ročníku atletické Grand Prix a byla jednou z deseti nominovaných atletek v anketě Atlet světa.

Osobní rekordy.

"Hala"  "Dráha"

Violeta Szekely, rozená Violeta Beclea (* 26. března 1965, Dolhești, Suceava), je bývalá rumunská atletka, běžkyně, která se specializovala na střední tratě. Její hlavní disciplínou byl běh na 1500 metrů.

Violeta Szekely, née Beclea (born 26 March 1965, in Dolheştii Mari, Suceava County) is a Romanian former middle distance runner who competed mainly in the 1500 metres. She competed in two Olympic Games, in 1992 and 2000.


Teritoriální členění.

Samospráva obcí je nezávislá na vyšších územních celcích – regionech a departementech – a na administrativním členění departementů na arrondissementy a kantony. Zvláštní postavení má pouze hlavní město Paříž, které je zároveň obcí i departementem.  Všechny obce ve Francii tvoří vždy část regionu, departementu (kromě Paříže) a arrondissementu. Hranice kantonů se oproti tomu mohou někdy krýt s hranicemi obcí. Menší obce tvoří část kantonu, větší obce tvoří naopak celý samostatný kanton, který může zahrnovat i sousedící menší obce.  Obce Paříž, Lyon a Marseille jsou rozděleny do městských obvodů ("arrondissement"), které však mají zcela jinou funkci než arrondissementy, na které se dělí departementy.  Kromě kontinentální Francie a pěti zámořských departementů je i většina zámořských společenství rozdělena na obce. Výjimku tvoří Wallis a Futuna, které se člení na tři místní tradiční království, která mají 36 vesnic, dále Saint-Barthélemy a Saint-Martin a rovněž území bez stálých obyvatel (Francouzská jižní a antarktická území a Clippertonův ostrov), které žádné místní orgány nemají.  K 1. lednu 2009 existovalo 36 782 obcí, z čehož se 36 570 nacházelo v evropské Francii, 112 v zámořských departementech a 100 v ostatních zámořských společenstvích. Počet samostatných obcí ve Francii je ve srovnání s jinými zeměmi výrazně vyšší, neboť za posledních 200 let neproběhla žádná systematická územně správní reforma.  V rámci některých obcí se nacházejí tzv. přidružené obce ("communes associées"), kterých bylo v roce 2006 kolem 730. Jedná se o bývalé samostatné obce, které si udržují omezenou samostatnost v rámci současných obcí.  Podle statistického územního členění Eurostatu odpovídají francouzské obce (stejně jaké české obce) úrovni LAU 2. Každá obec má dále statistický identifikační kód, který jí přidělil INSEE.

Historie.

Obce vznikly ze statusů měst a farních obvodů bývalého Francouzského království a byly během Velké francouzské revoluce právně ukotveny. V roce 1884 obdržely zákonem o volbách do obecní rady ("conseil municipal") rozsáhlou autonomii.

Orgány obce.

Každá obec si volí v přímých volbách vlastní obecní radu. Radě předsedá starosta ("maire"), který má své zástupce, tzv. přidělence ("adjoints"). Starosta má v rámci obce výkonnou moc, zastupuje obec navenek a je zodpovědný za obecní rozpočet.

Svazky obcí.

Sousedící obce mohou společně vytvořit svazek obcí, který se ve Francii podle velikosti a statusu nazývá "métropole", "communauté urbaine", "communauté d'agglomération" nebo "communauté de communes". V roce 2012 bylo ve Francii 15 communauté urbaine se 7,2 milióny obyvatel, 213 communauté d'agglomération (25,5 miliónů obyvatel) a 2581 communauté de communes (téměř 27,5 miliónů obyvatel). Svazek métropole vytvořilo pouze město Nice.

Obec (francouzsky "commune") je ve Francii po regionech a departementech nejnižší územní správní jednotkou ("collectivité territoriale"), která je srovnatelná s obcí v České republice. Celkem se na celém území francouzského státu (včetně zámořských území) nachází 36 782 obcí (stav k 1. lednu 2009).

The () is a level of administrative division in the French Republic. French communes are analogous to civil townships and incorporated municipalities in the United States and Canada, "Gemeinden" in Germany, "comuni" in Italy or "municipio" in Spain. The United Kingdom has no exact equivalent, as communes resemble districts in urban areas, but are closer to parishes in rural areas where UK districts are much larger. Communes are based on historical geographic communities or villages and are vested with significant powers to manage the populations and land of the geographic area covered. The communes are the fourth-level administrative divisions of France.


Stavba.

Celkem bylo ve dvou skupinách postaveno 17 ponorek této třídy. Všechny postavila loděnice v Gorkém. Ponorky první verze Projekt 670A Skat ("Charlie I") byly do služby zařazeny v letech 1967–1973 v počtu 11 kusů. Na první sérii navázalo šest ponorek Projektu 670M Čajka ("Charlie II") nesoucích modernější protilodní střely. Do služby byly zařazeny v letech 19673–1982. Všechny byly vyřazeny do poloviny 90. let.

Konstrukce.

Oproti třídě "Echo" měly tyto ponorky mnohem elegantněji tvarovaný trup. Jejich hlavní zbraň, v podobě protilodních střel, se přitom přesunula do přídě, odkud byly střely vypouštěny přímo z šachet v trupu ponorek. Novinkou byla také schopnost ponorek vypouštět tyto střely při plavbě pod hladinou. Ponorky verze "Charlie I" byly vyzbrojeny osmy protilodními střelami typu P-70 Ametist (v kódu NATO SS-N-7 Starbright) s dosahem cca 60 km. Pozdější verze "Charlie II" nesla stejný počet modernějších střel P-120 Malachit (v kódu NATO SS-N-9 Siren) s dosahem cca 120 km. Ponorky rovněž měly čtyři 533mm torpédomety pro klasická torpéda a dva 406mm torpédomety pro torpéda s akustickým samonavedením. Podle odhadů ponorky nesly celkem 12 torpéd či řízených střel RPK-2 Viyuga (v kódu NATO SS-N-15 Starfish).  Pohonný systém tvořil jeden vodou chlazený reaktor VM-4 a dvě turbíny, roztáčející jeden pětilistý lodní šroub. Nejvyšší rychlost byla 12 uzlů na hladině a 26 uzlů pod hladinou, u verze "Charlie II" to bylo 15 uzlů na hladině a 24 uzlů pod hladinou.

Zahraniční uživatelé.

V letech 1988–1991 byla ponorka "K-43" verze "Charlie I" zapůjčena Indii, kde sloužila jako INS "Čakra" (S71). Indické námořnictvo má stále zájem o získání ponorek s jaderným pohonem.

Projekt 670 (v kódu NATO třída Charlie) byla třída ponorek Sovětského námořnictva s jaderným pohonem. Jednalo se o nosiče protilodních střel, určené zejména k napadání hladinových lodí, především těch letadlových. Jako první sovětské ponorky mohly své střely odpalovat pod hladinou. Všech 17 postavených ponorek již bylo vyřazeno ze služby.

The Project 670 "Skat" submarine (NATO classification Charlie class) was a nuclear-powered cruise missile submarine built for the Soviet Navy and later operated by the Russian Navy. All Charlie I/II-class submarines are decommissioned. One Charlie-class submarine was used for testing an Oniks missile. Charlie I and its successor Charlie II-class submarines are designed by the Lazurit Central Design Bureau of Gorky.


Historie.

Přestože název města je obecně překládán jako "dobré tábořiště", spolehlivá internetová stránka HistoryLink.org prohlašuje, že ve Snohomišském dialektu slovo znamená "úzká pasáž". Město bylo oficiálně začleněno až v květnu 1947, přesto má historický význam pro rozvoj oblasti Pugetova zálivu. Právě v Mukilteu totiž v lednu 1855 guvernér Isaac Stevens podepsal s dvaadvaceti náčelníky indiánských kmenů, obývajících pobřeží zálivu, Point Elliottskou smlouvu.  Smlouva vyměnila půdu od mysu jižně od Seattlu až hranicím s Kanadou na severu za širokou škálu výhod, mezi které patřilo vzdělávání, zdravotní péče a právo na lov a rybaření. Podpisu smlouvy přihlíželo více než dva a půl tisíce původních obyvatel.  Podle městského historického spolku bylo území Mukiltea poprvé obydleno Evropany roku 1858 a od roku 1861 bylo sídlem okresu Snohomish. Tehdy byl okres vykrojen z okresu Island, v roce 1867 se však sídlem okresu stalo město Snohomish. Původně se osada jmenovala Point Elliott, jak bylo místo nazváno už při Wilkesově expedici roku 1841.  Ve svých prvních letech bylo Mukilteo rybářskou vesnicí, obchodním místem a celním přístavem. Okolní kopce pokryté douglaskami, cedry a jedlovci podporovali zdejší pilu a město mělo také konzervárnu, pivovar a továrnu na střelný prach. Stopy po této továrně zůstávají v podobě jména rokle Powder Mill Gulch, která se nachází jednu míli za hranicemi s Everettem. Japonská rokle pak poskytuje železniční přístup z pobřeží Pugetova zálivu k Boeing Everett Factory a Painovu letišti.  V roce 1900 ve městě žilo pouhých 300 obyvatel, o rok později se ale federální majákový výbor rozhodl postavit na zdejší mys maják a mlhový zvon. Maják, Mukilteo Light, zde stojí dodnes a byl postaven roku 1906.  V roce 1947, téměř sto let po podpisu Point Elliottské smlouvy, populace města čítala pouhých 775 obyvatel. To už zde existoval provoz trajektu na Whidbeyho ostrov, stál zde sklad paliva Letectva Spojených států a pobřežím vedla trať Great Northern Railway.  První větší vzrůst města přišel s anexí roku 1980, kdy bylo přidáno 3,1 km2 jižně od Washington State Route 525, a populace vzrostla na 4 130. V roce 1991 bylo do města přidáno území Harbour Pointe, čímž se rozloha obce zdvojnásobila na 16,2 km2 a populace vzrostla přes 10 tisíc. Pak se město změnilo ze starého obchodního městečka okolo trajektového terminálu v nové obchodní a bankovní město.  Důležitým městským parkem je bývalý státní park u majáku, vedle trajektového terminálu. V roce 1954 stát zakoupil 69 tisíc m2 okolo majáku a přeměnil je ve státní park, ve kterém se nacházela také oblíbená lodní rampa. V roce 2003 stát čelil ekonomickým problémům a nabídl prodej parku městu, které nabídku přijalo. Město přejmenovalo park na Mukilteo Lighthouse Park a plánuje přestavbu, jejíž náklady budou dosahovat 6 milionů dolarů.  Další rozvoj je očekáván na pobřeží v dalších pěti až deseti letech. Východně od nynějšího terminálu stát plánuje výstavbu nového doku. Dva trajekty Washington State Ferries na lince mezi Mukilteem a Clintonem ročně obslouží až 3 miliony cestujících.  V roce 1992 se správa města postavila proti rozšíření Painova letiště a tehdejší starosta Brian Sullivan uvedl, že nechce, aby se město stalo SeaTacem severu. Město tak podpořilo smlouvu mezi správou okresu Snohomish a obyvateli okolo letiště z roku 1978.  Město je dopravním uzlem, což podpořily události roku 2008, kdy se federální vláda zbavila půdy starých palivových doků. V červnu 2008 byla na ní postavena 18 milionů dolarů drahá železniční stanice příměstských vlaků Sounder na trase mezi Everettem a Seattlem. Město pak ve spolupráci s everettským přístavem plánuje přeměnit zbytek opuštěné půdy na půdu s veřejným i soukromým využitím.

Harbour Pointe.

Harbour Pointe je čtvrť Mukiltea se smíšeným využitím, která se nachází na půdě dříve patřící společnosti Port Gamble Lumber Company. Nachází se zde střední škola Kamiak High School a prostřední škola Harbour Pointe Middle School. Po vykácení dřeva z oblasti půdu společnost ve třicátých letech minulého století prodala kalifornské společnosti Standard Oil, která zde chtěla postavit rafinerii.  Po rozvoji aljašských ropných polí v šedesátých letech společnost zjistila, že ji postačí kapacita rafinerie v Anacortes, a tak zrušila stavbu rafinerie v Harbour Pointe. Podle místní knihy "Picnic Point Pathways" od Sandyho Sandborga bylo toto rozhodnutí pravděpodobně ovlivněno environmentálním bojem, který zažila konkurenční Richfield Oil Company na Kayak Pointu, severně od Everettu.  V roce 1970 byla okresu Snohomish pronajata 1,9 km2 rozlehlá parcela, ze které se stal Picnic Point Park. O sedm let později se společnost Standard Oil rozhodla darovat ji okresu a společnosti Harbour Pointe Limited Partnership prodala dalších 10 km2 půdy. Ta měla později smíšené využití a v roce 1989 na ní bylo otevřeno golfové hřiště Harbour Pointe Golf Club.

Vzdělávání.

Mukiltejský školní obvod zahrnuje kromě města Mukilteo také části měst Everett, Lynnwood a Edmonds, takže celkově obsluhuje 68 tisíc obyvatel oblasti. Ve školním roce 2004/05 měl více než 14 tisíc studentů a rozpočet přes 100 milionů dolarů. Jeho částí jsou dvě střední školy, čtyři prostřední školy, dvanáct základních škol a jedna alternativní střední škola.

Geografie.

Mukilteo má rozlohu 24,4 km2, z čehož 33 % je voda.  V roce 1996 bylo zjištěno, že město protíná zlom South Whidbey Island.  Většina území východně od města je nezačleněna. Ze západu a severu obec obklopuje Pugetův záliv a zbytek hranic tvoří Everett a opět nezačleněné území spadající pod okres Snohomish.

Demografie.

V roce 2010 zde žilo 20 254 lidí, z čehož 87 % byli běloši, 7 % Asiaté a 1 % Afroameričané. 4 % obyvatelstva byla hispánského původu.

Vláda.

Město bylo oficiálně začleněno v květnu 1947 a vládne v něm starosta s městskou radou. Všichni tito představitelé jsou nestraníky a slouží ve čtyřletých volebních obdobích. Nynějším starostou je Joe Marine, zatímco členy městské rady jsou Kevin Stoltz, Richard Emery, Randy Lord, Howard Tinsley, Emily Vanderwielen, Linda Grafer a Jennifer Gregerson.

Pobřeží.

Mukilteo leží na pobřeží Pugetova zálivu, důležitého vodního tělesa v Tichém oceánu, které odděluje Olympijský poloostrov od pevniny. Většina obce leží na kopci nad pobřežím, který směřuje na Whidbeyho ostrov.  Přestože rybaření a jízda na lodi jsou ve městě populární formou rekreace, existuje zde jediná loděnice, dva sezónní doky, ale žádné přístaviště. V jedné době se ve městě nacházely dvě loděnice, které byly ovšem zbořeny a nahradily je rezidenční budova, respektive hotel. Okolí majáku a pilíře nedaleko trajektového terminálu jsou oblíbenými místy pro zdejší potápěče, a to díky rozmanitému podmořskému životu a výskytu chobotnic. Na každé straně zdejší restaurace s mořskými plody se nachází veřejná mola pro rybaření.

Doprava.

Z Mukiltea vede trasa trajektu do Clintonu na Whidbeyho ostrově.  Od června 2008 staví ve městě příměstský vlak Sounder. Ve všedních dnech zde v září 2009 jezdily čtyři spoje ráno a čtyři odpoledne.  Městem prochází dvě státní dálnice, Washington State Route 525 a Washington State Route 526. Prvně jmenovaná silnice má svou podpůrnou alternativu, na kterou je odkloňována doprava směřující do Boeing Everett Factory, aby neproudila do centra města a neúčastnila se stejného provozu jako doprava směřující na Whidbeyho ostrov.  Autobusy Community Transit číslo 113 a 190 projíždějí městem.

Mukilteo (v překl. "dobré tábořiště") je město v okrese Snohomish, v americkém státě Washington. V roce 2010 zde žilo 20 254 obyvatel. Město leží na pobřeží Pugetova zálivu a je místem terminálu Washington State Ferries, odkud vyplouvají lodě do Clintonu na Whidbeyho ostrově.

Mukilteo ( ) is a city in Snohomish County, Washington, United States. It is located on the Puget Sound between Edmonds and Everett, approximately north of Seattle. The city had a population of 20,254 at the 2010 census and an estimated 2019 population of 21,441.


Stavba.

Informace špionáže o amerických přípravách na stavbu ponorek s jaderným pohonem (jejich prvním produktem byla ponorka USS "Nautilus") vedly roku 1952 Stalina k urychlení vlastního programu vývoje ponorek této kategorie. Jejich šéfkonstruktérem byl jmenován Vladimír N. Peregudov. Podle původní koncepce se přitom nemělo jednat o klasické útočné ponorky, nýbrž o ponorky, které měly napadat nepřátelská pobřežní města a přístavy pomocí obrovského, 28 metrů dlouhého, torpéda ráže 1500 mm s jadernou hlavicí. Ovšem brzy byl nepraktický projekt upraven na klasičtěji pojaté ponorky vybavené torpédy či minami, určené k napadání hladinových lodí.  Celkem bylo loděnicí v Severodvinsku postaveno 13 ponorek základních modelů Projekt 627 a 627A. Práce na prvním kusu začaly v roce 1954, do služby byly zařazeny v letech 1958–1963. V roce 1963 byla do služby zařazena rovněž modifikovaná experimentální ponorka K-27 Projektu 645, která se od klasické třídy "Listopad" lišila svým pohonem, tvořeným dvěma reaktory chlazenými kapalným kovem. K-27 byla vyřazena roku 1968 po havárii reaktoru.  Na základě projektu 627 byly dále postaveny první sovětské raketonosné ponorky s jaderným pohonem projektu 658 (v kódu NATO "třída Hotel").

Konstrukce.

Ponorky měly dvojitý trup rozdělený na devět vodotěsných oddělení. Od počátku byly koncipovány pro podhladinovou plavbu vysokou rychlostí. Byly však výrazně hlučné, což způsoboval jak tvar jejich trupu a množství otvorů v něm, tak i použité reaktory. Největší hloubka ponoru dosahovala 300 metrů. Ponorky měly osm torpédometů ráže 533 mm, pro která nesly 14–20 torpéd s konvenční či jadernou hlavicí. Alternativou byly námořní miny. Pohonný systém tvořily dva tlakovodní jaderné reaktory a dvě turbíny, roztáčející dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost byla 15 uzlů na hladině a 28 uzlů pod hladinou.

Operační služba.

K-3 Leninskij Komsomol 17. června 1962 jako první sovětská ponorka poprvé dosáhla pod vedením kapitána Lva Žilcova severního pólu, kde se i vynořila (primát v tomto ohledu – vynoření na severním pólu získala o necelé tři roky dříve americká USS "Skate"). Na mnoha ponorkách došlo během služby k různým incidentům. Například na K-8 vypukl 8. dubna 1970 požár při hlídkové plavbě v Biskajském zálivu. Ponorka se potopila 12. dubna a dnes leží na dně v hloubce cca 4700 metrů. Zahynulo tehdy 52 námořníků. Požáru se nevyhla ani K-3 Leninskij Komsomol.

Projekt 645.

Na experimentální K-27 došlo roku 1968, při jedné ze středomořských hlídek, k úniku radioaktivity z reaktoru. Tím skončila její operační služba, K-27 zakotvena na poloostrově Kola a její reaktory byly chlazeny a používány k experimentům až do roku 1981.

Projekt 627 (v kódu NATO třída Listopad) byla první třída útočných ponorek Sovětského námořnictva s jaderným pohonem. Mimo 13 útočných ponorek základního modelu byla postavena ještě experimentální ponorka K-27 s reaktory chlazenými kapalným kovem. Konstrukce třídy "November" navíc posloužila jako základ pro konstrukci první sovětských raketonosných ponorek s jaderným pohonem Projektu 658 (v kódu NATO "třída Hotel"). Všechny postavené ponorky třídy "Listopad" již byly vyřazeny.

The November class, Soviet designation Project 627 Kit (, NATO reporting name November) was the Soviet Union's first class of nuclear-powered attack submarines, which were in service from 1958 through 1990. All but one have been disposed of, with the K-3, the first nuclear-powered submarine built for the Soviet Navy, being preserved as a memorial ship in Saint Petersburg.


Důvody reformy.

Na začátku 19. století se prakticky setřel rozdíl mezi vokální hudbou chrámovou a italskou operou. To začalo vadit zastáncům čisté církevní hudby. Vznikla proto snaha o reformu církevní hudby, která by hudbě provozované v chrámech navrátila je duchovní poslání.  Výsledkem těchto snah byl vznik společnosti "Allgemeiner Caecilienverein für Deutschland, Österreich und Schweiz", kterou roku 1868 založil v Regensburgu hudební skladatel a kněz Franz Xaver Witt. Podle této společnosti dostala tato reforma název – ceciliánská reforma.  Z podobných pohnutek vznikla již v roce 1826 "Jednota ku zvelebení kostelní hudby v Čechách". Výsledkem její činnosti bylo např. založení pražské varhanické školy v roce 1830. Jakýmsi patronem těchto snah se stal renesanční skladatel Giovani Pierluigi da Palestrina (asi 1525–1594), který byl už v 16. století, během trvání Tridentského koncilu, pověřen provedením obdobné očisty církevních vokálních skladeb.

Reforma v Čechách.

29. září 1873 se den po provedení Palestrinovy mše "Christus natus est" konala schůzka českých zastánců ceciliánské reformy, kterou svolal kaplan kostela sv. Cyrila a Metoděje v Praze-Karlíně Ferdinand Josef Lehner. Účastníci se dohodli založit po vzoru německé "Allgemeiner Caecilienverein" obdobnou společnost působící v českých zemích – Ceciliánskou jednotu. Nicméně rakouským úřadům se takový spolek zdál podezřelý a byl výnosem místodržitelství č. 20 811 z 29. 12. 1873 zakázán.  Lehner se nevzdal. V roce 1874 začal vlastním nákladem vydávat časopis "Cecilie", který podporoval tyto snahy a o rok později založil "Křesťanskou akademii" se samostatným hudebním odborem. Té se již podařilo zlomit odpor úřadů a nové stanovy Jednoty byly nakonec v roce 1879 schváleny. Ústředním listem spolku se stal časopis "Cecilie", který byl od 7. čísla ročníku 1879 přejmenován na časopis "Cyril" a "Ceciliánská jednota" na "Jednotu cyrilskou". Hnutí se velice rychle šířilo. Na Moravě byla první Cyrilská jednota ustavena v Hodoníně v roce 1880. Nejvýznamnější moravské cyrilské jednoty působily u sv. Michala v Brně (Josef Martínek), v Olomouci, v Prostějově (Ezechiel Ambros, Karel Bezdíček) a ve Slavkově u Brna (František Franc). V roce 1898 bylo v českých zemích již 110 farních cyrilských jednot. Poslední cyrilské jednoty vznikaly ve čtyřicátých letech 20. století. V současnosti má na repertoáru skladby cyrilistů Zdeněk Hatina, ředitel kůru v Brně-Zábrdovicích.  Dirigent Antonín Apt založil v rámci Cyrilské jednoty pěvecké těleso, k němuž byl později připojen i orchestr. V letech 1887–1889 v něm hrál na violu i Antonín Dvořák. Koncerty se konaly převážně na Žofíně a na programu byla díla od renesance až po současnost. V rozporu s původními úmysly německých zakladatelů se v Praze hrály i světské skladby a dokonce i části oper.  Cyrilské jednoty měly velký význam pro zvýšení úrovně chrámové hudby i pro šíření hudebního vzdělání do nejmenších obcí. Na druhé straně svým úzkým pojetím často bránily umělecké volnosti.

Obecná jednota cyrilská byla společnost pro očistu chrámové hudby založená roku 1879 v Praze Ferdinandem Josefem Lehnerem. Zabývala se českou variantou ceciliánské reformy církevní hudby.

The Cecilian Movement for church music reform began in Germany in the second half of the 1800s as a reaction to the liberalization of the Enlightenment.


Vývoj.

V prosinci 1939 nařídilo severozápadní velitelství Rudé armády 185.továrně vývoj vozidla, založeného na T-100. Vozidlo mělo operovat nejen jako samohybné dělo, k dispozici měly být i varianty pro stavbu mostů, převoz munice a odtahování tanků, zničených či poškozených na bojišti. Během vývoje bylo navrženo osadit T-100 dělem ráže 152 mm, aby tak bylo schopno ničit bunkry a jiná opevnění. Ředitel 185. továrny však navrhl použití 100 a 130 mm námořních děl. Tento návrh byl schválen a dokončené plány T-100X byly 8.1.1940 odeslány do továrny Izhorskij. T-100X měl kvádrovou nástavbu osazenou 130 mm námořním dělem typ B-13. V podvozku bylo použito nápravy s torzní tyčí, tak jak to bylo obvyklé u dobových tanků. Během vývoje prototypu byl nicméně pozměněn tvar nástavby, což mělo zrychlit nakládání munice. Nový prototyp byl označen SU-100Y a jeho plány byly odeslány továrně Izhorskij 24.2.1940. Jeho výroba začala 1.3., poprvé byl testován 14.3. Do konce Zimní války však již nestihl být bojově nasazen.  Během zimní války byla navržena modernizovaná verze T-100, osazená silným 152 mm dělem M-10, schopným ničit betonové objekty (jako například tzv. dračí zuby, běžnou součást evropského opevnění během 2. světové války). V březnu 1940 pak byla vyvinuta nová věž, určená k lafetaci 152 mm kanónu, projekt nesl označení T-100Z. K jeho realizaci však nedošlo kvůli upřednostnění výroby tanků KV-1 a KV-2, používajících právě 152 mm děla. V dubnu 1940 navrhla 185.továrna samohybné dělo pro obranu pobřeží, vybavené 130 mm námořním kanónem B-13 a třemi kulomety ráže 7.62 mm v otočné věži. Tento návrh byl označen jako Prototyp 103, zůstal však pouze na papíře.  Po ukončení prací na projektu T-100 byl prototyp SU-100Y přesunut do Kubinky. V listopadu 1941, v nejkritičtější části bojů o předměstí Moskvy byl SU-100Y nasazen spolu s prototypy SU-14 a SU−14-1, osazenými 152 mm dělem, jako součást Nezávislé dělostřelecké divize pro zvláštní nasazení. Další záznamy o bojovém nasazení nejsou známy. Prototyp SU-100Y se dočkal konce války a stal se součástí sbírky Muzea tanků v Kubince.

SU-100Y byl prototyp sovětského samohybného děla vyvinutého z prototypu tanku T-100. Vzniklo během Zimní války s Finskem jako zbraň ráže 130 mm, která by mohla ničit betonové obranné struktury jako jsou bunkry a protitankové překážky. Do konce zimní války se služby nedočkala, ale nakonec se účastnila obrany Moskvy.

The SU-100Y was a Soviet prototype self-propelled gun, developed from the prototype T-100 tank. It was developed during the Winter War with Finland to include a 130 mm gun to destroy concrete defensive structures like bunkers and anti-tank obstacles. It did not see production, but the prototype was brought into use in the Second World War in defence of Moscow.


Pověst.

Podle každoročně vydávaného „Průvodce dobrých škol“ ("Good Schools Guide") má škola „pravděpodobně nejlepší tradice vzdělanosti ze všech škol ve Spojeném království“ a poskytuje „akademicky a společensky privilegované dětství, kterého si absolventi váží po celý život“. Kulturní časopis "Tatler" udělil Winchester College v roce 2010 cenu „Škola roku“.

Historie.

Škola byla založena v roce 1382 winchesterským biskupem Williamem Wykehamem. Prvních 70 chudých učenců vstoupilo do školy v roce 1394. V polovině 19. století byla naplánována stavba čtyř kolejí (dokončeny však byly jen tři: A, B a C). Účelem bylo rozšíření počtu studentů o 100. Později byly dostavěny koleje D, E, G a H. Nyní existuje deset kolejí a celkový počet žáků přesahuje 700.

Koleje.

Každý student náleží k určité koleji, kterou reprezentuje ve sportovních soutěžích a v dalších aktivitách. Každá kolej má své oficiální jméno, obvykle příjmení prvního správce koleje, jež se používá hlavně jako poštovní adresa. Koleje mají také neformální jména, která jsou obvykle používána v hovorové řeči (často přezdívka současného správce koleje). Mají též přiřazené písmeno, jež značí pořadí jejich založení, a svoji vlastní sadu barev.  Koleje:

Školné.

Winchester má vlastní přijímací zkoušky a nepoužívá všeobecné srovnávací zkoušky. Po náročných zkouškách mohou úspěšní kandidáti získat podle své výkonnosti stipendium.  Školné:

Mezinárodní spolupráce.

Winchester College aktivně spolupracuje se zahraničními školami a nabízí jejich studentům tříměsíční až roční stipendia po vykonání výběrového řízení. Mezi české střední školy spolupracující s Winchester College patří Gymnázium Jana Keplera, PORG a Open Gate.

Winchester College je soukromá škola pro chlapce, která se nachází v bývalém hlavním městě Anglie Winchesteru v hrabství Hampshire. Založil ji winchesterský biskup William Wykeham v roce 1382. Jedná se o nejstarší z původních devíti anglických soukromých škol schválených zákonem o soukromých školách z roku 1868, mezi něž patří také Eton, Harrow, Charterhouse a Shrewsbury.

Winchester College is an independent boarding school for boys in the British public school tradition, situated in Winchester, Hampshire. It has existed in its present location for over 600 years. It is the oldest of the original nine English public schools defined by the Clarendon Commission, seven of which were regulated by the Public Schools Act 1868.


Výroba.

Již zmíněná výroba je založena na vzniku kyseliny siřičité (HSO), která reaguje s uhličitanem sodným za vzniku oxidu uhličitého: HO + SO → HSO NaCO + HSO → NaSO + CO + HO Vzniklý siřičitan sodný (NaSO) reaguje s vodou a oxidem siřičitým za vzniku hydrogensiřičitanu sodného: NaSO + SO + HO ↔ 2 NaHSO Tato reakce probíhá i zpětně, po čase se tato látka opět rozpadá, ve vodném roztoku probíhá rychleji než na suchu. Na vzduchu tento proces urychluje vzdušná vlhkost. Vzniká oxid siřičitý, který se používal zejména na bělení prádla. Na výrobu je možno použít místo uhličitanu sodného zejména i hydroxid sodný. Další možností přípravy je opatrná hydrolýza disiřičitanu sodného ve vodném prostředí:

Použití v chemických reakcích.

V organické chemii má několikeré použití: tvoří hydrosiřičitanové addukty s aldehydy a určitými cyklickými ketony za vzniku příslušných sulfonátů (které mohou dále sloužit k zavedení kyano skupiny). Tato reakce má omezený význam pro syntézy, ale používá se při čištění produktů v chemickém průmyslu. Aldehydy, které znečišťují produkt jsou vysráženy hydrogensiřičitanem a odfiltrovány. Pro reakce v opačném směru se používá zásadité prostředí s obsahem hydrogenuhličitanu nebo hydroxidu sodného a vzniklý hydrogensiřičitan je uvolněn jako oxid siřičitý.  Další hlavní použití je při odbarvování a při odstraňování často barevných nečistot, vzniklých při organické syntéze, jakožto jemné redukční činidlo. Také může, podobně jako hydrogenuhličitan sodný a uhličitan sodný, efektivně odstraňovat přebytky chloru, bromu, jodu a chlornanů, osmičelanových esterů, oxidu chromového a manganistanu draselného.  Také se používá při Buchererově reakci - záměně fenolického hydroxylu za aromatickou aminoskupinu. Tato reakce je reverzibilní.

Použití v potravinářství.

Zatímco podobná sloučenina disiřičitan sodný se používá při výrobě většiny komerčních vín (mimo jiné) k zábraně oxidace a ochraně buketu, hydrogensiřičitan sodný používají k podobným účelům spíše pro výrobu vína podomácku. Používá se k zábraně hnědnutí (způsobovaného oxidací) a k ničení nežádoucích mikrobů ještě před začátkem fermentace. Hydrogensiřičitan ve styku s vodou - zejména v kyselém prostředí - uvolní oxid siřičitý a po přibližně 24 hodinách vyprchá. Potom je již možno přidat čerstvé kvasinky.  Hydrogensiřičitan sodný se také přidává do salátů v barech s obsahem listově zeleně zabarvené zeleniny a i mnohde jinde k udržení čerstvého vzhledu (názvy přípravků například "LeafGreen" a j.) Použitá koncentrace někdy bývá dostatečná k vyvolání těžké alergické reakce.

Hydrogensiřičitan sodný je rozpustná, sodná sůl kyseliny siřičité, jejíž chemický vzorec je NaHSO. Vodný roztok této látky je kyselý. Hydrogensiřičitan sodný je potravinářská přídatná látka E222. Tato hydrogensiřičitanová sůl může být připravena probubláváním vodného roztoku sody oxidem siřičitým (SO). Hydrogensiřičitan sodný v kontaktu s chlorovým bělidlem (přípravky, obsahující chlornan sodný) uvolňuje nebezpečné výpary (kombinace chloru, oxidu siřičitého a dalších kyselých a dráždivých sloučenin), nebezpečné zejména pro astmatiky, ale jedovaté i pro ostatní. Tyto výpary se uvolňují v neočekávaně velkém množství.

Sodium bisulfite (or sodium bisulphite, sodium hydrogen sulfite) is a chemical mixture with the approximate chemical formula NaHSO. Sodium bisulfite in fact is not a real compound, but a mixture of salts that dissolve in water to give solutions composed of sodium and bisulfite ions. It is a white solid with an odor of sulfur dioxide. Regardless of its ill-defined nature, "sodium bisulfite" is a food additive with E number E222.


Objev.

Během roku 2005 pozorovali astronomové Keckovy observatoře na Havaji za pomocí nově instalovaného systému adaptivní optiky čtyři nejjasnější transneptunická tělesa (Pluto, Makemake, Haumeu a Eris). 10. září toho roku pak objevili na oběžné dráze Eris měsíc, který dostal předběžné označení S/2005 (2003 UB) 1. Protože Eris v té době také neměla ještě definitivní jméno, astronomové ji běžně nazývali přezdívkou „Xena“, podle válečnice z oblíbeného televizního seriálu. Ve shodě s tím pak objevitelé nový měsíc označovali přezdívkou „Gabrielle“, podle její seriálové společnice.

Vlastnosti.

Podle některých měření je Dysnomia o 4,43 magnitudy slabší než Eris, čemuž by odpovídal průměr 350 až 490 km, ovšem Michael Brown se domnívá, že její jasnost je ještě nižší a průměr odhaduje na 100–250 km. Astronomové po objevu satelit pozorovali nejen Keckovými dalekohledy, ale též za pomoci Hubbleova vesmírného dalekohledu, a svá pozorování obíhajícího tělesa využili jak k odhadu charakteristik jeho oběžné dráhy, tak také k výpočtu hmotnosti Eris (1,67×10 kg, asi 1,27krát více než Pluto). Dysmonia se kolem Eris pohybuje po kruhové oběžné dráze o poloměru 37 350 ± 140 km.

Vznik.

Astronomové nalezli satelity na oběžných dráhách třech ze čtyř nejjasnějších transneptunických těles. U méně jasných členů této oblasti však zatím byly satelity nalezeny jen v 10 % případů. Důvodem tohoto nepoměru by mohly být kolize mezi velkými tělesy, které bývaly v dávné minulosti poměrně časté. Srážky těles o průměru přesahujícím 1000 km vedly k vymrštění velkého objemu materiálu, který se následně shlukl v měsíc. Jde o stejný mechanismus, jakým pravděpodobně v rané historii sluneční soustavy vznikl i Měsíc obíhající Zemi.

Jméno.

Michael Brown, objevitel měsíce, vybral jméno Dysnomia z několika důvodů. Podle obecně přijatého zvyku se měsíce pojmenovávají po méně významných bozích spojených s bohy, jejichž jméno nese mateřské těleso, přičemž řecká bohyně Dysnomia je mýtickou dcerou bohyně Eris, po níž byla pojmenována trpasličí planeta, kolem níž měsíc obíhá. Michael Brown se však vyjádřil, že název má i další skryté významy. Řecký výraz „dysnomia“ (), do češtiny překládaný jako „anarchie“, lze vykládat jako nedostatek řádu, tj. anglicky „lawlessness“. Původní neoficiální přezdívka mateřského tělesa Eris byla „Xena“ po známé seriálové bojovnici, a nové jméno má být současně poctou pro americkou herečku Lucy Lawlessovou, která její postavu ztvárnila. Brown rovněž poznamenal, že svou roli hrál i fakt, že jméno Dysnomia začíná stejným písmenem, jako křestní jméno jeho ženy Diane (podobně jako první písmena Pluta odpovídají iniciálám Pervicala Lowella, zakladatele observatoře, kde pracoval její objevitel Clyde Tombaugh, či jako první písmena Charona odpovídají začátku křestního jména Charlene, jména manželky jeho objevitele Jamese Christyho).

Dysnomia, celým názvem (136199) Eris I Dysnomia, je jediný známý přirozený satelit trpasličí planety Eris (zatím nejhmotnější známá trpasličí planeta ve sluneční soustavě). Objeven byl roku 2005 týmem vedeným americkým astronomem Michaelem Brownem na W. M. Keck Observatory na Havaji. Předtím, než obě tělesa dostala svůj definitivní název, nesla Dysnomia předběžné označení S/2005 (2003 UB) 1. Eris byla nakonec pojmenována po řecké bohyni sváru a Dysnomia po její dceři, bohyni anarchie.

Dysnomia (formally (136199) Eris I Dysnomia) is the only known moon of the dwarf planet Eris (the most massive known dwarf planet in the Solar System) and very probably the second-largest known moon of a dwarf planet, after Pluto I Charon. It was discovered in 2005 by Mike Brown and the laser guide star adaptive optics team at the W. M. Keck Observatory, and carried the provisional designation of until officially named "Dysnomia" (from the Ancient Greek word meaning anarchy/lawlessness) after the daughter of the Greek goddess Eris.


Hráčská kariéra.

Juniorská kariéra.

Je odchovancem plzeňského hokeje, kde patřil mezi nejproduktivnější hráče ve všech věkových kategoriích a především nejlepší střelce. V sezoně 2009-10 v mladším dorostu nastřílel 39 branek v 33 zápasech a se 63 body byl 2. nejproduktivnějším hráčem Plzně, která se stala Mistrem v kategorii mladšího dorostu. O rok později nasbíral ve starším dorostu 59 bodů (38+21) ve 42 zápasech a opět dělil se o první místo v produktivitě Plzně. V sezoně 2011-12 dostal v 16 letech šanci zahrát si 8 zápasů v extralize dospělých za Plzeň, ve kterých vstřelil 1 gól. Zbytek sezony strávil napůl v dorostu a napůl v juniorech. Sezony 2012-13 a 2013-14 strávil v zámoří v juniorské OHL. V nováčkovské sezoně si připsal 34 bodů (17+14) v 67 zápasech za Sudbury a dalších 6 bodů (3+3) přidal v 9 zápasech playoff. Následující ročník zahájil v Sudbury, kde do ledna nasbíral 23 bodů (13+10) v 36 utkáních, a pak byl vyměněn do Kitcheneru za dalšího Čecha Radka Faksu. V Kitchenru, který skončil jako 2. nejhorší tým OHL, pak zaznamenal jen 6 bodů (5+1) v 23 utkáních.

Profesionální kariéra.

I když mohl zůstat v juniorské OHL, rozhodl se před sezonou 2014–15 pro návrat do České republiky zpět do Plzně. Většinu sezony strávil mezi dospělými v extralize, kde nastoupil do 35 zápasů a připsal si 7 bodů (3+4). V předkole playoff přidal ve 4 zápasech 2 body, ale Plzeň vypadla s Mladou Boleslaví 1:3 na zápasy. Mezi dospělými nastoupil ještě na 4 zápasy za Havlíčkův Brod v 1. lize a na 2 zápasy ve 2. lize za Klatovy. Za juniorku Plzně pak ještě zvládl 16 zápasů, v nichž nastřílel 18 gólů a přidal 9 asistencí.  V sezoně 2015–16 se zařadil se mezi nejlepší útočníky extraligy. I díky výtečné spolupráci s Jaroslavem Kracíkem a Miroslavem Indrákem byl s 25 góly v základní části nejlepším střelcem hokejové extraligy. Ve 48 utkáních s celkovými 40 body se dělil o místo nejproduktivnějšího hráče Plzně s Jaroslavem Kracíkem a v rámci extraligy to stačilo na dělené 9. místo v kanadském bodování. Byl nejlepší v extralize se 176 střeleckými pokusy a rovněž se dělil o první místo v počtu gólů v přesilovce (11). V playoff ho ovšem střelecké štěstí opustilo, když se ujala v 11 zápasech pouze jedna z jeho 44 střel (4. nejvyšší počet v celém playoff), a Plzeň vypadla v semifinále se Spartou 2:4 na zápasy.  V sezoně 2016–17 střeleckou trofej obhájil, když dokázal nastřádat dokonce 29 gólů. K tomu přidal 19 asistencí a s celkem 48 body se umístil na 2. místě kanadského bodování celé ligy. Kromě 1 zápasu odehrál všechna utkání základní části. Opět vedl extraligu v počtu střel (221) a dělil se o 1. místo v počtu gólů v přesilovce (11). V playoff si v 11 zápasech připsal 5 bodů (3+2) a Plzeň vypadla ve čtvrtfinále 2:4 na zápasy s Libercem.  V květnu 2017 podepsal smlouvu s Ufou z KHL, která jej v roce 2016 draftovala v 1. kole draftu KHL. Do sestavy se ovšem kvůli omezení, že na soupisce může být maximálně 5 cizinců nedostal, takže se v srpnu dohodl na rozvázání smlouvy a podepsal 3letou smlouvu s týmem Ambri-Piotta ze švýcarské ligy. Sezonu ovšem zahájil na hostování v Plzni, protože i Ambri-Piotta již měla naplněný limit cizinců. Do poloviny listopadu zvládl za Plzeň odehrát 20 utkání, ve kterých nastřílel 16 branek a celkem nasbíral 24 bodů. Extraligu opouštěl jako nejlepší střelec a druhý nejproduktivnější hráč. Ve zbytku sezony pak ve švýcarské lize nasbíral 27 bodů (10+17) v 25 utkáních. V bojích o udržení si pak připsal dalších 7 bodů v 10 utkáních a pomohl týmu Ambri-Piotta k udržení v elitní švýcarské soutěži.  V sezoně 2018–19, v první celé sezoně v Ambri Piotta, se stal nejproduktivnějším hráčem švýcarské ligy, když v 50 zápasech nasbíral 57 bodů (25+32). V počtu asistencí byl 2. v lize a v počtu gólů pak 3. V playoff přidal 6 bodů (1+5) v 5 utkáních. Po sezoně byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem vedením švýcarské ligy i médii, která ho rovněž zvolila nejlepším útočníkem a zařadila ho do All-Star týmu.  Dne 29. května 2019 podepsal s Blackhawks roční nováčkovskou smlouvu a během přípravného kempu Blackhawks na sezonu 2019-20 si vybojoval místo v sestavě Blackhawks, takže mohl nastoupit v rámci NHL Global Series ke svému prvnímu utkání NHL v Praze 4. října 2019 proti Philadelphii. První gól a bod v NHL pak zaznamenal v následujícím utkání 10. října 2019 již v Chicagu proti San Jose, když překonal brankáře Aarona Della. A v dalším utkání 12. října proti Winnipegu si připsal i první asistenci v NHL. Za leden 2020 byl vyhlášen nováčkem měsíce NHL, když v 10 utkáních nastřílel stejný počet gólů a přidal 4 asistence. Vyrovnal tak klubový rekord v počtu gólů vstřelených nováčkem v 1 měsíci. V únoru pak přidal 12 bodů (8+4) ve 14 utkáních a 27. února v Tampě Bay vstřelil svůj první hattrick v NHL. Stal prvním nováčkem v historii Chicaga, jenž dokázal vstřelit ve 3 ze 4 zápasů dva nebo více gólů. Dále dokázal jako 6. nováček historie Chicaga vstřelit 20 gólů během méně než 50 utkání.

Reprezentační kariéra.

Českou republiku reprezentoval v roce 2013 na Mistrovství světa hráčů do 18 let v Rusku, kde se v týmu sešel s dalším hráčem Blackhawks Davidem Kämpfem. V 5 utkáních si připsal 5 asistencí a dělil se o 1. místo v produktivitě národního týmu. Na Mistrovství světa juniorů 2015 v Kanadě byl kapitánem týmu a znovu se v týmu sešel s Kämpfem.  Do seniorské reprezentace se poprvé podíval v sezoně 2015-16, když odehrál 8 utkání v rámci Euro Hockey Tour. První velkou reprezentační akcí pro něj byly Zimní olympijské hry 2018 v Pchjongčchangu, kde v 5 utkáních vstřelil 2 góly. Na MS 2018 pak nasbíral 8 bodů (3+5) v 8 utkáních a byl nejproduktivnějším hráčem národního týmu. Zároveň byl vyhlášen jedním ze 3 nejlepších hráčů České republiky na turnaji. O rok později na Slovensku se zlepšil na 12 bodů (6+6) v 10 utkáních a dělil se o 3. místo v produktivitě národního týmu. Češi v utkání o bronz podlehli Rusku.

Dominik Kubalík (* 21. srpna 1995, Plzeň) je český lední hokejista hrající v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize (NHL).

Dominik Kubalík (born 21 August 1995) is a Czech professional ice hockey player for the Chicago Blackhawks of the National Hockey League (NHL). He was selected in the seventh round (191st overall) by the Los Angeles Kings during the 2013 NHL Entry Draft.


Úvod.

Kryptografie veřejných klíčů je založena na neznalosti rychlých algoritmů pro některé matematické problémy. Nejstarší systémy kryptografie veřejných klíčů jsou bezpečné za předpokladu, že je obtížné rozdělit na prvočísla velké přirozené číslo, které je součinem dvou a více velkých prvočísel. Pro systémy na bázi eliptických křivek se naproti tomu předpokládá, že nalezení diskrétního logaritmu náhodného bodu eliptické křivky s ohledem na známý základní bod je nemožné. Velikost eliptické křivky určuje složitost problému. Předpokládá se, že stejné úrovně zabezpečení, jakou nabízejí RSA systémy s velkým modulem, lze dosáhnout s podstatně menší skupinou eliptických křivek. Použití malé skupiny eliptických křivek znamená snížení nároků na přenos i místo.  Pro současné kryptografické účely se používá rovinná křivka, která se skládá z bodů vyhovujících rovnici  lišící se nevlastním bodem, označujeme ∞. (Souřadnice jsou zde vybírány z pevného konečného tělesa neobsahujícího 2 a 3, jinak by křivka byla poněkud komplikovanější).  Toto tvoří společně se skupinou operací nad teorií množin eliptických křivek Abelovu grupu s bodem v nekonečnu jako neutrálním prvkem. Struktura grupy se dědí z množiny dělitele ze základních algebraických variet.  Stejně jako pro ostatní populární šifrovací metody založené na veřejném klíči není publikován žádný matematický důkaz o matematické bezpečnosti ECC. Avšak Americká Národní bezpečnostní agentura schválila ECC včetně schémat na něm založených ve své sadě kryptografických algoritmů Suite B a povolila jejich použití k šifrování informací označených jako přísně tajné 384bitovými klíči. Zatímco patent RSA vypršel v roce 2000, jsou zde v platnosti patenty týkající se určitých aspektů ECC technologie, i když někteří tvrdí, že Protokol digitálního podpisu s využitím eliptických křivek (ECDSA; NIST FIPS 186-3) a některé praktické programy pro výměnu veřejných klíčů na bázi ECC (včetně ECDH) mohou být implementovány bez jejich porušení. Navíc standardizovaný generátor náhodných čísel (od NIST a NSA) může vytvářet "zadní vrátka", známá jen tvůrcům algoritmu generátoru.  Pak i Diffieho-Hellmanova výměna klíčů je napadnutelná.  Roku 2015 oznámila NSA ústup od používání ECC, kterou má nahradit postkvantová kryptografie. Spoluautor ECC spekuluje o důvodech k tomuto kroku.

Kryptografické algoritmy.

Několik algoritmů založených na výpočtu diskrétního logaritmu bylo přizpůsobeno pro použití eliptických křivek nahrazením grupy formula_2 grupou bodů nad eliptickou křivkou, tyto algoritmy pak mají anglickou zkratku s předponou "EC": Na RSA konferenci v roce 2005 představila Národní bezpečnostní agentura balíček nazvaný Suite B, který pro generování digitálního podpisu a výměnu veřejných klíčů používá výhradně technologii ECC. Tento balíček je určen k ochraně jak klasifikovaných, tak i neklasifikovaných národních bezpečnostních systémů a informací.

Kryptografie eliptických křivek (ECC) je metoda šifrování veřejných klíčů založená na algebraických strukturách eliptických křivek nad konečnými tělesy. Použití eliptických křivek v kryptografii navrhli nezávisle na sobě Neal Koblitz a Victor S. Miller v roce 1985.

Elliptic-curve cryptography (ECC) is an approach to public-key cryptography based on the algebraic structure of elliptic curves over finite fields. ECC allows smaller keys compared to non-EC cryptography (based on plain Galois fields) to provide equivalent security.


Popis.

Jedná se o vytrvalou trsnatou trávu, dosahující výšky nejčastěji 60−150 cm. Celá rostlina je víceméně sivozelená, oddenky jsou silné a plazivé s dlouhými tenkými výběžky. Stébla mají 2−4 kolénka, pod latou jsou silně drsná. Listy jsou střídavé s listovými pochvami, které jsou drsné, dolní chlupaté. Čepele jsou čárkovité, asi 4−10 (vzácně až 20 mm) široké, na líci drsné, ploché nebo slabě svinuté. Jazýček je 4–12 mm dlouhý, špičatý, později dřípený. Květenstvím je lata, která se skládá z mnoha klásků, celá lata je víceméně přímá, není ohnutá, hustá s drsnými větévkami, asi 15–30 cm dlouhá a 3–6 cm široká. Klásky jsou jednokvěté, stříbřitě hnědé až hnědě nachové, plevy jsou víceméně stejné, 5–8 mm dlouhé, na kýlu drsné, chlupy bazálního věnečku jsou asi stejně dlouhé jako plevy. Plucha je kratší než pleva, je dvouklaná, trojžilná, osina je nasazená asi v půli pluchy a je o málo delší než plucha, přesahuje pluchu nejvýše o 2 mm. Pluška dosahuje asi 2/3 délky pluchy. Tyčinky jsou 3, prašníky jsou asi 1,5 mm dlouhé, žluté až žlutooranžové barvy. Plodem je obilka. Počet chromozómů je 2n=28.

Rozšíření ve světě.

Třtina křovištní je přirozeně rozšířena na většině území Evropy, kromě severu Skandinávie a severu evropské části Ruska, málo se vyskytuje také na Pyrenejském poloostrově. Dále je rozšířena v jihozápadní Asii a odtud přes střední Asii, jižní Sibiř až na Dálný Východ, včetně Číny, Koreje a Japonska. Zavlečena byla i jinam, např, na východ USA.

Rozšíření v ČR.

V ČR je to na celém území běžná rostlina, vyskytuje se od nížin do hor. Téměř chybí jen ve vyšších horských polohách. Jedná se o výrazný expanzívní druh, který roste na loukách, pasekách a ruderálních stanovištích. Dokáže vytvářet velké množství stařiny, což je konkurenční výhoda oproti ostatním rostlinám tehdy, když se na louce neprovádí kosení nebo pastva. Často pak vytváří téměř monocenózy na rozsáhlých plochách. Expanze tohoto druhu představuje vážný problém v některých rezervacích a biologicky cenných mezických a sušších loukách, kde ustalo pravidelné obhospodařování.

Externí odkazy.

Třtina křovištní ("Calamagrostis epigejos") je druh rostliny z čeledi lipnicovité ("Poaceae"). Někdy se můžeme setkat i s pravopisnou variantou jména "Calamagrostis epigeios".

Calamagrostis epigejos, common names wood small-reed or bushgrass, is a species of grass in the family Poaceae which is native to Eurasia and Africa. It is found from average moisture locales to salt marsh and wet habitats.


List of twin towns and sister cities in the Czech Republic

Jihočeský kraj.

Blatná České Budějovice Český Krumlov Dačice Hluboká nad Vltavou Jindřichův Hradec Kaplice  Kardašova Řečice  Kovářov  Milevsko  Nová Bystřice  Novosedly nad Nežárkou  Písek Prachatice Sezimovo Ústí  Slavonice Soběslav  Strakonice Suchdol nad Lužnicí  Tábor Třeboň Veselí nad Lužnicí Vimperk  Vodňany

Jihomoravský kraj.

Blansko Boskovice Brno Břeclav Bučovice  Bzenec Hodonín Hustopeče Ivančice Kanice  Kuřim Kyjov Lanžhot  Letovice Lužice  Mikulov Podolí Ratíškovice  Rosice Slavkov u Brna  Střelice Suchohrdly  Šlapanice  Tišnov Velké Pavlovice Veselí nad Moravou Vyškov Znojmo Židlochovice

Karlovarský kraj.

Aš Bochov  Františkovy Lázně Cheb Chodov Karlovy Vary Kraslice  Loket  Mariánské Lázně Nejdek  Ostrov  Sokolov

Královéhradecký kraj.

Broumov Červený Kostelec Česká Skalice Dobruška Dvůr Králové nad Labem Hradec Králové Hronov Jaroměř Jičín Kostelec nad Orlicí Libčany Náchod Nové Město nad Metují Nový Bydžov Trutnov Týniště nad Orlicí  Vrchlabí

Liberecký kraj.

Česká Lípa Doksy Frýdlant Hrádek nad Nisou Chrastava Jablonec nad Nisou Liberec Mimoň Nový Bor Semily Sloup v Čechách  Tanvald Turnov Všeň  Železný Brod

Moravskoslezský kraj.

Andělská Hora  Bílovec Bolatice Bruntál Bystřice Český Těšín Frenštát pod Radhoštěm Frýdek-Místek Frýdlant nad Ostravicí Fulnek Havířov Hlučín Jablunkov Karviná Kopřivnice Kravaře Krnov Město Albrechtice Nový Jičín Odry Opava Orlová Osoblaha  Ostrava Rýmařov Třinec Vendryně

Olomoucký kraj.

Hranice Jeseník Lipník nad Bečvou  Litovel Mikulovice Náměšť na Hané Olomouc Prostějov Přerov Šternberk Šumperk Uničov Zábřeh Zlaté Hory

Pardubický kraj.

Česká Třebová Hlinsko Holice Chrudim Kunvald  Lanškroun Letohrad Litomyšl Moravská Třebová Pardubice Polička Sezemice  Svitavy Ústí nad Orlicí Vysoké Mýto Žamberk

Plzeňský kraj.

Blovice Bor Černošín  Dobřany Domažlice Horní Bříza  Horšovský Týn Klatovy Klenčí pod Čerchovem Mýto  Nepomuk Nýřany  Plzeň Přeštice Rokycany Stříbro Sušice je členem Douzelage, asociace partnerských měst, sdružující města v rámci celé Evropské unie. Sušice má kromě toho další tři partnerská města: Aarhus, Wenzenbach and Uetendorf.

Hlavní město Praha.

Praha Praha 1 Praha 5 Praha 6 Praha 7 Praha 8  Praha 9  Praha 10 Praha 15 Praha 16 – Radotín  Praha 18 – Letňany  Praha 20 – Horní Počernice

Středočeský kraj.

Bělá pod Bezdězem Benátky nad Jizerou Benešov Beroun Brandýs nad Labem-Stará Boleslav Buštěhrad  Čáslav  Černošice Dobřichovice  Dobříš Doksy  Hořovice  Hradištko  Chyňava  Karlštejn Kladno Kolín Kostelec nad Černými lesy  Kralupy nad Vltavou Kutná Hora Lidice  Lysá nad Labem Mělník Milín  Mladá Boleslav Mnichovo Hradiště Neratovice  Nový Knín  Nymburk Poděbrady Příbram Ptice  Rakovník Roztoky  Říčany Sedlčany Slaný Štěchovice

Ústecký kraj.

Benešov nad Ploučnicí  Bílina Česká Kamenice  Děčín Duchcov Chomutov Jirkov Kadaň Klášterec nad Ohří  Krupka  Litoměřice Litvínov Lovosice  Louny Most Podbořany Roudnice nad Labem Rumburk  Terezín Ústí nad Labem Žatec

Kraj Vysočina.

Bystřice nad Pernštejnem Havlíčkův Brod Chotěboř Jemnice Jihlava Jimramov  Moravské Budějovice Pelhřimov Telč Třebíč Třešť Velké Meziříčí Žďár nad Sázavou Ždírec nad Doubravou

Zlínský kraj.

Bystřice pod Hostýnem Holešov Kašava Kroměříž Luhačovice Napajedla Otrokovice Rožnov pod Radhoštěm Slavičín Staré Město Strání  Uherské Hradiště Uherský Brod Valašské Meziříčí Vsetín Zlín Zubří

Toto je neúplný seznam českých měst a obcí, které udržují trvalé vztahy s městy a obcemi v jiných zemích, tudíž jsou partnerská.

This is a list of municipalities in the Czech Republic having standing links to local communities in other countries. In most cases, the association, especially when formalised by local government, is known as "town twinning" (though other terms, such as "partner towns" "(partnerská města)" or "sister cities" are sometimes used instead), and while most of the places included are towns, the list also comprises villages, cities, districts, counties, etc. with similar links.


Racer X.

Racer X je skupina založená v Los Angeles v roce 1985. Zakládajícími členy byli Paul Gilbert (kytara), Juan Alderete (basová kytara), Harry Gschoesser (bicí) a Jeff Martin (vokály). Byli silně ovlivněni skupinou Judas Priest a Gilbertova hra velmi připomínala rychlá sóla Yngwie Malmsteena s extrémní technikou hraní. Gschoessera v roce 1986 nahradil Scott Travis, který hrál později se skupinou Judas Priest a Bruce Bouillet se stal druhým kytaristou, který, jako velmi zručný kytarista, hrál spolu s Gilbertem jeho náročné kytarové pasáže.  Paul Gilbert se stal známým jako jeden z nejrychlejších kytaristů na světě díky neuvěřitelným technickým kouskům jako jsou "Frenzy", "Scarified", "YRO" a "Scit Scat Wah". Gilbert z Racer X odešel v roce 1988, ale v roce 1999 se povedlo skupinu znovu oživit.

Mr. Big.

Když Billy Sheehan v roce 1988 odešel ze skupiny Davida Lee Rotha, přidal se k Paulovi Gilbertovi, který rovněž odešel ze své předchozí skupiny Racer X. Oba, společně s Patem Torpey na bicích a se zpěvákem Ericem Martinem založili skupinu Mr. Big. V roce 1991 měla skupina obrovský úspěch v Japonsku. Stala se slavnou díky jejich druhému alba Lean Into It a baladou "To Be With You", která měla v médiích obrovskou hranost. Skladba dosáhla #1 v hitparádě Billboard Hot 100. Paul Gilbert hrál ve skupině až do konce 90. let. Skupinu opustil v roce 1997 a nyní se věnuje sólové kariéře. Paula nahradil Richie Kotzen. Skupina Mr. Big se rozpadla v roce 2002, nicméně od roku 2009 znovu účinkuje i s Paulem Gilbertem.

Projekty.

V květnu 2003 hrál na pouze dvakrát opakovaném projektu nazvaném "Yellow Matter Custard"'. Šlo o skupinu hrající coververze Beatles, sestávající z Mika Portnoye (Dream Theater), Neala Morseho (ex-Spock's Beard) a Matta Bissonetta. Z obou vystoupení jsou k dispozici CD a DVD. Jméno skupiny převzali ze skladby "I Am the Walrus": "Yellow matter custard, dripping from a dead dog's eye".  V roce 2004 Paul, Mike Portnoy, Dave LaRue a Daniel Gildenlöw založili projekt nazvaný "Led Zeppelin tribute" s názvem skupiny "Hammer of the Gods". V září 2005 spolu s Mikem Portnoyem, Seanem Malonym a Jasonem McMasterem založil projekt "The Rush tribute". Skupina se jmenovala "Cygnus and the Sea Monsters". V květnu 2006 se sešli zase Paul, Mike Portnoy, Gary Cherone a Billy Sheehan, jak" Amazing Journey: A Tribute to The Who". Odehráli tři vystoupení. Skupina na počest The Who po koncertě zcela rozbila svůj aparát.  Paul byl také přizván jako hostující kytarista na sólovém albu Neala Morseho – "Sola Scriptura".  V roce 2007 Paul Gilbert koncertoval s Bruce Bouilletem, kvůli svému prvnímu instrumentální alba "Get Out of My Yard", které vyšlo v roce 2006.  Gilbertovy nové instrumentální CD' 'Silence Followed by a Deafening Roar" vyšlo v Japonsku 23. ledna 2008, v Evropě to bylo 31. března 2008 a USA 8. dubna 2008.

Styl.

Co se týče Paulova ovlivnění zmiňuje spoustu různých umělců. Byli to především Jimmy Page, Robin Trower, Judas Priest, Yngwie Malmsteen, Akira Takasaki, Jimi Hendrix, Kiss, Van Halen, Randy Rhoads a The Ramones. Je také velkým fanouškem skupin The Beach Boys a The Beatles. Na Live DVD Space Ship poukazuje na to, že George Harrison je jeden z jeho oblíbených kytaristů. Časopis Guitar World jej řadí mezi jednoho z 50. nejrychlejších kytaristů všech dob. Spolu s ním jsou to kromě jiných i Buckethead, Eddie Van Halen a Yngwie Malmsteen.  Paul Gilbert skládá hudbu různých stylů, jakými jsou např. pop, rock, metal, blues, jazz, funky a klasická hudba.

Instruktor.

Paul Gilbert měl svou vlastní rubriku v anglickém kytarovém časopise "Total Guitar", ve kterém předváděl kytarové techniky na stránkách i na přiloženém CD. Koncem 80. a začátkem 90. let psal instruktážní kytarové články pro časopis Guitar Player, pod názvem "Terrifying Guitar 101". Jeho období spolupráce s časopisem Total Guitar zahrnuje 31 částí a to až do listopadu 2006. Paul rovněž pravidelně vyučuje na "Guitar Institute of Technology" (GIT) a je i "placeným děkanem" pobočky GIT v Japonsku.  Před přestěhováním do Los Angeles v Japonsku žil. Tam se učil mluvit japonsky, jakož i jeho kolega z vydavatelství Shrapnel, Marty Friedman, který stále v Japonsku žije a mluví plynně japonsky.

Paul Brandon Gilbert (* 6. listopadu, 1966 v Carbondale, stát Illinois, USA) je americký kytarista. Je velmi známý díky svému účinkování v kapelách Racer X a Mr. Big, stejně jako díky časté spolupráci s dalšími známými muzikanty.

Paul Brandon Gilbert is an American hard rock and heavy metal guitarist. He is best known for being the co-founder of the band Mr. Big. He was also a member of Racer X, with whom he released several albums. In 1996, Gilbert launched a solo career, for which he has released numerous solo albums, and featured in numerous collaborations and guest appearances on other musicians' albums.


Patogenní působení u obilnin.

Tato houba může způsobit špatné klíčení osiva a vzcházení rostlin, při kterém dochází k hnědnutí kořenů a bází rostlin (mezi kořeny a prvním listem), vzniku skvrnitostí na listech, šroubovitému kroucení klíčků. Příznaky se objevují na kořenech a hypokotylech, které postupně hnědnou, zahnívají a dále tmavnou. Tmavě hnědé skvrny postupují vzhůru po rostlině. Následně dochází k zasychání a odumírání rostliny, případně celé skupiny rostlin, důsledkem je mezerovitý a prořídlý porost. Příznaky plíseň sněžné na rostlinách je později v průběhu roku velmi obtížné, často nemožné, odlišit od poškození vyvolávaných houbami rodu "Fusarium". Především na ozimých ječmenech bývá výskyt této choroby doprovázen i výskytem palušky (Typhula ssp.), případně "Pseudocercosporella herpotrichoides".  Riziko napadení obilnin podporuje chladné, deštivé počasí na podzim a v jarních měsících, nepříliš mrazivá zima. Nejčastěji se onemocnění vyskytuje ve vyšších polohách, především v letech, kdy na pozemcích dlouho zůstává ležet sníh, avšak při vhodných klimatických podmínkách se patogen projevuje na celém území. Riziko napadení rostlin zvyšuje nevhodný osevní postup (častější pěstování obilnin na stejném pozemku), nedostatečná agrotechnická opatření (pomalý rozklad posklizňových zbytků). Jarní obilniny prakticky nejsou napadány.

Ochrana.

Preventivním opatřením jsou vhodné osevní plány a agrotechnika, mořené osivo, jako prevenci v případě očekávaného výskytu lze použít agrochemikálie, riziko dále snižuje vhodně zvolená (tolerantní až rezistentní) odrůda. Z fungicidních přípravků je proti plísni sněžné doporučován například Topsin M 70 WP.

Patogenní působení v okrasném zahradnictví.

Plíseň sněžná je považována za jedno z větších a nepříjemnějších rizik pro trávník. Její vliv je nejzřetelnější na jaře, kdy se na trávníku objeví někdy okrouhlé skvrny odumřelého porostu, které jsou hnědé, později bělavé barvy. Na podzim může způsobit deformace rostlin na listech se tvoří narůžovělý povlak mycelia. Vhodnými podmínkami pro přemnožení patogena jsou teploty nad nulou do deseti stupňů, sníh, zanechání neposekané vysoké trávy na zimu, neodklizená organická hmota, přehnané, hnojení dusíkem (zejména na konci vegetace), nedostatečná výživa, velké množství stínu, vyšší vlhkost půdy a zvlhčené listy. Příčinou výskytu choroby je také velmi nízko sečený trávník při němž je více odkryt povrch půdy. Pravidelně se plíseň sněžná vyskytuje ve stinných polohách, v polohách s vysokou hladinou spodní vody. Trávník poškozený plísní sněžnou velmi špatně regeneruje. Poškození plísní sněžnou je možné zaměnit s poškozením způsobeným některými herbicidy.

Doporučená ochrana.

Doporučeným zásahem při výskytu choroby je odstranění od zbytků zaschlých rostlin a nový výsev trávníku na postižených místech, dodržování agrotechnických opatření. Vliv prostředí a přehnojení dusíkem výrazně ovlivňuje výskyt patogena. V případě silného napadení je doporučeno fungicidní ošetření.

Chemická ochrana.

Heritage – byl jako fungicid registrován v České republice proti plísni sněžné. Aby se předešlo možnému vzniku rezistence, přípravek Heritage je povoleno použít v trávnících maximálně dvakrát v jednom roce.  V České republice od roku 2010 není zaregistrován žádný přípravek proti plísni sněžné pro použití v trávníku. Nicméně jsou v ČR prodávány přípravky obsahující některé účinné látky, jenž lze s různým úspěchem použít – Ortiva, Amistar, Quadris, Discus, Tango super, Rovral flo, Novozir, Dithane.  Někdy je k použití pro zahrádkáře doporučován jako účinný širokospektrální fungicid s kurativním a protektivním účinkem Baycor 25 WP (bitertanol - 25 %).

Plíseň sněžná ("Monographella nivalis", "Monographella nivalis var. nivalis") je choroba způsobovaná houbou rážovka sněžná (synonymum hlívenka sněžná) z rodu "Monographella". Plíseň sněžná byla poprvé identifikována a popsána v první polovině dvacátého století díky výskytu na golfových trávnících. Plíseň sněžná se vyskytuje plošně na celém území ČR, větší hospodářský význam má zejména u obilnin ve vyšších polohách, kde jsou její výskyty častější. Hlavním obdobím nástupu epidemie je však zima a počátek jara, především pod sněhovou pokrývkou a na nezmrzlé půdě. Rozsáhlejší poškození nastává právě na těch lokalitách nebo jejich částech, kde dlouho leží sněhová pokrývka. Houba je přenosná osivem a saprofyticky přežívá na nedokonale rozložených organických zbytcích rostlin. Původce přečkává nepříznivé podmínky ve formě mycelia a konidií na infikovaných rostlinách a odumřelé hmotě hostitelské rostliny. Primární infekce pochází z půdy a z osiva. Základním ochranným opatřením proti plísni sněžné je výsev uznaného, kvalitně mořeného osiva. Více bývají poškozeny husté porosty rostlin (husté trávníky) a vyšší výskyty tohoto onemocnění byly zaznamenány také na hodně utužených půdách.

Snow mold is a type of fungus and a turf disease that damages or kills grass after snow melts, typically in late winter. Its damage is usually concentrated in circles three to twelve inches in diameter, although yards may have many of these circles, sometimes to the point at which it becomes hard to differentiate between different circles. Snow mold comes in two varieties: pink or gray. While it can affect all types of grasses, Kentucky bluegrass and fescue lawns are least affected by snow mold.


Geografie.

Nejdůležitějším střediskem údolí je Sondrio, mezi další důležitá centra patří Aprica, Morbegno, Tirano, Bormio a Livigno. Ačkoliv Livigno je na severní straně alpského rozvodí, považuje se za součást Valtellina, protože patří do provincie Sondrio.

Historie.

Politický vývoj.

Během 16., 17. a 18. století Valtellina patřilo do Graubündenu a členila se na Hrabství Bormio, Hrabství Chiavennu a Hrabství Valtellinu. Graubünden, tvořící tehdy Republiku tří spolků, měl se Švýcarskem spojeneckou smlouvu a měl tím pádem status spojeneckého území (Zugewandter Ort). V současnosti je Graubünden nejvýchodnějším šýcarským kantonem. Graubünden je oblastí, kde se mluví německy, rétorománsky, lombardsky a italsky, a proto během 16. století za vlády Graubünden tato oblast vešla ve známost jako "Veltlin", "Westtirol" (Západní Tyrolsko) a "Welsche Vogteien" ("Vlašská fojtství").  Během Třicetileté války bylo údolí místem intenzivních vojenských a diplomatických bojů mezi Francií, Habsburky a místní vládou. V sázce byla kontrola cest vedoucích skrz Valtellinskou oblast do průsmyků mezi Lombardií a rozvodím Dunaje. Protihabsburské síly v Republice tří spolků vytvořily soud, který mezi lety 1618 a 1620 odsoudil mnoho katolíků (často v nepřítomnosti) žijících v Graubündenu a ve Valtellině. Tyto tvrdé rozsudky vedly ke spiknutí, které mělo za cíl vyhnat z údolí všechny protestanty. Vůdce spiknutí, Giacomo Robustelli z rodu Planta, měl vazby na Madrid, Řím a Paříž. Večer 18. července 1620 valtellinští rebelové podporovaní rakouským a italským vojskem vpochodovali do Tirana a začali zabíjet protestanty. Po Tiranu pak pokračovali Teglia, Sondria a dál do údolí a zabíjeli každého protestanta, na kterého narazili. Během tohoto dne a následujících čtyř bylo zabito mezi 500 a 600 lidmi. Tento útok vyhnal téměř všechny protestanty, zamezil jejich dalšímu pronikání do údolí a způsobil odchod Valtellina z "Drei Bünde".  V únoru 1623 Francie, Savojsko a Benátská republika podepsaly Pařížskou dohodu, kde se zavázaly obnovit Valtellinské území tak, že se pokusí odstranit španělské vojsko, které tam bylo rozmístěno.  V roce 1797 rostoucí síla První Francouzské republiky vedla k vytvoření Cisalpinské republiky v severní Itálii. 10. října 1797 Francie podpořila revoltu ve Valtellinu proti Graubündenu. To vedlo k připojení Valtelliny k Cisalpinské republice.

Průmysl.

Tato oblast je známá v průmyslu tím, že jako první zavedla napájecí soustavu na železnici. Elektrifikace vlaků ve Valtellinu proběhla v roce 1902 pomocí třífázového proudu 3600 V v nejvyšší rychlosti 70km/h. Celý systém byl navržen geniálním maďarským inženýrem Kálmánem Kandó.

Vína.

Vína ve Valtellině jsou vyráběna převážně z odrůdy "Chiavennasca "(místní název pro odrůdu Nebbiolo) a obsahuje také různé pododrůdy, jako je třeba Rossola nera. Pro získání jednotlivých italských kvalitativních označení je maximální obsah pododrůd 20% pro obdržení Denominazione di origine controllata (DOC) a 10% pro Denominazione di Origine Controllata e Garantita (DOGC). Množství sklizených hroznů je omezeno na 12 tun/ha. Hotové víno musí alespoň 2 roky zrát před uvedením na trh (3 roky pokud se jedná o Rezervu) a musí mít minimální obsah alkoholu 11%. Velikost sklizně je dále omezena pro DOGC na nejvýše 8 tun/ha. Přestože požadavky na zrání vína jsou stejné jako pro DOC, víno s označením DOGC musí mít obsah alkoholu alespoň 12%.  Vesnice nejznámější pro červené víno jsou: Grumello del Monte, Sassella, Inferno, Valgella a Marrogia. Jména vesnic jsou obvykle uvedena na etiketě. Dále je tu také víno ve stylu Amarone, které se nazývá Sforzato (Sfursat) a patří pod označení DOGC.

Významné osobnosti.

Narození ve Valtellině:

Valtellina (lombardsky: "Valtulina", italsky: "Valtellina", německy: "Veltlin", rétorománsky: "Vuclina", anglicky: "Valtellina") je údolí v Lombardii na severu Itálie, u hranic se Švýcarskem, o rozloze 3212 km2, jehož osu tvoří řeka Adda. Nejdůležitějšími sídly jsou Sondrio, Chiavenna a Bormio. Hlavním zdrojem příjmů v oblasti je turistika, jsou zde významná lyžařská střediska, dále výroba sýrů (proslulý Bitto) a vinařství. V oblasti bylo vyšlechtěno veltlínské červené rané, dnes převládají modré hrozny odrůdy Nebbiolo. Významná je zdejší elektrifikovaná horská železnice z roku 1902. V létě 1987 postihly údolí katastrofální záplavy. Nejslavnějšími rodáky jsou matematik Giuseppe Piazzi a lyžařka Deborah Compagnoniová, trojnásobná olympijská vítězka.

Valtellina or the Valtelline (occasionally spelled as two words in English: Val Telline; ; or ; ; ) is a valley in the Lombardy region of northern Italy, bordering Switzerland. Today it is known for its ski center, hot spring spas, bresaola, cheeses (in particular Bitto, named after the river Bitto) and wines. In past centuries it was a key alpine pass between northern Italy and Germany and control of the Valtellina was much sought after, particularly during the Thirty Years' War.


Námět.

Poté, co Dave Lister přišel v minulém dílu („Epidém“) o ruku, nemůže se s tím stále srovnat. Kryton jej servilně obsluhuje, což se nelíbí Kochanské, která by ráda viděla Davida samostatnějšího. Dostane nápad, jak mu vrátit ruku. Postarat by se o to mohli Krytonovi mikroskopičtí roboti - nanoboti. Problém je v tom, že Kryton už je nemá, zmizeli pryč. Bude potřeba je najít.

Děj epizody.

David Lister hraje společně s Krytonem na kytaru. Ačkoli se mu snaží android zvednout náladu, nedaří se mu to, Lister je po amputaci ruky stále ve špatném rozpoložení. Je pasívní a nechá se Krytonem obsluhovat. Kristina Kochanská apeluje na Krytona, aby se mu tolik nepodbízel, protože mu tak znemožňuje docílit samostatnosti. Navrhne mu, aby Davidovi vyrobil umělou ruku.  Když se robot konečně vyváže z utírací pohotovosti, sestrojí umělou končetinu a společně s Listerem ji testují. První výsledky nejsou moc povzbudivé a tak Kryton trochu upraví citlivost. Podvědomé reakce Listera zapříčiní, že ruka několikrát nečekaně udeří Krytona do obličeje. Raději další pokusy vzdají.  Kocour navrhne použít některé Krytonovi součástky, ten oponuje, že jsou pro Listera příliš těžké. Nápadu se chytne Kochanská a navrhne využít androidův samoopravovací systém řízený nanoboty - mikroskopickými roboty. To není vůbec špatná myšlenka až na to, že Kryton nanoboty už nějakou dobu postrádá. Naposledy je měl, když se posádka střetla s olihní beznaděje (epizoda „Návrat do reality“). Lister posílený nadějí zmobilizuje Krytona, aby nastavil kurs směrem ke kosmické lodi Esperanto.  Počítač je probudí ze stáze dříve, než bylo naplánováno. Před nimi je planetka, o níž přístroje tvrdí, že je to těžařská loď Červený trpaslík. Po přistání na planetce objeví několik předmětů z Trpaslíka. Nanoboti přeměnili kosmickou loď na písečnou planetku.  Mezi posbíranými věcmi jsou i hodinky s Hollym - počítačem s někdejším IQ 6000, které však již pozbyl, jak demonstruje několika hloupými otázkami. Lister ironicky poznamená: Holly však neztratil celou svou inteligenci, neboť přijde na to, že nanoboti by mohli být na palubě Kosmiku a proto je skenery nemohly zachytit, jsou nastavené na pročesávání pouze venkovního prostoru. Ukáže se, že je to pravda, nanoboti jsou nalezeni v koši s Listerovým špinavým prádlem. Kryton jim přikáže, aby obnovili ohromnou těžařskou loď a také Listerovu ruku.  Po aplikaci mikroskopických robotů se Kryton, Kocour a Kochanská přichází podívat do ošetřovny na výsledek. Listera zatím drží kovová konstrukce, takže se nemůže přesvědčit. Nanoboti mu sice vyrobili novou ruku, ale zároveň z něj udělali nadopovaného kulturistu. Lister se konečně může podívat na své tělo a místností se rozlehne jeho řev.  Když Kocour pilotuje Kosmika směrem k obnovenému Červenému trpaslíkovi, chválí nanoboty, jací jsou machři. Když se více přiblíží, zjistí, že něco není v pořádku. Červená těžařská loď je mnohem větší než dříve a Kosmik s posádkou je v porovnání se zrekonstruovaným Kosmikem uvnitř hangáru miniaturní.  POKRAČOVÁNÍ PŘÍŠTĚ...

Produkce.

Závěrečný díl sedmé série „Nanarchie“ se potýkal s problémy. James Hendrie nebyl k dispozici, aby svůj scénář upravil a tak byl o korekce požádán Paul Alexander předtím, než Doug Naylor učinil závěrečné doladění. Je to jediná epizoda seriálu, na jejímž napsání se podíleli tři scenáristé.  Poprvé od epizody „Paralelní vesmír“ se zde objevuje herec Norman Lovett v roli lodního počítače Hollyho. Roli počítače Červeného trpaslíka mezitím hrála Hattie Hayridgeová, naposledy v posledním dílu páté série „Návrat do reality“.

Nanarchie (anglicky "Nanarchy") je osmá epizoda sedmé série (a celkově čtyřicátá čtvrtá v rámci seriálu) britského kultovního sci-fi seriálu / sitcomu "Červený trpaslík".

"Nanarchy" is the eighth, and final, episode of science fiction sitcom "Red Dwarf" Series VII and the 44th in the series run. It was first broadcast on the British television channel BBC2 on 7 March 1997. The episode was written by Paul Alexander, James Hendrie & Doug Naylor and directed by Ed Bye. After two series of tracking their ship, the crew of Starbug finally discover the location of their missing mining ship "Red Dwarf" and its computer Holly.


Životopis.

Narodil se 31. října 1900 v Uherském Ostrohu a do svých osmnácti let byl vychováván v polepšovně. Okamžitě po svém propuštění se začal věnovat trestné činnosti a byl tehdejším krajským soudem v Uherském Hradišti dvakrát trestán. Během vojenské služby pětkrát zběhl. Po svém posledním zběhnutí se seznámil s Marií Křenovskou a společně se začali věnovat vykrádání pokladen po celé Moravě. Ty otevíral tak, že po obnažení 4 – 5 mm silného pláště pokladny ničil zámkový mechanizmus a poté již otevíral pokladnu, aniž by musel překonávat dusaný popel, který byl umístěn až za zámkem. Tento postup používal, aby nemusel jako mnoho jiných kasařů vdechovat dusaný popílek z mezistěn kasy, protože trpěl tuberkulózou.  V Prostějově však byl Lecián s Křenovskou zadržen a převezen do nemocnice v Olomouci. Odtud 10. prosince 1926 utekl spolu s nebezpečným zločincem Szekelyem. Zranili přitom i dva strážné. Poté se společně dopustili řady krádeží, ale 21. prosince se v Bučovicích rozešli. Lecián zůstal na Moravě a Szekely odešel na Slovensko. Po obou bylo vyhlášeno okresním četnickým velitelstvím ve Vyškově pátrání.  19. ledna 1927 se Lecián dopustil své první vraždy. Ve Slavkově u Brna čtyřmi výstřely zabil obecního strážníka Rudolfa Hanáka, který jej vyrušil při vloupání. Další den se při krádeži v obchodě pokusil zabít jeho majitele a četnického strážmistra Poledňáka. O měsíc později zavraždil v jihlavském podniku Grafona hlídače Františka Marčíka. V polovině února byl při cestě vlakem poznán četníkem Šilhavým. Lecián po něm několikrát vystřelil, a nakonec vyskočil z jedoucího vlaku. Bylo po něm vyhlášeno pátrání s odměnou 10.000 korun za dopadení. Lecián se začal maskovat a v kriminální činnosti pokračoval. Veřejnost oslavovala jeho odvahu a vznikaly o něm kramářské písně, které ho popisovaly jako galantního kasaře, který okrádá bohaté.  Jeho obliba skončila 8. března, kdy dvěma ranami zastřelil ve Veselí nad Moravou četnického strážmistra Antonína Stuchlého, který měl krátce po svatbě a očekával narození potomka. Krátce nato postřelil na nádraží vojenského rotmistra Chvalovského, protože si ho spletl s četníkem. Následně bylo zalarmováno četnictvo a armáda. Došlo k několika přestřelkám. Při jedné z nich, u obce Polešovice, byl Lecián zraněn, ale přesto policii stále unikal. Teprve 23. dubna byl zadržen v Novém Bohumíně civilními policisty Halířem a Kalužou. Následovalo čtyřměsíční vyšetřování a následně i šestidenní proces. 3. září 1927 byl odsouzen k vyloučení z armády, propadnutí zbraní, ztrátě volebního práva a k trestu smrti oběšením. Avšak 25. září se, spolu s dezertérem Kašpaříkem, pokusil o útěk. Povedlo se jim zmocnit zbraně a zabít strážného Ferencze Kisse, ale nakonec byli po přestřelce dopadeni. Díky tomu byla prezidentem republiky zamítnuta jeho žádost o milost. Lecián byl popraven na dvoře olomoucké vojenské věznice 6. října 1927 v 6:00. Popravil jej Leopold Wohlschlager, který tak zakončil svou službu státního popravčího pro Čechy a Moravu.

Nástupci.

Šest let po Leciánově popravě se jej pokusil František Ondráš překonat. Sám sebe označoval za jeho "dědice" a ještě za Leciánova života tvrdil, že bude horší než on. Ondráš zabil dva četníky, ale sám byl ze strachu zavražděn dvěma ze svých kompliců, bratry Gerspitzery. Ti byli odsouzeni k trestu smrti.  Po několika letech se další osobou, která se snažila Leciána napodobit, stal kasař Jozef Prekop z Červeného Kameňa u Púchova. Ten však byl brzy zraněn při přestřelce a zatčen ve Vinohradské nemocnici, kde žádal o ošetření.

Martin Lecián (31. října 1900 Ostrožské Předměstí – 6. října 1927 Olomouc) byl český zločinec a sériový vrah opředený řadou pověstí. Byl odsouzen k trestu smrti, ale při pokusu o útěk zabil jednoho ze strážců. Jeho případ byl velmi proslulý, objevilo se dokonce i několik článků v novinách, které jej glorifikovaly a vyzdvihovaly jeho odvahu. Byl znám také jako Postrach Moravy.

Martin Lecián (October 31, 1900 – October 6, 1927) was a Czech serial killer who murdered 3 policemen and a prison officer, trying to kill 7 other policemen. He was executed on October 6, 1927. His case was very famous, with even several articles appearing in newspapers that glorified his actions.


Historie.

Philips byl založen v roce 1891 Gerardem Philipsem a jeho otcem Frederikem jako rodinná firma. Frederik Philips, bankéř v Zaltbommel, financoval stavbu továrny v Eindhovenu, kde Philips začal s produkcí lamp a jiných elektronických produktů. V roce 1923 začala vyrábět i jiné produkty, například vakuové elektronky Miniwatt. Po několika letech Philips začal vyrábět i hudební nástroje na elektřinu (např elektrické klávesy). V roce 1939 představila společnost elektrický holicí strojek Philishave.

Rádio Philips.

11. března 1927 začal Philips vysílat na krátkovlnné rádiové stanici PCJJ (později PCJ), ke které se v roce 1929 přidala sesterská stanice PHOHI. PHOHI vysílala v nizozemštině na území Nizozemské východní Indie (dnešní Indonésie), zatímco PCJJ vysílala v angličtině, španělštině a němčině pro zbytek světa.  Mezinárodní nedělní program začal vysílat v roce 1928 s moderátorem Eddiem Sratzem uvádějícím pořad Happy Station, který se stal světově nejdéle vysílaným pořadem na krátkých vlnách. Vysílání z Nizozemska bylo přerušeno německou invazí v květnu 1940. Německo zabralo vysílače v Huizenu pro šíření nacistické propagandy.  Rádio Philips bylo pohlceno krátce po osvobození, kdy obě stanice byly znárodněny v roce 1947 a přejmenovány na Radio Netherlands Worldwide. Některé pořady z PCJ, jako třeba Happy Station, pokračovaly na nové stanici.

Stirlingův motor.

Philips byl klíčový pro vzkříšení Stirlingova motoru, když se management společnosti na začátku 30. let 20. století rozhodl, že nízko-energetický přenosný generátor by mohl pomoci zvýšení prodejů rádií do částí světa, kde byla nedostupná elektřina a kde zásobování bateriemi bylo nejisté. Vědci ve výzkumných laboratořích společnosti provedli systematické srovnání různých zdrojů energie a zjistili, že téměř zapomenutý Stirlingův motor je nejvíce vhodný díky tichému chodu a možnosti fungovat na širokou škálu tepelných zdrojů (lampový olej – „levný a všude dostupný“ – byl nejvíce oblíbený). Výzkumníci si také byli vědomi toho, že na rozdíl od parního motoru a spalovacích motorů na Stirlingově motoru nebyly po dlouhá léta provedeny žádné podstatné vylepšení a využitím moderních materiálů by mělo být možné dosáhnout významného zlepšení.

Holicí strojky.

První holicí strojek byl představen v 30. letech 20. století a byl pojmenován jednoduše „Philishave“. V USA nesl jméno „Norelco“, toto označení se používá pro produktovou řadu holicích strojků dodnes.

Druhá světová válka.

9. května 1940 se vedoucí pracovníci společnosti Philips dozvěděli o německé invazi do Nizozemska, která se měla odehrát následujícího dne. Díky tomu, že byli připraveni, Anthon Philips a jeho zeť Frans Otten, společně s dalšími členy Philipsovi rodiny, unikly do USA. Ve Spojených státech se jim pod názvem North American Philips Company podařilo pokračovat ve fungování firmy během války.  6. prosince vedla britská RAF letecký útok na továrnu Philips v Eindhovenu, továrna byla těžce poničena. Továrna v Eindhovenu byla znovu bombardována RAF 30. března 1943.  Frits Philips, syn Antona, byl jediným členem Philipsovi rodiny, který zůstal v Nizozemsku. Zachránil 382 židovských pracovníků tím, že přesvědčil nacisty, že jsou nepostradatelní pro zachování produkce společnosti. Za jeho zásluhy na záchraně několika stovek Židů dostal v roce 1995 ocenění Spravedlivý mezi národy.

1945 až současnost.

Po válce se společnost přesunula zpět do Nizozemí, s ústředím v Eindhovenu. V roce 1949 začala společnost prodávat televize. V roce 1950 byla založena nahrávací společnost Philips Records, která se později stala součástí PolyGram.  Philips v roce 1963 představil audiokazetu, která byla velmi úspěšná. Kazety se používaly do diktafonů a používaly jej stenografové a profesionální novináři. Jakmile se zvýšila jejich kvalita, tak se kazety začaly využívat k prodeji hudebních nahrávek po boku gramofonových desek.  Philips představil první kombinaci přenosného rádia s kazetovým rekordérem, kterému se začalo přezdívat boom box. Kazety se později začaly využívat do telefonních záznamníků. Kazety se také používaly jako první druh média pro masový záznam u prvních počítačů v 70. a 80. letech.  V roce 1972 Philips uvedl ve Velké Británii první rekordér na video kazety na světě – N1500. Poměrně objemné kazety mohly nahrávat 30 až 45 minut záznamu. Později byly nabízeny kazety s hodinovou kapacitou záznamu. S nástupem konkurence představil Philips rekordér N1700, který jako první nabízel kapacitu 2 hodin záznamu a tím pádem se mohl na jednu kazetu vejít celý film.  Philips také vyvinul LaserDisc jako platformu pro prodej filmů, ale oddálil jeho uvedení, aby nekonkuroval prodejům video rekordérů. V roce 1982 Philips společně se Sony uvedl Compact Disc, formát který se později vyvinul v CD-R, CD-RW, DVD a později v Blu-ray, které Philips společně se Sony uvedli v letech 1997 a 2006.  V roce 2016 prodala společnost Philips 25 % akcií v divizi Lighting.

Produkty.

Hlavními produkty společnosti Philips je elektronika pro koncové zákazníky a elektrické produkty, včetně drobných domácích přístrojů, holicích strojků, přístrojů pro zkrášlování, produktů pro péči pro matky a děti, elektrických kartáčků na zuby a kávovarů (přístroje jako chytré mobilní telefony a další chytrá zařízení, audio vybavení, DVD a Blu-ray přehrávače, počítačové příslušenství a televize jsou licencovány) a produktů pro péči o zdraví (včetně CT scannerů, vybavení pro EKG, mamografů, monitorovacích zařízení, MRI scannerů, výbavy pro resuscitaci, ultrazvuk a rentgen).  a další

Koninklijke Philips Electronics N.V., běžně označovaná pouze jako Philips, je nizozemská firma pro výrobu elektroniky a elektrotechniky. Firma byla vytvořena ve městě Eindhoven v roce 1891 Gerardem Philipsem a jeho otcem Frederikem. Jedná se o jednu z největších elektronických firem na světě, v roce 2010 prodala výrobky v ceně 25,42 miliard euro. Firma zaměstnává 105000 zaměstnanců ve více než 60 zemích. Společnost je organizována do tří hlavních divizí: Philips Consumer Lifestyle, Philips Healthcare a Philips Lightning.

Koninklijke Philips N.V. (literally "Royal Philips", stylized as PHILIPS) is a Dutch multinational conglomerate corporation headquartered in Amsterdam, formerly one of the largest electronics companies in the world, currently focused in the area of health technology, with other divisions being successfully divested. It was founded in Eindhoven in 1891 by Gerard Philips and his father Frederik, with their first products being light bulbs. It was once one of the largest electronic conglomerates in the world and currently employs around 74,000 people across 100 countries. The company gained its royal honorary title in 1998 and dropped the "Electronics" in its name in 2013, due to its refocusing from consumer electronics to healthcare technology.


Týmové soutěže.

Fed Cup.

V australském fedcupovém týmu debutovala v roce 2013 ostravským čtvrtfinále Světové skupiny proti České republice, v němž s Casey Dellacquovou nestačily ve čtyřhře na pár Andrea Hlaváčková a Lucie Hradecká. Australanky odešly poraženy 0:4 na zápasy. V brisbanském semifinále Světové skupiny Fed Cupu 2014 proti Německu získaly s Dellacquovou jediný bod domácích, když vyhrály debla nad dvojicí Julia Görgesová a Anna-Lena Grönefeldová. Němky postoupily do finále po vítězství 3:1 na zápasy.  V roce 2019 dovedla jako jednička Australanky do finále, když ve čtvrtfinále Světové skupiny proti Spojeným státům i v semifinále proti Bělorusku vyhrála vždy obě dvouhry i čtyřhru. V perthském boji o titul proti Francii zaznamenala jednu singlovou výhru i prohru. Z rozhodující čtyřhry odešly se Stosurovou poraženy.  Do roku 2020 v soutěži nastoupila k jedenácti mezistátním utkáním s bilancí 11–2 ve dvouhře a 7–2 ve čtyřhře.

Hopman Cup.

Austrálii reprezentovala spolu s Bernardem Tomicem na Hopmanově poháru 2013. V základní skupině zdolala Němku Andreu Petkovicovou, která po prvním setu utkání skrečovala, poté nestačila na Srbku Anu Ivanovićovou a na závěr porazila Italku Francescu Schiavoneovou. Družstvo obsadilo konečné druhé místo za Srbskem a do finále nepostoupilo.

Tenisová kariéra.

2011.

V červenci zvítězila na dívčí juniorce Wimbledonu, když ve finále porazila Irinu Chromačevovou. V prosinci se utkala s dalšími krajany o přidělení divoké karty na Australian Open 2012. Přestože byla nejmladším účastníkem, turnaj vyhrála, když mimo jiné porazila Casey Dellacquovou, Arina Rodionovovou a Olivii Rogowskou.

2012.

Na základě výsledků z předchozí sezóny obdržela divokou kartu do kvalifikace turnaje v Brisbane z kategorie Premier. V prvním kole kvalifikace podlehla nejvýše nasazené Kanie Kingové. Spolu s krajankou Casey Dellacquovu také nastoupily do čtyřhry, v níž se probojovaly až do semifinále, kde nestačily na pár Spearsová a Kopsová-Jonesová.  Další divokou kartu získala do hlavní soutěže turnaje v Hobartu, kde podlehla v úvodním kole Američance Bethanie Mattekové-Sandsové V první fázi grandslamu Australian Open nepřešla přes Gruzínku Annu Tatišviliovou. Spolu s britskou juniorkou Laurou Robsonovou se zúčastnila také ženské čtyřhry.

2017.

I ze čtvrtého grandslamového finále ženské čtyřhry odešla po boku Dellacquové poražena poté, co na French Open hladce podlehly prvnímu světovému páru Bethanie Matteková-Sandsová a Lucie Šafářová, když uhrály jen tři gamy.  Poprvé si finále dvouhry i čtyřhry během jediného turnaje zahrála na travnatém Birmingham Classic, kde v závěrečném duelu singlové soutěže trvajícím 1.47 hodin ztratila vedení 1–0 na sety proti Petře Kvitové, vracející se po zranění na okruh. Během turnaje jí patřila 77. příčka žebříčku. Po porážce z dvouhry vybojovala trofej ve čtyřhře se stabilní partnerkou Casey Dellacquovou vítězstvím nad dvojicí Čan Chao-čching a Čang Šuaj. Australanky tak získaly pátou společnou trofej.

2018.

První singovou trofej z trávy si odvezla z Nature Valley Open, probíhajícím v Nottinghamu, po finálovém vítězství nad Britkou Johannou Kontaovou. Na tzv. malém Turnaji mistryň, WTA Elite Trophy v čínské Ču-chaji, vyhrála základní orchideovou skupinu, v níž zdolala Caroline Garciaovou a podlehla Aryně Sabalenkové. V semifinále vyřadila obhájkyni trofeje Julii Görgesovou a ve finálovém duelu přehrála čínskou turnajovou jedenáctku Wang Čchiang po dvousetovém průběhu. Třetí titul na túře pro ni znamenal posun na nové kariérní maximum, 15. místo žebříčku WTA.

2019: Vítězka French Open, Turnaje mistryň a světová jednička.

Sezónu otevřela druhý rok v řadě finálovou účastí na Sydney International, kde na úvod vyřadila světovou jedničku Simonu Halepovou a mezi poslední čtveřicí sedmou nasazenou Kiki Bertensovou. V boji o titul však nestačila na turnajovou pětku Petru Kvitovou po třísetovém průběhu. Na Australian Open dohrála v osmifinále opět na raketě Kvitové.  Na březnovém Miami Open z kategorie Premier Mandatory porazila na cestě do finále také členky první světové desítky, Nizozemku Kiki Bertensovou a ve čtvrtfinále Petru Kvitovou. V boji o titul přehrála další Češku a světovou sedmičku Karolínu Plíškovou, čímž vylepšila bilanci vzájemných zápasů na 3–2. Čtvrtý kariérní trofej pro ni znamenala premiérový posun do první světové desítky, na 9. místo.  Premiérový grandslamový titul ve dvouhře vybojovala na antukovém French Open, kam přijela jako světová osmička. V úvodních kolech vyřadila Američanky Jessicu Pegulaovou a Danielle Collinsovou, rovněž tak i Němku Andreu Petkovicovou. První set ztratila až ve čtvrté fázi se Sofií Keninovou. Čtvrtfinálová výhra nad čtrnáctou nasazenou Američankou Madison Keysovou jí zajistila karierní posun do elitní světové pětky, jakožto první Australance od Sam Stosurové ze srpna 2012. Semifinále proti 17leté Američance ruského původu Amandě Anisimovové přineslo řadu zvratů. Dominantním vstupem si nejdříve vypracovala vedení 5–0 na gamy, ale za stavu 40:15 nevyužila dva setboly. Americká teenagerka však průběh šňůrou šesti her otočila a úvodní sadu získala v tiebreaku. Na vítězné vlně pokračovala do stavu her 3–0, než iniciativu převzala opět Australanka, která sérii šesti gamů vyhrála druhé dějství. Přestože v rozhodující sadě jako první ztratila podání, vzápětí si je vzala zpět a po dalším prolomeném servisu Američanky si udržovala náskok. Duel ukončila šestým mečbolem. Stala se tak první australskou finalistkou Roland-Garros od Samanthy Stosurové v roce 2010. Ve finále turnaje potřetí v kariéře zdolala 19letou Češku ze čtvrté světové desítky Markétu Vondroušovou, když ztratila jen čtyři hry. Pařížský grandslam ovládla jako první australská šampionka od Margaret Courtové z roku 1973. Na žebříčku WTA se posunula na 2. místo. Travnatou sezónu zahájila šestým kariérním titulem z birminghamského Nature Valley Classic, svou první singlovou trofejí v kategorii WTA Premier. V průběhu turnaje neztratila žádný set. Až ve finále proti osmé nasazené Němce Julii Görgesové čelila setbolu, který odvrátila. Bodový zisk ji katapultoval na 1. místo světového žebříčku, jakožto první Australanku od Evonne Goolagongové z roku 1976, která mu vévodila dva týdny. Na vrcholu klasifikace vystřídala Japonku Naomi Ósakaovou. Ve Wimbledonu prohrála v osmifinále s nenasazenou Američankou Alison Riskeovou. Skončila tak její 15zápasová neporazitelnost.  Letní US Open Series otevřela prohrou ve druhém kole torontského Rogers Cupu s Ameičankou Sofií Keninovou. Po turnaji se Ósakaová vrátila do čela světové klasifikace, kde Bartyová setrvala sedm týdnů. Zlepšení formy přišlo na Western & Southern Open v Cincinnati. Na její raketě postupně dohrály Maria Šarapovová, Anett Kontaveitová, jíž uštědřila první porážku, a Řekyně Maria Sakkariová. Po vyřazení Ósakaové s Plíškovou se mohla postupem do finále vrátit na vrchol žebříčku. V semifinále však podlehla ruské veteránce Světlaně Kuzněcovové, figurující až na 153. příčce.  Na newyorský grandslam US Open přijela v roli turnajové dvojky. Po výhrách nad Zarinou Dijasovou, Lauren Davisovou a Sakkariovou čtvrtým kolem zopakovala výkon z předchozího ročníku. Před branami čtvrtfinále ji zastavila Číńanka z druhé světové desítky Wang Čchiang. Po dohrání majoru zahájila druhé období na vrcholu žebříčku WTA.  Podzimní asijskou část zahájila na Wuhan Open, kde po volném losu ve třech setech vyřadila Caroline Garciaovou. Přes Keninovou a Petru Martićovou prošla do semifinále, v němž nezvládla koncovky obou sad s obhájkyní trofeje Arynou Sabalenkovou. Během utkání si nechala ošetřit lýtko. Navazující týden vstoupila volným losem do pekingského China Open. Ve druhém kole přehrála Kazašku Julii Putincevovou a následně vyšla vítězně ze tří třísetových duelů proti Čeng Saj-saj, Kvitové a Kiki Bertensové. Druhé sezónní finále v kategorii Premier Mandatory však nezvládla, když ji zastavila čtvrtá nasazená Japonka Naomi Ósakaová. Poměr vzájemných duelů tím srovnala na 2–2.  V roli světové jedničky přijela na Turnaj mistryň, WTA Finals, do Šen-čenu. V červené základní skupině porazila Kvitovou i Belindu Bencicovou a podlehla náhradnici Bertensové. Z první příčky postoupila do semifinále, v němž zvládla těsný třísetový duel s Plíškovou. V boji o titul pak zdolala ukrajinskou obhájkyni trofeje Elinu Svitolinovou po dvousetovém průběhu. Po šňůře pěti porážek tak Ukrajinku premiérově porazila. Turnaj vyhrála jako první Australanka od Evonne Goolagongové Cawleyové z roku 1976. Zároveň se stala pátou šampionkou, která triumfovala již při svém debutovém startu. Jako první od Sereny Williamsové z roku 2014 v dané sezóně rovněž ovládla grandslam. Na odměnách si připsala 4,42 milionů dolarů, nejvyšší částku v předchozí historii tenisu.  Z Číny odletěla do Perthu, kde v RAC Areně proběhlo finále Fed Cupu mezi Austrálií a Francií. V sobotní dvouhře uštědřila dva „kanáry“ Garciaové, aby v neděli nezvládla utkání proti Kristině Mladenovicové. O šampionkách rozhodla až závěrečná čtyřhra, z níž se Stosurovou odešly poraženy od páru Garciaová a Mladenovicová. Australanky podlehly 2:3 na zápasy. Sezónu uzavřela jako konečná jednička světové klasifikace.

Kriketová kariéra.

V září 2014 přerušila tenisovou kariéru a v roce 2015 začala hrát kriket, když podepsala smlouvu s ženským týmem Brisbane Heat pro premiérovou sezónu australské ligové soutěže Women's Big Bash League. V soutěži debutovala 4. prosince 2015 v zápase proti Melbourne Stars. K tenisu se vrátila během února 2016.

Soukromý život.

Narodila se roku 1996 v queenslandském Ipswichi do rodiny Josie a Roberta Bartyových. Otec, profesí vládní úředník, patří mezi domorodé obyvatele australského kontintentu, aboridžince ze skupiny Ngarigo. Matka je rentgenoložka a dcera britských imigrantů. Bartyová vyrůstala na ipswichském předměstí ve Springfieldu, kde absolvovala školu Woodcrest College. Má dvě starší sestry Saru a Ali. V dětství hrála také netball, ale rozhodla se věnovat pouze tenisu, když „"si uvědomila, že [netball] je jen dívčí sport",“ a sestry ji v něm převyšovaly. Během dospívání nikdy nehrála kriket.

Ashleigh Bartyová (* 24. dubna 1996 Ipswich, Queensland) je australská profesionální tenistka a bývalá kriketistka, patřící k původním obyvatelům Austrálie aboridžincům. Od září 2019 je podruhé světovou jedničkou ve dvouhře žen, jíž se stala jako druhá Australanka po Goolagongové z roku 1976 a celkově dvacátá sedmá od zavedení klasifikace v roce 1975. Na čele klasifikace figurovala již v létě 2019 sedm týdnů.

Ashleigh Barty (born 24 April 1996) is an Australian professional tennis player and former cricketer. She is ranked No. 1 in the world in singles by the Women's Tennis Association (WTA) and is the second Australian WTA singles No. 1 after Evonne Goolagong Cawley. She is also a top 20 player in doubles, having achieved a career-high ranking of No. 5 in the world. Barty has won eight singles titles and ten doubles titles on the WTA Tour, including one Grand Slam singles title at the 2019 French Open and one Grand Slam doubles title at the 2018 US Open with partner CoCo Vandeweghe. She is also the reigning champion in singles at the WTA Finals.