Tenisová kariéra.

2011–2012.

V roce 2011 vyhrála turnaj ITF v arménském Jerevanu. Následující sezónu 2012 přidala dva dubnové tituly z turecké Antalye, když si v obou finále poradila s Němkou Annou-Lenou Friedsamovou.  V dubnové baráži Světové skupiny Fed Cupu odehrála první mezistátní zápas za slovenskou reprezentaci proti španělskému družstvu v Marbelle, když nastoupila s Magdalénou Rybárikovou do čtyřhry proti páru Nuria Llagosteraová Vivesová a Arantxa Parraová Santonjaová. Slovenská dvojice utkání prohrála ve třech sadách, ale přesto Slovenky celkově vyhrály 3:2 na zápasy.  V květnu 2012 triumfovala na další události ITF v Bad Saarow. Ve stejném měsíci získala další vítězství na okruhu ITF v Brescii, když ve finálovém utkání prodloužila sérii dvaceti dvou výher v řadě.  V červnu 2012 se poprvé v kariéře probojovala do finále juniorky grandslamu, když na pařížském French Open 2012 v boji o singlový titul podlehla Němce Annice Beckové.

2013.

V sezóně se poprvé kvalifikovala do hlavní soutěže Grand Slamu, když se účastnila French Open. Na úvod si překvapivě poradila s belgickou hráčkou Yaninou Wickmayerovou, aby ji ve druhé fázi zastavila Američanka Jamie Hamptonová.  O necelý měsíc později si zahrála wimbledonskou kvalifikaci. Po dvou výhrách nad Annou Smithovou a Švýcarkou Timeou Bacsinszkou, skončila před branami hlavní soutěže porážkou od Evy Birnerové v kvalifikačním kole. Přesto si 1. kolo turnaje zahrála, když postoupila dodatečně jako šťastná poražená. V něm však byla nad její síly favorizovaná Australanka Samantha Stosurová, jíž podlehla ve dvou setech.  Po Wimbledonu se probojovala do finále turnaje ITF s dotací 100 000 dolarů v Biarritzu, v němž nestačila na lichtenštejnskou olympioničku Stephanie Vogtovou po třísetovém průběhu. Přesto jí bodový zisk z francouzské události poprvé v kariéře posunul do elitní stovky žebříčku WTA, když po turnaji figurovala na 97. příčce. Následně se objevila na rakouském Bad Gastein, kde na úvod prohrála s Jihoafričankou Chanelle Scheepersovou.  V letní sezóně vynechala několik turnajů hraných na tvrdém povrchu pro zranění. Na události US Open Series – New Haven Open, se kvalifikovala do hlavní soutěže, kde ji však v prvním kole zastavila americká hráčka elitní dvacítky Sloane Stephensová.  Na newoyrském US Open dokázala vyhrát první utkání na Grand Slamu, když přešla přes Stefanie Vögeleovou, aby ji ve druhém kole zastavila Estonka Kaia Kanepiová.

2014.

Na melbournském Australian Open vypadla po výhře nad Tímeou Babosovou ve druhém kole se Španělkou Garbiñe Muguruzaovou. V prvním květnovém týdnu si připsala devátý singlový titul z události ITF, dotované 75 000 dolary, když triumfovala na trnavském Empire Slovak Open. Ve finále zdolala obhájkyni titulu Barboru Záhlavovou-Strýcovou ve dvou setech. Následující týden prošla opět do finálového duelu na Sparta Prague Open, turnaji v nejvyšší etáži okruhu ITF – s dotací 100 000 dolarů + Hospitality. V závěrečném boji však nenašla recept na Britku Heather Watsonovou.  Grandslamové maximum v dosavadní kariéře zaznamenala na antukovém French Open, kde se probojovala po třísetových dramatech nad čínskou tenistkou Čeng Ťie a 29. nasazenou Venus Williamsovou do třetího kola. V něm byla nad její síly Španělka Garbiñe Muguruzaová, která o kolo dříve vyřadila světovou jedničku Serenu Williamsovou.  Travnatý Wimbledon znamenal porážku v úvodním kole s dvacátou pátou nasazenou Alizé Cornetovou, přestože získala úvodní set zápasu. Na US Open vypadla také v první fázi grandslamu po porážce od běloruské hráčky Aljaksandry Sasnovičové.

2015.

Do Australian Open vstoupila vítězstvím nad Jihoafričankou Chanelle Scheepersovou, aby následně podlehla kazašské tenistce Zarině Dijasové ve třech setech. Premiérové finále na okruhu WTA Tour si zahrála na antuce únorového Rio Open v Rio de Janeiro, v němž nestačila na favorizovanou Italku Saru Erraniovou po dvousetovém průběhu.  Debutovou trofej vybojovala v dubnu na tvrdém povrchu BNP Paribas Katowice Open, konaného v katovické hale Spodek, kde startovala jako osmá nasazená. Na úvod svědla dva třísetové zápasy a po výhře nad Kateřinou Siniakovou narazila ve čtvrtfinále na turnajovou dvojku Alizé Cornetovou. Francouzka dokázala uhrát jen dva gamy. Mezi poslední čtveřicí tenistek zdolala Belgičanku Alison Van Uytvanckovou. Ve finále si ve dvou sadách poradila s třetí nasazenou italskou tenistkou Camilou Giorgiovou. O dva týdny později, v pondělním vydání žebříčku WTA ze 4. května 2015, dosáhla na kariérní maximum, když jí patřilo 43. místo.  Druhou singlovou trofej přidala na červencovém BRD Bucharest Open, konaném na antukových dvorcích v Bukurešti. Z pozice sedmé nasazené prošla do finále přes Slovinku Polonu Hercogovou. V boji o titul zdolala světovou devatenáctku a italskou antukářku Saru Erraniovou po dvousetovém průběhu 7–6 a 6–3. Na US Open byla poprvé v kariéře nasazená na grandslamu, jako poslední třicátá druhá. Premiérově také na newyorském majoru prošla do třetího kola přes Julii Görgesovou a černohorskou tenistku Danku Kovinićovou. Ve třetí fázi uhrála pouze tři gamy na světovou čtyřku Petru Kvitovou.  Na zářijovém Wuhan Open porazila poprvé hráčku elitní světové desítky, Dánku Caroline Wozniackou, když ve druhém kole otočila průběh po prohraném úvodním setu a ztrátě podání ve druhém. Ve čtvrtfinále dohrála na raketě Španělky Garbiñe Muguruzaové poté, co ji odebrala pouze čtyři gamy. Po návratu do Evropy se odhlásila z Generali Ladies Linz pro virózu a startovala až na moskevském Kremlin Cupu. V roli osmé nasazené skončila ve druhém kole s Ukrajinkou Lesjou Curenkovou.  Na premiérovém ročníku závěrečného a zvaného turnaje sezóny WTA Elite Trophy v Ču-chaji nahradila v jeho průběhu Wozniackou. V základní skupině pak deklasovala Italku Robertu Vinciovou, která na ni uhrála jediný game. Na bratislavské exhibici Tennis Champions porazila 1. prosince Kvitovou v jednosetovém duelu 7–5.  Sezónu zakončila poprvé v elitní třicítce, když jí na žebříčku WTA patřilo 26. místo.

2018.

Na lednovém Australian Open prošla tříkolovou kvalifikací a v úvodním kole singlové soutěže ji vyřadila Ruska Darja Kasatkinová.  Třetí kariérní titul z dvouhry okruhu WTA Tour vybojovala na dubnovém Copa Colsanitas 2018, probíhajícím na bogotské antuce. Po semifinálové výhře nad Rumunkou Anou Bogdanovou přehrála ve finále španělskou turnajovou pětku Laru Arruabarrenovou po dvousetovém průběhu. Před kolumbijským turnajem přitom rok a půl nevyhrála žádný zápas na túře WTA, když utržila 16 porážek v řadě, a ještě o rok déle čekala na postup do čtvrtfinále. Bodový zisk ji na žebříčku WTA posunul ze 132. na 84. příčku.

Anna Karolína Schmiedlová (* 13. září 1994 Košice) je slovenská profesionální tenistka. Ve své dosavadní kariéře na okruhu WTA Tour vyhrála tři singlové turnaje, když triumfovala na Katowice Open 2015, BRD Bucharest Open 2015 a Copa Colsanitas 2018. V rámci okruhu ITF získala dvanáct titulů ve dvouhře.

Anna Karolína Schmiedlová (; born 13 September 1994) is a tennis player from Slovakia. Schmiedlová has won three singles titles on the WTA Tour as well as 12 singles titles on the ITF Women's Circuit. On 12 October 2015, she reached her best singles ranking of world No. 26.


Kariéra.

V roce 1991 se stala v Soluni juniorskou mistryní Evropy v sedmiboji. O rok později získala zlatou medaili také na juniorskou mistryní světa v jihokorejském Soulu.  Jeden ze svých největších úspěchů zaznamenala v roce 1996 na letních olympijských hrách v Atlantě, kde vybojovala stříbrnou medaili. K celkovému umístění na stupni vítězů ji dopomohly vítězství ve čtvrté (běh na 200 m) a páté disciplíně (skok daleký) a třetí místo ve vrhu koulí. Dohromady získala 6 563 bodů, čímž si vytvořila osobní rekord, který si již později nevylepšila.  Nejblíže se k osobnímu maximu dostala na MS v atletice 2001 v Edmontonu, kde získala stříbrnou medaili (6 539 bodů). Hranici 6 500 bodů překonala také na letních olympijských hrách v Sydney v roce 2000 a na světovém šampionátu v Paříži v roce 2003, kde shodně získala bronzové medaile. Dva bronzy vybojovala rovněž na evropských šampionátech. V Budapešti v roce 1998 a o čtyři roky později na ME v atletice v Mnichově.  V roce 2004 reprezentovala také na letní olympiádě v Athénách, kde však po prvních dvou disciplínách ze sedmiboje odstoupila.

Halové MS 2001.

V roce 2001 se stala v Lisabonu halovou mistryní světa v pětiboji (60 m přek. – 8,25 s, skok do výšky – 1,80 m, vrh koulí – 16,31 m, skok daleký – 6,69 m, běh na 800 m – 2:23,20). V závodě si vytvořila nový osobní rekord 4 850 bodů, čímž tehdy vytvořila třetí nejlepší výkon všech dob. Výše tenkrát byly jen Rusky Světlana Moskalecová (4 866 bodů) a Irina Bělovová (4 991 bodů). Její bodový součet mohl být tehdy mnohem větší. Závěrečnou osmistovku zaběhla v čase 2:23,20 (osobní maximum), za což získala 781 bodů. V roce 2012 překonala Ukrajinka Natalija Dobrynská na halovém MS jako první vícebojařka hranici pěti tisíc bodů, když v Istanbulu nasbírala celkově 5 013 bodů. Za závěrečný běh na 800 metrů získala 948 bodů (2:11,15). Kdyby stejný čas zaběhla Sazanovičová v Portugalsku, světový rekord v pětiboji by držela výkonem 5 017 bodů ona.

Natalja Vjačeslovna Sazanovičová (; * 15. srpna 1973, Baranavičy, Brestská oblast) je bývalá běloruská atletka, jejíž specializací byl sedmiboj a halový pětiboj.

Natallia Sazanovich (; born August 15, 1973 in Baranavičy) is a former Belarusian heptathlete. She won two Olympic medals, and achieved her personal best score of 6563 points at the 1996 Olympics. Sazanovich is also the 2001 World Indoor champion. She also competed at the 2004 Olympics, but withdrew after two events.


Dopingový skandál ruské atletiky.

WADA v prosinci 2014 zřídila tříčlennou komisi pro vyšetření dopingu v Rusku, která v rámci vyšetřování odvezla z Moskvy přes 3000 vzorků. Tato komise vydala 9. listopadu 2015 zprávu, v níž doporučila vyloučit Všeruskou federaci lehké atletiky z Mezinárodní asociace atletických federací (IAAF). Zpráva také doporučila udělit doživotní zákaz činnosti pěti sportovcům a pěti trenérům či funkcionářům, zrušení moskevské antidopingové laboratoře a suspendaci jejího ředitele Grigorije Rodčenkova. Za dopující sportovce byly označeny Marija Savinovová, Jekatěrina Poistogovová, Kristina Ugarovová, Anastasija Bazdyrevová a Taťjana Mjazinová.

Systematický doping v ruském sportu.

V červenci 2016 zveřejnila WADA svou vyšetřovací zprávu, podle které ruské státní orgány systematicky kryly doping ruských olympioniků téměř ve všech sportech. Podle WADA ruský dopingový program řídilo, kontrolovalo a monitorovalo ministerstvo sportu vedené Vitalijem Mutkem ve spolupráci s tajnou službou FSB, středisky vrcholového sportu a laboratořemi v Moskvě a Soči. Systém byl zaveden po olympijských hrách ve Vancouveru v roce 2010 a pokračoval přes MS v atletice v Moskvě v roce 2013 až do zimních olympijských her v Soči 2014. Během olympiády v Soči umožňoval systém manipulaci se vzorky ruských sportovců, přičemž součástí dopingového programu bylo přes 20 ruských olympioniků v Soči, včetně 15 medailistů.  WADA doporučila Mezinárodnímu olympijskému výboru, aby zvážil vyloučení ruských sportovců z olympiády v Riu, kde už měli zakázáno startovat ruští atleti a vzpěrači.  Vyšetřování, jednání, odvolání a tresty pokračovaly s tím, že nedostatky a podvody pokračovaly. 9. prosince 2019 Výkonný výbor Světové antidopingové agentury WADA rozhodl a oznámil, že Rusko bylo kvůli dopingu na čtyři roky vyloučeno z OH a mistrovství světa a také že znovu suspendoval agenturu RUSADA.

Světová antidopingová agentura (, odtud zkratka WADA,, odtud zkratka AMA) je mezinárodní nezávislá organizace zaměřená na boj proti dopingu. Byla založena 10. listopadu 1999 v Lausanne ve Švýcarsku a jejím hlavním iniciátorem a sponzorem byl Mezinárodní olympijský výbor, který dodnes zajišťuje zhruba polovinu jejích příjmů. Na základě rozhodnutí z roku 2001 se v roce 2002 ústředí organizace přestěhovala do Montrealu v Kanadě.

The World Anti-Doping Agency (WADA;, AMA) is a foundation initiated by the International Olympic Committee based in Canada to promote, coordinate and monitor the fight against drugs in sports. The agency's key activities include scientific research, education, development of anti-doping capacities, and monitoring of the World Anti-Doping Code, whose provisions are enforced by the UNESCO International Convention against Doping in Sport. The aims of the Council of Europe Anti-Doping Convention and the United States Anti-Doping Agency are also closely aligned with those of WADA.


Přípravy a program.

O pořadatelství rozhodla dne 9. listopadu 2009 na svém zasedání evropská atletická asociace v Barceloně. Dalším kandidátským městem byl německý Norimberk, kde atletické disciplíny měly probíhat na stadionu fotbalového týmu 1. FC Norimberk (EasyCredit-Stadion).  Limity pro účast na ME 2012 mohli atleti plnit od 1. března 2012 do 17. června. Na programu bylo celkově 42 disciplín (21 mužských a 21 ženských), kterých se zúčastnilo celkově 1342 atletů, z toho 738 mužů a 604 žen z 50 členských zemí. Součástí programu tentokráte nebyl maraton a chodecké disciplíny (Chůze na 20 a 50 km). Ty se budou konat jen v neolympijských letech. Nově se totiž šampionát koná v pravidelných dvouletých cyklech. Následný ročník bude hostit švýcarský Curych již v roce 2014. Od roku 1974–2010 se ME konalo jednou za čtyři roky.  Zajímavostí byla snaha o propojení moderních technologií s designem. Jedním z příkladů byl maskot nazvaný Appy, který se podobal počítačové ikoně a jenž měl za úkol plnit nejen tradiční roli baviče na ploše stadionu, ale zprostředkovávat divákům i živé výsledky a další informace do mobilních telefonů, pro něž byl také optimalizován web ME. Slavnostní ceremoniál, při kterém nejlepší tři z každé disciplíny obdrželi medaile se poprvé nekonal přímo na stadionu, ale v Helsinkách tomu tak bylo v tzv. Event Parku (Park vítězů), který je součástí areálu. Vítězové dostali na stadionu jen kytici a diváci se následně dozvěděli informaci, kdy bude konkrétní atlet dekorován v Event Parku.

Absence.

Evropského šampionátu se nezúčastnila řada předních atletů, kteří dali přednost přípravě na letní olympijské hry v Londýně. Nejpočetnější výpravou byli Britové, jejich soupiska čítala 109 jmen. V ruské výpravě, která čítala 69 jmen mj. chyběli výškaři Ivan Uchov, Anna Čičerovová a Světlana Školinová, vícebojařka Taťána Černovová, oštěpařka Marija Abakumovová, kladivářka Taťjana Lysenková, mistryně Evropy v běhu na 400 metrů překážek Natalja Anťuchová či mistryně světa (2011) v běhu na 800 metrů Marija Savinovová. Z Běloruska do Helsinek neodcestovali kladiváři Ivan Tichon (trojnásobný mistr světa) a olympijská vítězka Oksana Miankovová. Ve vrhačském sektoru nenastoupila Nadzeja Astapčuková. Sedmiboje žen se nezúčastnila Britka Jessica Ennisová, která výkonem 6 906 bodů vedla tabulky aktuální sezóny. Titul vicemistra Evropy z předchozího šampionátu v Barceloně neobhajil německý oštěpař Matthias de Zordo, kterého sužuvalo zranění lokte a bulharská sprinterka Vanja Stambolovová (400 m přek.).

Česká účast.

Evropského šampionátu se zúčastnilo 43 českých atletů (25 mužů a 18 žen). Jedna z největších adeptek na medaili, oštěpařka Barbora Špotáková nakonec na kontinentální šampionát neodcestovala. Společně se svým trenérem Janem Železným se rozhodli dát přednost tréninku a přípravě na hlavní vrchol sezóny, olympijské hry v Londýně. Podobně se rozhodla také další oštěpařka Jarmila Klimešová. Chyběl také překážkář Petr Svoboda, který byl nucen kvůli vleklému zranění s achillovkou vynechat celou sezónu.

Zúčastněné země.

"(v závorkách uvedeny počty vyslaných sportovců)"

21. mistrovství Evropy v atletice se konalo ve dnech 27. června – 1. července 2012 na olympijském stadionu ve finských Helsinkách. Na tomto stadionu se uskutečnil evropský šampionát již v roce 1971 a 1994. Dvakrát se zde konalo také MS v atletice. První ročník v roce 1983 a X. ročník v roce 2005.

The 2012 European Athletics Championships were held in Helsinki, Finland between 27 June and 1 July 2012. This edition marks the beginning of a new two-year cycle of the European Athletics Championships which were previously held every four years.


Život.

Thomas Wyatt byl synem sira Thomase Wyatta, což byl známý anglický básník a diplomat, prý první milenec druhé ženy Jindřicha VIII. Anny Boleynové. V 15 letech přišel ke dvoru a v roce 1547 bojoval s Jindřichem VIII. proti Francouzům. Později doprovázel svého otce do Španělska, kde se stal svědkem chování španělské inkvizice. Tyto zkušenosti z něj udělaly zapřisáhlého nepřítele Španělska. Po smrti svého otce roku 1542 zdědil Allingtonský zámek a Boxleyské opatství. Během dospívání byl několikrát zadržen za výtržnosti v opilém stavu, a jednou ho a jeho společníky zavřeli i do Toweru.

Wyattovo povstání.

Až do roku 1553 žil poklidně na svém panství. Pak ale zemřel Eduard VI. a situace v Anglii se začala komplikovat. Po smrti Eduarda se Wyatt přidal k neúspěšnému pokusu dosadit na anglický trůn Lady Jane Grey místo Marie I. I když tento pokus selhal, Wyatt unikl trestu. Až do zasnoubení Marie s Filipem II. Španělským se nijak neangažoval v politice, ale po vyhlášení zásnub se přidal ke spiknutí, které mělo za úkol zabránit tomuto sňatku. Naplánovali společné povstání, ale Wyatt dohodu nedodržel a povstal mnohem dříve než byli ostatní připraveni. Přitáhl do Londýna s třemi tisíci muži a prohlásil: ""Nechceme činit újmu královně, chceme však lepší radu a rádce."" Ačkoliv královně byla nabízena možnost utéci do Windsoru, zůstala v Londýně s tím, že se Wyattovi postaví. Nakonec to nebylo nutné, Wyatt sám udělal osudovou chybu a odtáhl s vojskem do Kingstonu, kde ho porazila královská armáda. Nedlouho po porážce bylo popraveno sto rebelů, včetně Thomase Wyatta. Ostatní plánované vzpoury vyšly naprázdno. Wyattova vdova a pět dětí měli být podle dobových zvyků vyhnáni na ulici, královna Marie jim však udělila malou penzi.

Thomas Wyatt ["vajat"] (10. září 1521 – 11. dubna 1554) byl anglický povstalec za vlády Marie Tudorovny. Jeho povstání dostalo název "Wyatt's rebellion" (Wyattovo povstání).

Sir Thomas Wyatt the Younger (1521 – 11 April 1554) was an English politician and rebel leader during the reign of Queen Mary I; his rising is traditionally called "Wyatt's rebellion". He was the son of the English poet and ambassador Sir Thomas Wyatt.


Popis.

Klokočovité jsou stromy a keře se vstřícnými složenými listy. Listy jsou nejčastěji lichozpeřené, řidčeji trojčetné. Čepel listů je na okraji pilovitá, se zpeřenou žilnatinou. Květy jsou pravidelné, pětičetné. Kališní i korunní lístky jsou volné nebo do různé míry srostlé. Tyčinek je 5. Semeník je svrchní, srostlý nejčastěji ze 2 až 3 plodolistů. Plodem je tenkostěnná tobolka připomínající měchýřek.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje 45 druhů ve 2 až 4 rodech v závislosti na taxonomickém pojetí. Je rozšířena především v severním mírném pásu, v některých oblastech však přesahuje i do tropů. Roste v Evropě, Asii od Himálají a Číny po Japonsko a jihovýchodní Asii, v Severní Americe, v Karibiku a v horách Střední a Jižní Ameriky. V evropské květeně jsou klokočovité zastoupeny jediným druhem, kterým je klokoč zpeřený ("Staphylea pinnata").

Taxonomie.

Čeleď klokočovité byla v klasických systémech řazena jako jedna z bazálních čeledí do řádu mýdelníkotvaré ("Sapindales"). Za znaky shodné s mýdelníkovitými ("Sapindaceae") byly považovány zejména pětičetný kalich a koruna, nektáriový disk v květech, zpeřené listy a měchýřkovité plody. Molekulární analýzou rbcL však bylo prokázáno, že zde není přímá vazba a naopak byla zjištěna příbuznost s čeledí "Crossosomataceae".  Pojetí čeledi prošlo několika změnami a její rodové rozčlenění není dosud zcela vyřešeno. Rody "Huertea" a "Tapiscia" byly s nástupem molekulárního systému přeřazeny do čeledi "Tapisciaceae" v rámci řádu "Huerteales". V klasickém pojetí zahrnovala čeleď "Staphyleaceae" 3 rody: "Staphylea", "Turpinia" a "Euscaphis". Později byl na základě výsledků molekulárních studií rod "Euscaphis" a americké druhy rodu "Turpinia" vřazen do široce pojatého rodu "Staphylea", zatímco druhy "Turpinia" ze Sterého světa byly vyčleněny do rodu "Dalrympelea". Podrobnější molekulární studie, vydaná v roce 2017, toto rozdělení zpochybňuje. Druhy čeledi "Staphyleaceae" jsou v ní uspořádány do celkem 5 kladů: 1. americké druhy "Turpinia", druhy "Turpinia" ze Starého světa, druhy "Staphylea" výhradně ze Starého světa, druhy "Staphylea" z Ameriky a část asijských druhů tohoto rodu a "Euscaphis". Taxonomická revize celé čeledi nebyla dosud vydána.

Význam.

Některé druhy klokoče ("Staphylea") jsou občas pěstovány jako okrasné dřeviny. Ze semen našeho domácího klokoče zpeřeného se dříve dělaly růžence.

Přehled rodů.

"Dalrympelea", "Euscaphis", "Staphylea", "Turpinia"

Klokočovité ("Staphyleaceae") je nevelká čeleď vyšších dvouděložných rostlin řazená dnes do řádu "Crossosomatales". Jsou to dřeviny se vstřícnými složenými listy a pětičetnými květy. Čeleď zahrnuje asi 45 druhů ve 2 až 4 rodech. V Evropě roste pouze klokoč zpeřený, některé další druhy klokočů se zřídka vysazují jako okrasné dřeviny.

Staphyleaceae is a small family of flowering plants in the order Crossosomatales, native to the Northern Hemisphere and also in South America. The largest genus "Staphylea", which gives the family its name, contains the "bladdernut" trees. The family includes two genera with ca 45 known species.


Myšlenka.

Liberální demokracie zásadně prosazuje volební právo bez ohledu na rasu, pohlaví či majetek jednotlivce. Dříve bylo v zemích, které byly považované za liberální demokracie, volební právo omezenější. Existoval také zákon přikazující registraci voličů před tím, než půjdou volit.  Ústava liberálně demokratického státu určuje jeho charakter. Stanovuje dobu vlády zvolených stran, klade důraz na jejich pravomoci, na nezávislé soudnictví a na kontrolu vládních zastupitelstev. Vládní orgán může započít činnost pouze v souladu s přijatými písemnými zákony a v souladu se schváleným postupem. Hodně demokratických států je orientováno federativně za účelem zabránit zneužívání pravomocí a rozdělení pravomocí vlád v daném městě, kraji nebo v národních vládách. (př. Německo)

Občanská práva a svobody.

I přesto, že by měli demokratické státy chránit práva jednotlivců, objevují se určitá omezení konkrétních svobod. Různá právní omezení, jako jsou například autorská práva, zákony proti pomluvě nebo omezení kritiky demokracie a podpory terorismu, jsou často nezbytná pro zajištění existence demokracie.  Stále existuje mnoho vlád, které jsou lidmi považovány za demokratické, i přesto, že potlačují svobodu projevu. Tato omezení svobody se vyskytují například ve formě omezení možnosti získat pracovní místo, zákazu přistoupit k volbám nebo jako diskriminace rasy či náboženství, které jedinec uznává.  Některá práva, která prosazuje demokracie v dané zemi, můžou být pro jiné demokratické země zcela neznámá. Například zákony Kanady, Indie, Izraele, Mexika a USA zaručují ochranu před dvojitým potrestáním za tentýž trestný čin (angl. "double jeopardy", ekvivalent českého "ne bis in idem"), což je právo, které ostatní demokratické státy nezaručují. Mnoho Američanů pokládá za důležité právo na vlastnictví zbraně, kdežto jiné země tohle právo nestanovují.

<nowiki>Předpoklady

iki>. Vlády, které jsou součástí systému, slibují ekonomické svobody, vedou k prosperující občanské společnosti a k vytvoření významné střední třídy. Jedná se o vlády liberálních demokracií. V autokratických nedemokratických zemích, kde chybí velký počet jedinců, kteří stojí o demokracii, někdy stačí málo k demokratickému převratu a zavedení svobodných voleb. Posun v politické kultuře a postupné dosažení k vytvoření demokratických vlád jsou zcela potřebné. Existují příklady jako v Latinské Americe, kde se povedlo demokracii udržet jen dočasně nebo v omezené době až do širších kulturních změn, které ustanovily podmínky, za kterých je možno, aby zde demokracie rozkvétala.  Jedním z klíčových bodů demokratické kultury je představa o "„loajální opozici“". Tento kulturní posun je ale obtížný uskutečnit v zemích, kde došlo k demokratickému převratu násilnou cestou. Znamená to, že všechny strany odlišného názoru o demokracii budou sdílet společný závazek k jejich základním hodnotám. Političtí konkurenti mohou nesouhlasit, ale musí respektovat jeden druhého a uznávat legitimní a důležité role, kterou každý jedinec hraje. Základní pravidla o společnosti musí podporovat toleranci a zdvořilost ve veřejné debatě. V takovéto společnosti musí poražená strana ve volebních výsledcích přijmout svou porážku a pokojně předat moc vítězné straně. Poražení by měli žít v uspokojení a s vědomím, že jejich život a svoboda nekončí a že se mohou podílet na vládě. Nemusí být loajální vůči politice vítězné vlády, ale vůči základní legitimitě státu a demokratických procesů.

Kritika liberální demokracie.

Pojem liberální demokracie je těžké definovat vzhledem k míře jeho využívání v různých kontextech, zejména je problematické jeho vymezení, resp. odlišení od klasické demokracie. Není proto jasné, co přesně znamená. Na začátku 21. století je stále častější užívání tohoto pojmu určitými zájmovými skupinami. Kritika proto upozorňuje na uzurpování pojmu liberální demokracie v rámci politického boje, resp. jeho zneužití a naplnění obsahem, který nemá s klasickým liberalismem ani s demokracií mnoho společného.

Liberálně demokratické státy.

Několik organizací a vědců tvoří seznam svobodných a nesvobodných států na světě, a to jak v současnosti, tak i o pár století zpět. Asi nejznámější seznam těchto údajů (Polity Data Set) je vyráběný organizací Freedom House.  Existuje také shoda mezi několika vědci a organizacemi (jako např. již zmiňovaná Freedom House), že státy Evropské Unie, Norsko, Island, Švýcarsko, Japonsko, Argentina, Brazílie, Chile, Jižní Korea, Taiwan, USA, Indie, Kanada, Izrael, Mexiko, JAR, Austrálie a Nový Zéland jsou liberální demokracie, však s Kanadou, která má největší rozlohu a Indií, která je svou demokracií na světě nejlidnatější.  Freedom House se domnívá, že mnoho oficiálních demokratických vlád v Africe a bývalém Sovětském svazu je nedemokratických, obvykle proto, že vláda, která je u moci, má silný vliv na volební výsledky.  Oficiálně jsou nedemokratické diktátorské státy s vládou jedné strany, obvyklé ve východní Asii, na Středním východě a severní Africe.

Druhy systémů.

Poměrný × většinový volební systém.

Většinový volební systém přiděluje křesla v závislosti na regionální většině. Vítězný kandidát či politická strana obsazuje křeslo, které představuje daný region. Existují i jiné demokratické volební systémy, jako jsou například různé formy poměrného zastoupení, které přiděluje křeslo podle podílu jednotlivých hlasů, které strana obdržela celostátně nebo v určitém regionu.

Prezidentský × parlamentní systém.

Prezidentský systém je systém republiky, ve které legitimita výkonné i zákonodárné moci je odvozena od občanů. Parlamentní systém se vyznačuje výkonem vlády, která je závislá na přímé či nepřímé podpoře parlamentu, většinou vyjádřením důvěry. Legislativa tak má legitimitu odvozenu od občanů, zatímco vláda získává legitimitu nepřímo od parlamentu.

Liberální demokracie, dnes často označovaná jen jako demokracie, je politický režim, který vládne demokraticky, který oficiálně uznává a chrání práva jednotlivců a který je právním státem, tedy omezuje výkonnou moc zákonem. Podobný význam mají pojmy ústavní demokracie (s důrazem na to, že moc státu je limitována zákonem) a moderní západní demokracie (s odkazem na to, že vznikla a nyní převládá v západních zemích). To ovšem neznamená, že by demokratické státy musely mít psanou ústavu (nemá ji např. Velká Británie) anebo že by musely patřit k západnímu kulturnímu okruhu (nepatří tam např. Japonsko).

Liberal democracy is a liberal political ideology and a form of government in which representative democracy operates under the principles of classical liberalism. Also referred to as Western democracy, it is characterised by elections between multiple distinct political parties, a separation of powers into different branches of government, the rule of law in everyday life as part of an open society, a market economy with private property, and the equal protection of human rights, civil rights, civil liberties and political freedoms for all people. To define the system in practice, liberal democracies often draw upon a constitution, either codified, (such as in the United States of America), or uncodified, (such as in the United Kingdom) to delineate the powers of government and enshrine the social contract. After a period of sustained expansion throughout the 20th century, liberal democracy became the predominant political system in the world.


Výskyt.

Tato hvězdnice se vyskytuje téměř v celé Evropě, severní hranice probíhá jihem Skandinávie a Britských ostrovů. Dále její areál pokračuje do evropské části Ruska, Malé Asie, na Kavkaz a také se objevuje na severozápadě Afriky. Vyrůstá ve stepních oblastech, na teplých výslunných pastvinách a vápencových skalách, vyžaduje zásaditou vysychavou půdu a dostatek slunečního svitu.  V České republice je rozšířena ve středních a východních Čechách a na jižní Moravě, téměř výhradně v oblasti termofytika. Vyrůstá nejčastěji v nížinách, v pahorkatinách ji spatříme jen zřídka. Je součásti teplomilné vegetace společenstev svazů "Bromion erecti", "Festucion valesiaceae" a teplomilných křovin svazu "Geranion sanguinei".

Popis.

Vytrvalá trsnatá rostlina s lodyhou obvykle přímou, někdy krátce vystoupavou, vyrůstající z krátkého dřevnatějícího oddenku. Tuhá lodyha, teprve v horní části se větvící, dorůstá do výšky 10 až 50 cm a je hustě olistěná střídavě postavenými listy. Ty jsou přisedlé, čárkovitě kopinaté, celokrajné, z obou stran lysé, po okraji drsné a mají zřetelnou střední žilku. Bývají dlouhé 3 až 4 cm a široké jen 1 až 2 mm, v době kvetení listy od spodu postupně usychají. Rostlina má obnovovací pupeny u země (hemikryptofyt).  Květenství, sestavené do chocholičnaté laty, se skládá z četných úborů velkých asi 1,5 cm které mají zelené zákrovní listeny. Žluté květy úborů mají pěticípou korunu a jsou trubkovité, jen vzácně se vyskytující jazykovité jsou bílé nebo nafialovělé. Vykvétá až v druhé polovině léta, v srpnu a září. Plodem jsou podlouhlé, smáčknuté chlupaté nažky s pérovitým chmýrem jen o málo delším než jsou samy.

Ohrožení.

Hvězdnice zlatovlásek je v České republice klasifikována jako rostlina sice s pomalým, přesto trvalým ústupem. Je proto vyhláškou MŽP ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb. a "Černým a červeným seznamem cévnatých rostlin České republiky z roku 2000" prohlášena za ohrožený druh.

Použití.

Pro své výrazně žluté, pozdně rozkvétající květy a nenáročnost při pěstování se hvězdnice zlatovlásek vysazuje do ozdobných skalek a sušších záhonů s trvalkami na slunných stanovištích. Okrasná zahradnictví tuto chráněnou rostlinu množí řízkováním ze zahradnických kultur, v malém množství ji lze také rozmnožit dělením trsů v předjaří.

Odkazy.

Externí odkazy.

Hvězdnice zlatovlásek ("Aster linosyris") je vzhledově poměrně odlišný druh rodu hvězdnice, o problémech s jeho taxonomickým zařazením svědčí i počet synonym kterými je mnohde dosud nazýván.

Galatella linosyris (also called goldilocks aster, and often known by the synonyms Aster linosyris and "Crinitaria linosyris") is a species of perennial plant from family Asteraceae found in Eastern, Central and Southern Europe. It can also be found in Great Britain, the southern part of Scandinavia and in Asia Minor. The flowers are yellow coloured. The species have stems up to, with leaves that are lanceolate. The plant does not have ray flowers, only disk florets. It blooms from July to September. The fruits are achenes. The species is under protection in the Czech Republic.


Životopis.

Narodil se v Oxfordu jako syn Wilforda George Kendrewa, který přednášel klimatologii na tamní univerzitě, a Evelyn May Graham Sandburgové, historičky umění. Po přípravce na "Dragon School" v Oxfordu studoval na "Clifton College" v Bristolu v letech 1930–1936. Pokračoval na Trinity College v Cambridge v roce 1936, kde promoval v oboru chemie v roce 1939. První měsíce druhé světové války strávil výzkumem reakční kinetiky a poté se stal členem Air Ministry Research Establishment, kde pracoval na výzkumu radaru. V roce 1940 byl zaměstnán operačním výzkumem na velitelství Royal Air Force a obdržel čestnou hodnost podplukovníka letectva. Během dalších let války se začal stále více zajímat o biochemické problémy a rozhodl se pracovat na struktuře proteinů.

Krystalografie.

V roce 1945 začal spolupracovat s Dr. Maxem Perutzem v Cavendishově laboratoři v Cambridge. Podle návrhu fyziologa Josepha Barcrofta začal pracovat na srovnávací studii krystalografie proteinů dospělého člověka a fetálního hemoglobinu ovcí.  V roce 1947 se stal členem "Fellow of Peterhouse" a "Medical Research Council" (MRC) odsouhlasila vytvoření výzkumného oddělení pro studium molekulární struktury biologických systémů na pokyn sira Lawrence Bragga. V roce 1954 se stal profesorem Davy-Faradayových laboratoří při "Royal Institution" v Londýně.

Krystalová struktura myoglobinu.

V roce 1962 získal společně s Maxem Perutzem Nobelovu cenu za chemii za určení prvních struktur atomů proteinů za použití rentgenové krystalografie. Pracovali v místech, kde se nyní nacházejí MRC laboratoře molekulární biologie v Cambridge. Kendrew určil strukturu proteinu myoglobinu, který váže kyslík ve svalových buňkách.  V roce 1947 MRC souhlasila s vytvořením výzkumného oddělení pro studium molekulárních struktur biologických systémů. Původní studie probíhala na struktuře hemoglobinu u ovcí, ale s postupem práce a jakmile byly k dispozice dosažitelné zdroje, začal se Kendrew věnovat studiu myoglobinu, jehož molekula dosahuje jen čtvrtinu velikosti molekuly hemoglobinu. Počátečním zdrojem materiálu bylo koňské srdce, ale takto získané krystaly byly příliš malé pro rtg analýzu. Uvědomil si, že lepší vyhlídku by mohla nabízet tkáň zachovávající kyslík u savců, kteří se potápějí pod vodu a náhodou se mu podařilo získat velkou část velrybího masa z Peru. Velrybí myoglobin mu poskytl velké krystaly s čistými rentgenovými difrakčními obrazci. Nicméně stále zůstával problém nepřekonán, až v roce 1953 Max Perutz objevil, že problematická fáze analýzy difrakčních obrazců by mohla být vyřešena vícenásobným izomorfním nahrazením - porovnáním zákonitostí z několika krystalů; jednoho z nativního proteinu, a dalšího, který by byl naložen v roztoku těžkých kovů a měl ionty kovů dosazeny na různých, přesně stanovených pozicích. Poté byla v roce 1957 získána mapa elektronů s hustotou rozlišení 6 angströmů (0,6 nanometru) a do roku 1959 mohl být vytvořen atomový model o rozlišení 2 angströmy (0,2 nm).

Pozdější kariéra.

V roce 1963 se stal jedním ze zakladatelů "European Molecular Biology Organization" a také byl po mnoho let šéfredaktorem časopisu "Journal of Molecular Biology". Stal se členem "American Society of Biological Chemists", v roce 1967 čestným členem Mezinárodní akademie věd. V roce 1974 se mu podařilo přesvědčit vlády, aby založily "European Molecular Biology Laboratory" v Heidelbergu a stal se jejich prvním ředitelem. Od roku 1974 do roku 1979 byl kurátorem Britského muzea, od roku 1974 do roku 1988 byl postupně generálním tajemníkem, poté viceprezidentem a nakonec prezidentem "International Council of Scientific Unions". Po jeho odchodu do důchodu z European Molecular Biology Laboratory se stal prezidentem St. John ́s College na univerzitě v Oxfordu a tento post zastával od roku 1981 do roku 1987. Jeho záznam v seznamu Who ́s Who obsahuje desítky dalších důležitých národních a mezinárodních výborů, jejichž byl buď členem nebo jim předsedal.

Sir John Cowdery Kendrew (24. března 1917 – 23. srpna 1997) byl anglický biochemik a krystalograf, nositel Nobelovy ceny za chemii společně s Maxem Perutzem, jejich skupina v Cavendishově laboratoři v Cambridge jako první zjistila strukturu některých proteinů.

Sir John Cowdery Kendrew, (24 March 1917 – 23 August 1997) was an English biochemist, crystallographer, and science administrator. Kendrew shared the 1962 Nobel Prize in Chemistry with Max Perutz, for their work at the Cavendish Laboratory to investigate the structure of heme-containing proteins.


Boj o Filipíny.

První fáze - Bitva o Leyte.

První boje o Filipíny začaly 20. října 1944 vyloděním americké 6. armády pod velením generála Waltera Kruegera na ostrově Leyte. Z obavy ze ztráty Filipín a z odříznutí Nizozemské východní Indie od Japonska, jež byla nesmírně důležitá díky svým drahocenným surovinám, poslalo japonské velení k ostrovu Leyte vše co zbylo z japonského císařského námořnictva. Následující bitva u Leyte byla největší námořní bitvou druhé světové války a jedna z největších námořních bitev vůbec. Japonsko zde i přes své plné nasazení utrpělo zničující porážku. Ostrov Leyte se však i přesto podařilo obsadit až po dvou měsících bojů.

Boj o Luzon.

Hlavní část bitvy začala 9. ledna 1945 vyloděním na hlavním ostrově Luzon. Zprvu MacArthurovy jednotky postupovaly rychle. Brzy však narazily na odpor japonské 14. armády rozdělené do tří hlavních skupin: Šobu, Kembu a Šimbu. Těmto jednotkám velel japonský generál Tomojuki Jamašita.  Prvním cílem MacArthurových mužů na Luzonu bylo dobytí hlavního města Filipín Manily. Tu však bránilo více než 14 000 japonských vojáků a námořníků. Ti se i přes Jamašitův rozkaz rozhodli bránit město do posledního muže. O výsledek tažení na Luzonu se nakonec mělo rozhodnout v bitvě o Manilu, jež trvala od 3. února do 3. března 1945. Byla to vůbec nejkrvavější bitva během celého filipínského tažení. Během měsíce bojů byla Manila téměř naprosto zničena. Z celé japonské posádky bránící Manilu nezbyl jediný muž.  Kruegerova 6. armáda se po obsazení Manily zaměřila na Jamašitovo uskupení Šobu na severu Luzonu. To se však nepodařilo do konce války zlikvidovat.

Boje o jižní ostrovy a Mindanao.

Boje dále probíhaly na všech ostatních ostrovech, kde však byl japonský odpor většinou jen symbolický. Výjimku představoval ostrov Mindanao. Proti japonské 35. armádě generála Suzukiho musela 8. armáda generála Eichelbergera mezi únorem a červencem 1945 provést více než 50 obojživelných operací. Nakonec se americké 8. armádě podařilo japonskou 35. armádu rozdělit na dvě skupiny. Ty se však do konce války udržely.

Znovudobytí Filipín bylo vůbec nejrozsáhlejší americké tažení během války v Tichomoří. Jeho cílem bylo osvobození hlavních filipínských ostrovů Leyte, Luzon a Mindanao a posléze osvobození celého filipínského souostroví od japonských okupantů.

The Philippines campaign, Operation Musketeer, Battle of the Philippines or the Liberation of the Philippines (Filipino: "Kampanya sa Pilipinas", "Labanan sa Pilipinas" & "Liberasyon ng Pilipinas"), (Operation Musketeer I, II, and III) (Filipino: Operasyon "Mosketero I", "II", "at" "III"), was the American and Filipino campaign to defeat and expel the Imperial Japanese forces occupying the Philippines during World War II. The Japanese Army overran all of the Philippines during the first half of 1942. The liberation of the Philippines commenced with amphibious landings on the eastern Philippine island of Leyte on October 20, 1944. United States and Philippine Commonwealth military forces were progressing in liberating territory and islands when the Japanese forces in the Philippines were ordered to surrender by Tokyo on August 15, 1945, after the dropping of the atomic bombs on mainland Japan and the Soviet invasion of Manchuria.


Biografie.

V letech 1966–1971 studovala na VŠE v Bratislavě, kde následně v letech 1971–1976 působila jako odborná asistentka na Katedře ekonomicko-matematických metod Fakulty řízení, pak v roce 1976 v rámci postgraduálního studia absolvovala obor matematická statistika na Přírodovědecké fakultě Univerzity Komenského. V letech 1976–1979 získala na VŠE v Bratislavě titul kandidáta ekonomických věd. Pracovala potom coby vedoucí odboru pro makroekonomii v Ekonomickém ústavu Slovenské akademie věd.  Po sametové revoluci se politicky angažovala. V letech 1990–1992 jako poradkyně místopředsedy vlády a odborná poradkyně v komisích Ministerstva průmyslu Slovenské republiky. V období březen–prosinec 1994 zastávala post místopředsedkyně vlády Jozefa Moravčíka pro hospodářství.  V slovenských parlamentních volbách roku 1994 byla zvolena do Národní rady SR za SDĽ, respektive za levicovou koalici Spoločná voľba. V SDĽ od roku 1995 zastávala funkci místopředsedkyně, nejdříve pro ekonomickou a sociální politiku, pak pro hospodářství. Na jaře 1998 ji navrhli poslanci SDĽ na funkci prezidentky Slovenské republiky do třetího kola prezidentských voleb. Poslanecký mandát za SDĽ obhájila v parlamentních volbách roku 1998. V období říjen 1998 – leden 2002 působila na postu ministryně financí SR v první vládě Mikuláše Dzurindy. Počátkem roku 2002 byla pro neshody s vedením SDĽ vytlačena z postu ministryně financí. Stranu opustila a spolu s dalšími odpadlíky (například Peter Weiss) založila formaci Sociálnodemokratická alternatíva, která se prezentovala jako moderní nepopulistická strana sociálně demokratického typu.  V následujících letech ale aktivní politiku opustila. V roce 2002 se stala výkonnou tajemnicí Evropské hospodářské komise při OSN a od 1. září 2005 nastoupila na pozici členky senior managementu Evropské banky pro obnovu a rozvoj, kde zastávala až do roku 2010 post viceprezidentky.  Je vdaná a má syna.

Ing. Brigita Schmögnerová CSc. (* 17. listopadu 1947 Bratislava) je slovenská ekonomka, úřednice Evropské banky pro obnovu a rozvoj, bývalá politička, v roce 1994 místopředsedkyně vlády Jozefa Moravčíka, v letech 1998–2002 ministryně financí Slovenska v první vládě Mikuláše Dzurindy za SDĽ, poslankyně Národní rady SR za SDĽ, později za odštěpeneckou formaci Sociálnodemokratická alternatíva.

Brigita Schmögnerová (born 17 November 1947) is a Slovak economist and politician. She was the Finance Minister of Slovakia from 1998 to 2002 under Prime Minister Mikuláš Dzurinda. She was appointed Executive Secretary of the United Nations Economic Commission for Europe in 2002.


Historie.

První písemný dokument připomíná Užice pod současným názvem v roce 1329. Jednalo se tehdy o malé, nicméně strategicky významné město, které strážilo obchodní trasy z Panonské nížiny směrem k jaderskému přímoří. Roku 1359 je poprvé zmiňován nedaleký hrad, resp. pevnost. V roce 1463 obsadila město Osmanská říše, která jej držela po několik století. Zatímco podle prvních tureckých záznamů zde žily v roce 1476 jen čtyři muslimské rodiny, roku 1525 to byla již většina. Formování města z původní malé osady se uskutečnilo během turecké nadvlády. V závěru 18. století žilo v Užici již okolo 12 tisíc lidí.  Město bylo součástí Smederevského sandžaku.  Na počátku 19. století jej během prvního srbského povstání obsadili vzbouřenci z řad místního pravoslavného obyvatelstva. Nejprve obsadili město samotné (1805) a o dva roky později získali i pevnost Stari Grad. Jejich úspěch však byl časově omezen; již roku 1813 bylo město opět obsazeno tureckými vojsky. V letech 1805 a 1862 poničily město dva požáry.  K Srbsku bylo město připojeno roku 1862. Turecké, resp. muslimské obyvatelstvo bylo vystěhováno do Bosny a Hercegoviny, což vedlo k poklesu počtu obyvatel. Do té doby zde žilo cca 3-5 tisíc obyvatel islámské víry. V závěru 19. století žilo v Užici cca 3000 obyvatel.  Roku 1871 získalo město první územní plán. Následoval jeho rychlý rozvoj, vznikaly banky a malé továrny (první v roce 1868). Roku 1885 zde byla vybudována první moderní tiskárna a v roce 1900 byla v blízkosti města vybudována malá vodní elektrárna na řece Đetinja podle návrhu Nikoly Tesly. Její výstavba trvala pouhý rok. V roce 1900 získalo město právě díky hydroelektrárně i elektrické osvětlení. Dodnes je elektrárna dochována jako technická památka.  Roku 1922 získalo Užice vlastní nemocnici, jejíž výstavbu dlouhodobě plánovalo a neustále odkládalo. Hned roku 1945 byla nemocnice rozšířena.  Nemalý význam mělo město v počátcích druhé světové války na Balkáně. Po několik letních a podzimních měsíců roku 1941 bylo centrem tzv. užické republiky, tedy území osvobozeného od německých okupačních sil. V poválečné době bylo pojmenováno po Josipu Brozu Titu (získalo přídomek "Titovo" Užice). Do rozvoje města se vynakládaly nemalé prostředky. Infrastruktura Užice strádala během jara 1999, kdy byly při bombardování NATO poškozeny některé mosty a budovy.

Ekonomika.

Město bylo v socialistické Jugoslávii známé díky textilnímu, kožedělnému, strojírenskému a metalurgickému průmyslu. Díky dobrému silničnímu a později i železničnímu spojení se oblast mezi Užicí a nedalekou Požegou stala vhodným místem pro výstavbu různých továren a dalších průmyslových podniků. V roce 1928 zde byla založena továrna na výrobu střeliva, která sem byla přesunuta ze Slovinska a po druhé světové válce nesla název "Prvi partizan". V blízkosti města se nachází také i letiště.  V roce 1981 mělo město 157 % průměru jugoslávského HDP a nacházelo se i nad celosrbským průměrem co do životní úrovně.

Školství.

V Užici se nachází 6 mateřských škol, 11 základních škol, 6 středních škol a 1 vyšší odborná škola. Z vysokých škol se v Užici nachází odborně-technická škola a pedagogická fakulta univerzity, která sídlí mimo Užice. Celkem jednotlivé školy na všech stupních navštěvuje okolo 15 000 studentů.

Užice (v srbské cyrilici Ужице, do roku 1992 Titovo Užice/Титово Ужице) je město v jihozápadním Srbsku (nedaleko pohoří Zlatibor). V roce 2002 mělo 54 717 obyvatel. Rozkládá se v údolí řeky Đetinja a je hlavním městem Zlatiborského okruhu. Městem prochází železniční trať z Bělehradu do Baru.

Užice (, ) is a city and the administrative centre of the Zlatibor District in western Serbia. It is located on the banks of the river Đetinja. According to the 2011 census, the city proper has a population of 59,747, while its administrative area comprises a total of 78,040 inhabitants.


Charakteristika.

"Molluginaceae" jsou mírně sukulentní, často jednoleté byliny, výjimečně keře nebo polokeře se střídavými, vstřícnými nebo zdánlivě přeslenitými jednoduchými listy s celokrajnou celistvou čepelí, s opadavými palisty nebo bez palistů.  Květy jsou drobné, pravidelné, jednotlivé nebo ve vrcholících. Kalich je z 5 volných lístků, výjimečně je 4-četný ("Polpoda") nebo s lístky na bázi srostlými ("Coelanthum"). Koruna je pětičetná, často redukovaná nebo zcela chybí, korunní lístky jsou volné. Tyčinek je nejčastěji 5 až 10. Semeník je svrchní, srostlý nejčastěji ze 2 až 5 plodolistů a se stejným počtem komůrek nebo monomerický, tvořený jediným plodolistem. Plodem je tobolka.

Rozšíření.

Čeleď "Molluginaceae" zahrnuje v dnešním pojetí asi 87 druhů v 9 rodech. Největší rody jsou "Mollugo" (35 druhů) a "Pharnaceum" (20 druhů). Je zastoupena na všech kontinentech. Nejvíce druhů se vyskytuje v jižní Africe.  V Evropě se vyskytují pouze 2 druhy této čeledi: "Glinus lotoides" a "Mollugo cerviana". Rostou v teplých oblastech jižní Evropy a k nám nezasahují. V některých oblastech jižní Evropy je zavlečen druh "Mollugo verticillata", pocházející z tropické Ameriky.

Taxonomie.

V klasických systémech byla čeleď "Molluginaceae" vesměs zastoupena a byla řazena stejně jako dnes po řádu hvozdíkotvaré ("Caryophyllales"). Podle kladogramů APG tvoří čeleď "Molluginaceae" bazální větev monofyletické skupiny řádu hvozdíkotvaré, zahrnující čeledi kaktusovité ("Cactaceae"), šruchovité ("Portulacaceae") baselkovité ("Basellaceae"), zdrojovkovité ("Montiaceae") aj.  Některé rody byly na základě molekulárních studií přeřazeny do jiných čeledí. Rody drobnokvět ("Corrigiola") a "Telephium" tvoří dnes bazální větev čeledi hvozdíkovité ("Caryophyllaceae") jako podčeleď "Corrigioleae". Rod "Corbichonia" byl přeřazen do čeledi "Lophiocarpaceae" a rod "Limeum" do "Limeaceae".

Přehled rodů.

"Adenogramma", "Coelanthum", "Glinus", "Glischrothamnus", "Hypertelis", "Mollugo", "Pharnaceum" (včetně rodu "Suessenguthiella"), "Polpoda", "Psammotropha"

Molluginaceae je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu hvozdíkotvaré ("Caryophyllales"). Jsou to mírně sukulentní málo nápadné byliny, rozšířené na všech kontinentech. Dva druhy rostou i v jižní Evropě.

Molluginaceae are a family of flowering plants recognized by several taxonomists. It was previously included in the larger family Aizoaceae. The APG III system of 2009 made no change in the status of the family as compared to the APG II system of 2003 and the APG system of 1998, apart from a reassignment of several genera, such as the placement of "Corrigiola" and "Telephium" into Caryophyllaceae, "Corbichonia" in Lophiocarpaceae, "Microtea" into Microteaceae and "Limeum" in Limeaceae, because the family was found to be widely polyphyletic in Caryophyllales. In addition "Macarthuria" was found not to be related to "Limeum" as previously thought and thus it was placed in Macarthuriaceae, and similarly species formerly placed in "Hypertelis", apart from type species "Hypertelis spergulacea", a true Molluginaceae, were found to belong elsewhere and were described as "Kewa" in the family Kewaceae, named for the Royal Botanic Gardens Kew. Molluginaceae is still assigned to the order Caryophyllales in the clade core eudicots, although the generic circumscription is difficult because "Mollugo" is not monophyletic.


Příběh.

Děj minisérie je rozdělen do tří aktů, z nichž každý má délku přibližně 14 minut. V závorce jsou uvedeny názvy písní, které postavy zpívají a posouvají jimi děj.

Akt 1.

Dr. Horrible (volně přeloženo "Dr. Hrůzný") natáčí příspěvek pro svůj video blog, ve kterém informuje o svých plánech a také odpovídá na nejrůznější emailové dotazy diváků. Jeden dotaz se týká „jí“, dívky, již často ve svých vstupech zmiňuje. Vzpomíná tedy na Penny, kterou zná z veřejné prádelny a do níž se zamiloval. („My Freeze Ray“)  Píseň je přerušena příchodem jeho společníka Moista (volně přeloženo "Vlhoně"), který mu předá dopis od Bad Horse (volně přeloženo "Zlého Koně"), vůdce Evil League of Evil (volně přeloženo "Zlého spolku zla"). Ten ve své odpovědi informuje Dr. Horribla, že jeho žádost o vstup do spolku bude zvážena a že budou sledovat jeho další odporný zločin. („Bad Horse Chorus“)  Další den se Horrible připravuje na krádež kufříku s wonderfloniem (volně přeloženo "divufloniem"), který potřebuje pro svůj mrazicí paprsek, jenž má zastavovat čas. Pomocí dálkového ovládání převezme kontrolu na dodávkou, kterou je wonderflonium přepravováno. V té samé ulici se však náhodou vyskytuje i Penny, která zde sbírá podpisy na petici, požadující po městské radě, aby postavila útulek pro bezdomovce. („Caring Hands“) O podpis požádá i Dr. Horribla, který je ale zaměstnán vlastními záležitostmi a nevnímá ji. Dívka si myslí, že ho téma nezajímá, proto od něj odchází. Toho si Horrible již všimne, svůj vnitřní konflikt ale po chvíli vyřeší a soustředí se na krádež wonderflonia. („A Man's Gotta Do“)  Když Horrible řídí pomocí dálkového ovládání dodávku, objeví se Captain Hammer (volně přeloženo "Kapitán Kladivo"), který převezme padouchovu píseň, odstraní přijímač ovládání z auta a neúmyslně jej stočí směrem k Penny. Stačí ji však odstrčit z cesty (do pytlů s odpadky), Horrible následně dokáže opět získat kontrolu nad dodávkou a nakonec ji zastaví těsně před Hammerem, takže to vypadá, jako by ji zastavil superhrdina svýma holýma rukama. Oba dva protivníci se střetnou, v tu chvíli se však vzpamatuje Penny a Hammerovi děkuje za domnělou záchranu života. Captain zapomene na Doctora, věnuje se dívce se kterou nacházejí vzájemné zalíbení. Horrible ve vzteku a zahanbení odchází pryč s wonderfloniem.

Akt 2.

Dr. Horrible tajně sleduje Penny a Captaina Hammera na jejich schůzkách, přitom zpívá o utrpení lidského pokolení. Penny naopak zpívá o naději a možnosti vykoupení. („My Eyes“) Penny se následně s Horriblem, který se jí představil jako Billy, začne přátelsky bavit.  Horrible na svém blogu prozradí, že dokončil svůj mrazicí paprsek a že ho plánuje použít následující den. V dalším příspěvku však odhalí, že pokus nevyšel, protože Hammer a losangeleská policie sledují jeho blog, takže na něj byli připraveni. Zavolá mu Bad Horse, který mu vyčiní a řekne mu, že nyní je jeho jedinou možností pro přijetí do spolku spáchání vraždy. („Bad Horse Chorus (Reprise)“) Horrible si není jistý, nemůže se rozhodnout pro oběť a ani sám neví, jestli vůbec chce takový čin spáchat, i když by to znamenalo zamítnutí jeho žádosti pro vstup do spolku.  Jako Billy si v prádelně povídá s Penny, společně jí mražený jogurt a baví se o jeho problémech. („Penny's Song“) Když se dostávají blíž k sobě, Penny se zmíní o Captainu Hammerovi, který se zde plánuje stavit. Billy zpanikaří a snaží se rychle odejít, avšak vběhne přímo do Hammerovy náruče. Oba předstírají, že se neznají, když je ale Penny nechá o samotě, Hammer si dobírá Horribla, že je zamilovaný do Penny a že právě on sám získal to, po čem Dr. Horrible nejvíce touží. Je zřejmé, že Hammerovi na Penny příliš nezáleží, chce se s ní však vyspat, aby ještě více Horribla zranil. Doctor se tedy rozhodne zabít Captaina, což má být onen odporný zločin nutný pro vstup do Evil League of Evil. („Brand New Day“)

Akt 3.

Město je poblázněno snahou Captaina Hammera pomoci bezdomovcům, je tak považován za nového městského hrdinu. Penny zvažuje svůj vztah se Hammerem, v prádelně čeká s mraženým jogurtem na Billyho, ten však nepřichází. Dr. Horrible se mezitím stáhl do ústraní a posedle pracuje na smrtícím paprsku, kterým by zničil Captaina Hammera jednou provždy. („So They Say“)  Při otevření nového útulku pro bezdomovce, kde má být odhalena také nová Hammerova socha, začne Captain pronášet projev o podpoře lidí bez domova. Jeho řeč se však stočí na jeho osobu, povýšeně začne vychvalovat svoje kvality a svůj vztah s Penny. („Everyone's a Hero“) Rozčarovaná a ponížená Penny se snaží ze sálu v tichosti odejít; dav se přidá do zpěvu Hammerovy písně, je však přerušen příchodem Dr. Horribla. Ten použije mrazicí paprsek, kterým utne píseň. Horrible se vysměje davu, že nejsou schopni poznat, že Hammerova image je jen přetvářka, a odhalí svoji druhou, laserovou zbraň – smrtící paprsek. („Slipping“)  Horrible zamíří svoji zbraň na zmraženého Hammera, ale zaváhá. V tom okamžiku přestane působit mrazicí paprsek, Captain Hammer udeří svého protivníka tak, že Horrible proletí celou místností a smrtící paprsek mu vypadne z rukou a poškodí se. Hammer pozvedne smrtící paprsek, namíří ho na Horribla a triumfálně dokončí svoji píseň. I přes Doctorova varování zmáčkne spoušť, poškozená zbraň selže a exploduje v Hammerových rukách. Zraní jej, Captain Hammer zřejmě poprvé ve svém životě cítí bolest. Utíká pryč, naříká a volá po své mamince. Dr. Horrible si uvědomí, že přemohl svého úhlavního nepřítele, nicméně stále nespáchal vraždu, díky které by byl oprávněn vstoupit do spolku. Zjistí však, že Penny, opřená o zeď, byla zasažena střepinou z výbuchu. Zraněná dívka blouzní, že ji zachrání Captain Hammer a zemře Horriblovi v náručí. Doctor je zaskočen a zdrcen svým Pyrrhovým vítězstvím, její smrt je však ironicky tou vraždou, kterou sám chtěl. Stane se veřejně známým, zároveň však může páchat další zločiny, neboť zhroucený Captain Hammer se léčí u psychiatra. Horrible je přijat do Evil League of Evil, na oslavnou párty dorazí i Moist.  Dr. Horrible, který nyní nosí nové oblečení (červený kabát, černé rukavice a ochranné brýle na očích), převezme své místo ve spolku, který sestává ze superpadouchů, jimiž jsou Tie-Die, Snake Bite, Professor Normal, Dead Bowie (volně přeloženo "Mrtvý Bowie"), Fake Thomas Jefferson (volně přeloženo "Falešný Thomas Jefferson"), Fury Leika a Bad Horse (představovaný skutečným koněm). Při příchodu do místnosti spolku oznámí, že „nyní je noční můra skutečná“ a že „donutí celý svět pokleknout“ s tím, že „[on] nebude cítit vůbec...“. Větu dokončí ve svém posledním blogovém příspěvku jako strnule vypadající Billy, bez převleku, ztracený ve své laboratoři: „... nic“. („Everything You Ever“)

Obsazení.

Simon Helberg se představil ve vedlejší roli Moista. Je to kamarád a parťák Dr. Horribla, který ho oslovuje „můj ďábelský vlhký příteli“. Má zvláštní schopnost vlhčit věci, ze které však není příliš nadšený. V minisérii se v cameo rolích také objevili spolupracovníci Josse Whedona. Marti Noxon, výkonná producentka "Buffy, přemožitelky upírů", a David Fury, scenárista "Buffy" a "Angela", zde hráli moderátory televizních zpráv. Doug Petrie a Drew Goddard, scenáristé obou zmíněných seriálů, ztvárnili superpadouchy Professora Normala a Fake Thomase Jeffersona. Rovněž i samotní autoři se představili před kamerou či za mikrofonem. Všichni tři bratři Whedonovi zpívali jako sbor Bad Horse skladby „Bad Horse Chorus“ a „Bad Horse Chorus (Reprise)“. Zack Whedon také toho hrál muže, který odvážel lůžko s mrtvou Penny, Jed Whedon se představil jako superpadouch Dead Bowie a Maurissa Tancharoen, kromě nazpívaných vokálů v písni „Everything You Ever“, jako Hammerova a později Horriblova fanynka.

Produkce.

Koncepce.

Scénář vznikl během stávky amerických scenáristů na přelomu let 2007 a 2008. Hlavní myšlenkou bylo vytvořit něco malého a levného, avšak profesionálně ztvárněného, způsobem, který by obešel problémy, proti kterým autoři protestovali.  Joss Whedon financoval celý projekt sám (počáteční náklady dosáhly 200 tisíc dolarů, celkový rozpočet přibližně 450 tisíc dolarů), produkoval jej ve své společnosti Mutant Enemy a užíval si nezávislost na studiích. Uvedl: „Svoboda je úžasná. Faktem je, že jsem měl velmi dobré vztahy se studii a že jsem pracoval s mnoha chytrými členy vedení. Ale je to rozdíl, když můžete prostě jen jít vpřed a něco vytvořit.“ Pro formát webové minisérie bylo také mnohem méně omezení – Whedon měl „svobodu prostě nechat sám příběh, aby si nadiktoval potřebnou délku. Nemuseli jsme tam nacpat všechno. Je tam toho hodně, ale dali jsme tam takové množství příběhu, které jsme chtěli, a nechali jsme ho, aby si sám vyjádřil potřebný čas. Cílem bylo 30 minut, skončili jsme na 42 minutách a není to žádný problém.“

Natáčení.

Minisérie byla natáčena na jaře 2008 v Los Angeles, filmování trvalo šest dní, z čehož jeden den štáb využil kulisy ulice studií Universal, ve kterých natočil scény s krádeží dodávky a s obřím doktorem Horriblem zašlapávajícím lidi. Samotný třicetičlenný štáb byl z velké části tvořen lidmi, kteří s Whedonem již spolupracovali na jeho předchozích projektech, včetně návrhářky kostýmů Shawny Trpcic nebo střihačky Lisy Lassek.  Pěvecké party byly nahrávány v malém studiu vytvořeném v loftu Josse Whedona mezi 1. a 5. březnem 2008, hudba byla natočena v losangeleských Burnside Studios.

Hudba.

Hudbu pro minisérii napsal Joss Whedon se svým bratrem Jedem. Částečně byla ovlivněná stylem Stephena Sondheima. Autory textů jsou Joss a Jed Whedonovi a Maurissa Tancharoen. Celý muzikál zahrnuje 14 skladeb včetně jedné reprízy a hudby k titulkům. Soundtrack o délce 26 minut byl vydán digitálně na iTunes Store 2. září 2008, na fyzickém CD potom 15. prosince 2008.

Vysílání a vydávání.

Záměrem Josse Whedona bylo najít takovou distribuční cestu, která by pokryla náklady na výrobu. Pokud by vydání minisérie na internetu bylo dostatečně úspěšné, plánoval realizaci DVD s různými bonusy. Teaser byl zveřejněn 25. června 2008, všechny tři akty byly zveřejněny na oficiálních stránkách muzikálu (hostovány na Hulu) postupně ve dnech 15., 17. a 19. července, odkud však byly již 20. července 2008 plánovaně staženy. V podobě celého 42 minut dlouhého snímku se "Dr. Horrible" na Hulu vrátil 28. července toho roku, přičemž jak v případě první, tak i druhé edice byl přístupný mezinárodně. Později však byl přístup omezen pouze pro obyvatele USA. V dalších letech byl muzikál zveřejněn také na dalších službách, včetně iTunes, Amazon Video On Demand či Netflixu.  Na DVD byla minisérie vydána 19. prosince 2008 exkluzivně na Amazon.com, standardní edice vyšla 2. června 2009 u New Video Group. BD verze byla vydána 25. května 2010 (New Video Group). V televizi měl celý muzikál premiéru na stanici The CW dne 9. října 2012.  Všechny edice DVD a BD obsahovaly kromě samotného muzikálu také bonusy v podobě pohledů do zákulisí, fanouškovských videí na téma vstupu do Evil League of Evil a také "Commentary! The Musical" – speciální stopu zpívaných komentářů autorů a herců k celé minisérii, která vlastně vytváří zcela nový muzikál. Samotný "Commentary! The Musical" byl vydán 13. prosince 2009 na iTunes, k dispozici byl od 8. ledna 2010.  V rozhovoru z května 2012 uvedl Joss Whedon, že „filmem, soundtrackem a vším ostatním, co jsme udělali, jsme vydělali přes 3 miliony dolarů“.

Přijetí.

Kritika.

Mike Hale z "The New York Times" ve své recenzi uvedl, že „[minisérie] obsahuje skutečné herecké výkony“ a jak můžeme od Josse Whedona očekávat, „svými nepřímými narážkami a svým cynismem se jedná o zábavnou show, zejména co se týče textů písní“, které „jsou melodické, vtipné, softpopové, méně náročné než hymny pana Whedona pro epizodu „Ještě jednou a s citem“, známý muzikálový díl "Buffy"“.  Fanoušci hudebníka a performera Doctora Steela si povšimli některých podobností mezi ním a Dr. Horriblem, což přitáhlo i pozornost médií. Spoluautorka Dr. Horribla Maurissa Tancharoen uvedla: „Vše, co k tomuto tématu můžeme říct, je, že jsme nikdy předtím o Dr. Steelovi neslyšeli... Je tu prostor pro oba.“

Nominace a ocenění.

"Dr. Horrible" získal za rok 2008 cenu Hugo v kategorii Nejlepší dramatická prezentace, krátká forma, cenu People's Choice Awards (Oblíbená online senzace), cenu Emmy (Nejlepší speciální krátkometrážní zábavný program) a šest cen Streamy Awards (Nejlepší herec v komediálním internetovém seriálu – Neil Patrick Harris, Nejlepší režie komediálního internetového seriálu, Nejlepší scénář komediálního internetového seriálu, Nejlepší střih internetového seriálu, Nejlepší kamera internetového seriálu, Nejlepší původní hudba v internetovém seriálu).  Kromě získaných ocenění byl "Dr. Horrible" nominován na dalších pět cen Streamy Awards a dvě ceny Constellation Awards (Nejlepší science fiction film, TV film nebo minisérie a Nejlepší mužský herecký výkon v science fiction filmu, TV filmu nebo minisérii – Neil Patrick Harris).  Během vysílání slavnostního předávání cen Emmy 20. září 2009, které uváděl Neil Patrick Harris, byl proslov reprezentantů firmy Ernst & Young přerušen novým skečem Dr. Horribla a Captaina Hammera.

Merchandising.

Na začátku července 2008 zveřejnilo v elektronické podobě vydavatelství Dark Horse Comics v rámci série "Dark Horse Presents" krátký komiks "Captain Hammer: Be Like Me!" (kresba Eric Canete), na což navázaly další komiksy: v prosinci 2008 "Moist: Humidity Rising" (kresba Farel Dalrymple) a v červnu 2009 "Penny: Keep Your Head Up" (kresba Jim Rugg). V listopadu 2009 potom vyšel u stejného vydavatelství jednosešitový komiks s prostým názvem "Dr. Horrible" (kresba Joelle Jones). Všechny komiksy, jejichž autorem je Zack Whedon, popisují původ hlavních postav. V září 2010 vyšlo souborné album "Dr. Horrible and Other Horrible Stories", které kromě čtyř výše uvedených děl obsahuje navíc i příběh o spolku Evil League of Evil.  Soundtrack muzikálu byl společností Mutant Enemy vydán 2. září 2008 (digitálně), resp. 15. prosince 2008 (na CD). Dne 13. prosince 2009 vyšla digitálně i muzikálová stopa komentářů "Commentary! The Musical".  V březnu 2011 byl v nakladatelství Titan Books vydán oficiální knižní průvodce "Dr. Horrible’s Sing-Along Blog: The Book", který, mimo jiné, obsahuje příspěvky Josse Whedona a všech čtyř představitelů hlavních rolí, kompletní scénář muzikálu, scénář pro "Commentary! The Musical" a klavírní a vokální notový zápis muzikálu.

Možné pokračování.

Již na konci července 2008 potvrdil Joss Whedon, že tvůrci mají v plánu pokračování muzikálu. Roku 2009 oznámil, že se na sequelu pracuje, přičemž mohla by to být buď další internetová série nebo přímo celovečerní film. Podle oznámení z roku 2011 měli autoři několik písní téměř hotových a měli představu o struktuře díla. Vzhledem ke své práci pro Marvel Studios Whedon v roce 2013 uvedl, že výroba pokračování "Dr. Horribla" by měla být posunuta zřejmě do roku 2015.

Dr. Horrible's Sing-Along Blog je muzikálová tragikomická internetová minisérie ve třech aktech režiséra a scenáristy Josse Whedona z roku 2008, vyrobená v produkční společnosti Mutant Enemy. Na tvorbě minisérie se autorsky podíleli i Jossovi bratři Zack a Jed Whedonovi a také Jedova tehdejší snoubenka Maurissa Tancharoen.

Dr. Horrible's Sing-Along Blog is a 2008 musical comedy-drama miniseries in three acts, produced exclusively for Internet distribution. Filmed and set in Los Angeles, the show tells the story of Dr. Horrible (played by Neil Patrick Harris), an aspiring supervillain; Captain Hammer (Nathan Fillion), his superheroic nemesis; and Penny (Felicia Day), a charity worker and their shared love interest.


Princip.

Spinové echo bylo vysvětleno Erwinem Hahnem v jeho publikaci z roku 1950, dál bylo rozvinuto Carrem a Purcellem, kteří ukázali výhody využití 180° refokusačního pulsu.  Pro lepší pochopení rozdělíme celý děj do několika kroků:  Sekvence spinového echa. A) Vertikální červená šipka znázorňuje průměrný magnetický moment skupiny spinů, např. protonů. Všechny směřují vertikálně ve směru magnetického pole a rotují podél delší osy, zobrazeny jsou v rotující souřadné soustavě, takže jsou stacionární. B) 90° puls sklopí spiny do horizontální (x-y) roviny. C) Vlivem nehomogenit lokálního magnetického pole (změny magnetického pole v různých částech vzorku) dojde ke zpomalení precese některých spinů, zatímco jiné zrychlí. To způsobuje vyhasínání signálu. D) Po aplikaci 180° pulsu dojde k obrácení pořadí. Pomalejší spiny se dostanou před rychlejší. E) Postupně dochází k tomu, že rychlejší spiny se začnou přibližovat k pomalejším. F) Kompletní refokusace nastane v čase T2. Návrat spinů do vertikálního směru (není zobrazeno) nastane v čase formula_4. 180° puls se často označuje jako formula_5-puls.  V animaci je několik zjednodušení: není uvažována dekoherence a na každý spin působí ideální puls a jeho okolí neovlivňuje vývoj magnetizace systému. V animaci je zobrazeno šest spinů, kterým není umožněno výraznější rozfázování. Technika spinového echa je velmi užitečná, v případě kdy dochází k výraznějšímu rozfázování jak je ukázáno v animaci dole.

Vyhasínání spinového echa.

Měření vyhasínání Hahnova echa lze využít k měření spin-spinového relaxačního času, jak je ukázáno v animaci dole. Velikost echa je měřena pro různé prodlevy mezi pulsy, tím získáme dekoherenci, která není refokusována formula_5-pulsem. V nejjednodušším případě pozorujeme exponenciální vyhasínání, které je dáno časem formula_3.

Stimulované echo.

V Hahnově publikaci z roku 1950 je ukázána další metoda, jak generovat spinové echo pomocí tří následujících 90° pulsů. Po prvním pulsu dojde ke sklopení magnetizace do roviny x-y, stejně jako v prvním případě. Po pulsu dochází k postupnému rozjíždění spinů a vzniku tzv koláče. Ten je druhým pulsem sklopen do roviny x-z. Po časové prodlevě formula_8 je pomocí třetího pulsu získáno stimulované echo v čase formula_9 po posledním pulsu.

Fotonové echo.

Hahnovo echo lze také pozorovat v optice, když působíme rezonančním světlem na materiál s nehomogenně rozšířenou absorpční rezonancí. Místo dvou spinových stavů v magnetickém poli, využívá fotonové echo dvě energetické hladiny materiálu.

Spinové echo je, v magnetické rezonanci, pulsní sekvence tvořená dvěma radiofrekvenčními pulsy s fází 90° a 180°. Účelem této sekvence je refokusace spinové magnetizace. Tuto sekvenci využívá jak NMR spektroskopie, tak i MRI.

In magnetic resonance, a spin echo is the refocusing of spin magnetisation by a pulse of resonant electromagnetic radiation. Modern nuclear magnetic resonance (NMR) and magnetic resonance imaging (MRI) make use of this effect.


Obsah.

V troskách bývalé Severní Ameriky se rozkládá země Panem s nablýskaným hlavním městem Kapitolem a dvanácti okolními kraji. Hlavní postavy Katniss a Peeta patří do dvanáctého a Kapitol jim vládne krutou a tvrdou rukou. Poslušnost si udržuje kláním Hladových her – zvrácenou televizní reality show, ve které každoročně jedna dívka a jeden chlapec z každého kraje nedobrovolně bojují o život. Šestnáctiletá Katniss chce zachránit svou sestru, která byla vylosována a nabídne svou účast dobrovolně. Do her je také vylosován Peeta Mellark, pekařův syn, který kdysi zachránil Katnissinu rodinu před hladem. Jako jejich mentor je zvolen Haymitch z dvanáctého kraje, bývalý vítěz her, který však časem ztrpkl a stal se z něj alkoholik.  Katniss a Peeta se dostávají do Kapitolu, kde se potkávají se svými protivníky. Před tím, než vstoupí do arény a reality show začne, jsou její účastníci veřejně představeni publiku. V přímém přenosu se tu Peeta přizná k dlouholeté, neopětované lásce ke Katniss. Katniss je přesvědčena, že Peeta se tak snaží získat přízeň u publika, která může být pro přežití rozhodující, neboť publikum může svým favoritům posílat dary.  Katniss v aréně přežívá díky umění lovu a orientace v terénu. Počet protihráčů se stále snižuje, Katniss a Peeta ale zůstávají naživu. Díky zamilovanému obrazu Katniss a Peety se mění pravidla a uprostřed her je oznámeno, že vítězem může být i pár ze stejného kraje. Katniss se vydá Peetu hledat, společně čelí nástrahám svých protivníků i tvůrců reality show. Katniss a Peeta využijí toho, že působí jako zamilovaný pár, aby získali větší popularitu a tím také přízeň sponzorů.  Konce reality show se skutečně oba dočkají. Kapitol však chce opět měnit pravidla a snaží se Katniss a Peetu přinutit, aby ve velkém finále usilovali jeden druhému o život, neboť vítěz může být jen jeden. Oba následně pohrozí sebevraždou v naději, že Kapitol bude mít přece jen raději dva vítěze než žádného, a tato lest jim skutečně vyjde. Katniss a Peeta jsou tedy prohlášeni za vítěze 74. ročníku Hladových her.  Haymitch varuje Katniss, že si s jejím zobrazením vzdoru vytvořila mocné nepřátele. Prezident Snow se dívá na záznamy o triumfálním návratu vítězů domů a zvažuje situaci.

Pokračování.

Dne 8. srpna 2011, stále během natáčení filmu, studio Lionsgate oznámilo, že filmová adaptace druhé knihy z trilogie Hunger Games, s názvem "", bude v kinech od 22. listopadu 2013. V listopadu 2011 Lionsgate začala jednat se scenáristou Simonem Beaufoyem aby přizpůsobil novelu pro film, protože Ross a Collins od druhého dílu odstoupili kvůli vytížení. Výroba filmu začala v létě 2012 a Garyho Rosse na režisérské židli vystřídal Francis Lawrence. Dne 6. května 2012 bylo hlášeno, že Michael Arndt bude přepisovat scénář pro "Vražednou pomstu". Arndt byl oficiálně ohlášen jako nový scenárista dne 24. května 2012.  V červenci 2012 byly ohlášeny data vydání pro dva filmy, které jsou založeny na poslední knize Mockingjay. První část s názvem "" měla premiéru 21. listopadu 2014 a "" dne 20. listopadu 2015. Lawrence, Hutcherson, Hemsworth a Harrelson podepsali smlouvy na všechny filmy.

Hunger Games je americký dobrodružný film natočený v roce 2012 podle knihy Aréna smrti. K roku 2013 celosvětově utržil přes 691 milionů dolarů a stal se nejvýdělečnějším filmem studia Lionsgate. Hlavní postavu Katniss Everdenovou ztvárnila Jennifer Lawrence, dalšími obsazenými herci byli Liam Hemsworth a Josh Hutcherson.

The Hunger Games is a 2012 American dystopian science fiction-adventure film directed by Gary Ross and based on Suzanne Collins’s 2008 novel of the same name. It is the first installment in "The Hunger Games" film series and was produced by Nina Jacobson and Jon Kilik, with a screenplay by Ross, Collins, and Billy Ray. The film stars Jennifer Lawrence, Josh Hutcherson, Liam Hemsworth, Woody Harrelson, Elizabeth Banks, Lenny Kravitz, Stanley Tucci, and Donald Sutherland. The story takes place in a dystopian post-apocalyptic future in the nation of Panem, where a boy and a girl from each of the nation's 12 Districts are chosen annually as "tributes" and forced to compete in The Hunger Games, an elaborate televised fight to the death. Katniss Everdeen (Jennifer Lawrence) volunteers to take her younger sister's place, and with her district's male tribute, Peeta Mellark (Josh Hutcherson), travels to the Capitol to train and compete in the games.


Kariéra.

První velký úspěch zaznamenala v roce 2008 na juniorském mistrovství světa v Bydhošti, kde ve finále běhu na 100 metrů překážek skončila těsně pod stupni vítězů, na 4. místě jako nejlepší z Evropanek. Bronz vybojovala v čase 13,49 s Kubánka Belkis Milanésová, která byla o pouhou jednu setinu sekundy rychlejší. Stříbro získala Jamajčanka Shermaine Williamsová a zlato Američanka Teona Rodgersová.  V roce 2009 vybojovala v litevském Kaunasu bronzovou medaili na evropském šampionátu do 23 let. Na halovém MS 2010 v katarském Dauhá i na ME v atletice 2010 v Barceloně postoupila z úvodních rozběhů do semifinále. Do finále se však neprobojovala. V roce 2011 na halovém ME v Paříži doběhla ve finále závodu na 60 metrů překážek v čase 7,98 s na 5. místě. V témže roce se stala v Ostravě mistryní Evropy do 23 let. Ve finále se jako jediná dokázala dostat pod 13 sekund a titul získala v čase 12,91 s. Od rekordu šampionátu Švédky Susanny Kallurové z roku 2003 ji dělily tři setiny.  V roce 2012 uspěla na halovém MS v Istanbulu, kde si doběhla v čase 7,97 s pro bronzovou medaili v závodě na 60 metrů překážek. O tři setiny byla rychlejší jen Britka Tiffany Porterová a halovou mistryní světa se stala Sally Pearsonová z Austrálie, která předvedla nejrychlejší časy také v rozběhu a semifinále. Další cenný kov získala také na evropském šampionátu v Helsinkách, kde ve finále nestačila jen na Nevin Yanıtovou z Turecka a brala stříbro. Bronz vybojovala její krajanka Jekatěrina Poplavská.  Jejím trenérem je halový mistr Evropy z roku 1976 v běhu na 60 metrů překážek a stříbrný medailista z halového ME 1977 Viktor Mjasnikov.

Alina Talajová (; * 14. května 1989, Orša, Vitebská oblast) je běloruská atletka, sprinterka, která se věnuje krátkým překážkovým běhům. V roce 2015 vybojovala v Praze titul halové mistryně Evropy v běhu na 60 metrů překážek.

Alina Henadzeuna Talay (; born 14 May 1989) is a Belarusian track and field athlete who specialises in the 100 metres hurdles.


Život.

Pocházel z Arrasu, kde byl jeho otec, Henri de la Halle, váženým měšťanem. Adam studoval teologii, gramatiku a hudbu v cisterciáckém klášteře ve Vaucelles poblíž Cambrai. Kvůli neshodám v Arrasu museli on i jeho otec odejít do Douai. Adam měl vstoupit do kláštera, ale vzepřel se a oženil se s jistou Marií (která figuruje v mnoha jeho dílech). Od roku 1262 studoval na Pařížské univerzitě a v roce 1271 vstoupil do služeb Roberta II. z Artois, kterého doprovázel do Neapole a představil svá díla u královského dvora.  Po nástupu krále Karla I. z Anjou na Neapolský trůn napsal Adam své nejslavnější dílo, "Jeu de Robin et Marion" (Robin a Marion). Bylo provedeno v Neapoli buď v roce 1275 nebo 1285. Tato hra se zpěvy a dialogy bývá nazývána první komickou operou v dějinách evropské hudby. Není známo, zda písně ve hře jsou lidové melodie nebo zda byly komponovány autorem hry. Rovněž není zřejmé, zda byly písně doprovázeny nějakými hudebními nástroji.  O úctě, které se ve své době de la Halle těšil, že jeho díla byla prakticky prvními hudebními díly, která byla sbírána a vydávána. Fakt, že tyto sbírky obsahují nejen písně, ale také tříhlasá rondeaux a moteta, svědčí o tom, že de la Halle nebyl pouhým truvérem, ale studoval základy polyfonní kompozice. Byl jedním z mála skladatelů 13. století, kteří použili polyfonní techniku na světské skladby.

Dílo.

Kromě výše uvedené hry Robin a Marion se dochovala ještě jeho druhá hra, "Le jeu Adan" neboli "Le jeu de la Feuillee" (Hra pod loubím), pojednávající satiricky o obyvatelích Arrasu. Jeho hudební dílo obsahuje:

Adam de la Halle (před rokem 1237 Arras – mezi roky 1285 a 1288) byl francouzský truvér, básník a hudební skladatel.

Adam de la Halle, also known as Adam le Bossu (Adam the Hunchback) (1240–1287) was a French-born trouvère, poet and musician. Adam's literary and musical works include chansons and jeux-partis (poetic debates) in the style of the trouvères; polyphonic rondel and motets in the style of early liturgical polyphony; and a musical play, "Jeu de Robin et Marion" (c. 1282–83), which is considered the earliest surviving secular French play with music. He was a member of the Confrérie des jongleurs et bourgeois d'Arras.


Osobní život.

Studoval Střední školu technickou v Praze 4 (ulice Zelený pruh), obor truhlář. V roce 2013 si dodělal maturitní zkoušku na střední podnikatelské škole (1. KŠPA) a následně byl přijat na vysokou školu tělesné výchovy a sportu Palestra. Je zaměstnacem Vysokoškolského sportovního centra při MŠMT. Je vášnivým sběratelem motorek a nejraději relaxuje u vody lovem ryb.  Starší bratr Michal Krpálek mu v začátcích jeho sportovní kariéry vytvářel zázemí pro vrcholový sport – na olympijských hrách v Londýně byl členem české výpravy jako sparingpartner a v roce 2012, kdy přebýval ve sportovní hale na Folimance, mu vařil.  V sobotu 13. června 2015 před polednem se na zámku v Bechyni oženil se svou přítelkyní Evou Kaderkovou. Jeho tchánem se tak stal prezident Českého tenisového svazu Ivo Kaderka. S manželkou Evou má syna Antonína (*červenec 2016) a dceru Marianu (*květen 2018).

Sportovní kariéra.

S judem začínal v 6 letech v rodné Jihlavě pod vedením Josefa Šimáčka a později Pavla Šimáčka. Jeho první trenér ho v jednom z dílů olympijského magazínu České televize popisoval jako dítě velmi vysoké, hubené, ale po pohybové, gymnastické stránce nenadané. V roce 2005 si ho začínající trenér Jaroslav Švec stáhl do Brna do Institutu tradičního karate a juda (SCM Brno), kde se stal v roce 2005 členem dorostenecké reprezentace vedené Václavem Červínem. V roce 2006 dosáhl svého prvního mezinárodního úspěchu, když na mistrovství Evropy dorostenců získal stříbrnou medaili. V juniorské reprezentaci tehdy vedené Petrem Lacinou se pohyboval od roku 2007 a od téhož roku přestoupil z Brna do Prahy. Od roku 2008 je členem klubu USK Praha na Folimance.  Mezi juniory na sebe poprvé výrazně upozornil na mistrovství Evropy juniorů konaného v Praze, když jako jediný český juniorský reprezentant (prvním rokem junior) dokázal proniknout do bojů o medaile a obsadit pěkné 5. místo. V roce 2008 již potvrzoval náležitost mezi juniorskou světovou špičku v polotěžké váze a na podzim téhož roku získal ceněný double, titul mistra Evropy a světa mezi juniory, na čemž má podíl i tehdejší trenér juniorské reprezentace Petr Smolík.  Od roku 2009 přešel s trenérem Lacinou mezi seniory, ale na svůj první velký turnaj mistrovství Evropy seniorů v Tbilisi ze zdravotních důvodů neodcestoval. Dne 6. června dosáhl svého prvního úspěchu ve světovém poháru, když vyhrál turnaj v rumunské Bukurešti. Koncem srpna startoval na svém prvním mistrovství světa seniorů v Rotterdamu, ale vypadl v prvním kole s Francouzem Cyrillem Maretem. Od podzimu 2009 se datuje jeho rivalita s Ázerbájdžáncem Elmarem Gasimovem, který ho dokázal porazit ve finále mistrovství Evropy juniorů. Náladu si spravil po měsíci na mistrovství světa juniorů v Paříži, kde obhájil titul juniorského mistra světa.  Ve své první seniorské sezóně 2010 postupně pronikal mezi užší světovou špičku v polotěžké váze. Jeho největším soupeřem v roce 2010 byl Japonec Takamasa Anai. V únoru s Anaijem prohrál ve finále německého grand prix v Düsseldorfu a v srpnu na mistrovství světa v Tokiu ve třetím kole. V roce 2011 poprvé útočil na velkou seniorskou medaili na mistrovství Evropy v Istanbulu, ale nestačil na dva gruzínské reprezentanty a obsadil 5. místo. V červnu však následovala série tří po sobě jdoucích vyhraných turnajů světového poháru, korunovaná první mužskou medailí z mistrovství světa v Paříži v éře samostatnosti Česka.

Londýn 2012.

Do olympijského roku 2012 vstupoval s vidinou jisté účasti na olympijských hrách v Londýně. Začátkem roku mu však přípravu zkomplikovalo zranění zad (vyhřezlá ploténka), které si přivodil na jednom z tréninků. Měsíc netrénoval, i přesto dokázal vyhrát koncem února světový pohár v Praze. Na mistrovství Evropy v Kazani však nečekaně vypadl ve druhém kole s Rusem Zafarem Machmadovem. Na olympijské hry v Londýně se kvalifikoval přímo jako světová jedenáctka. Přípravu na olympijské hry mu zkomplikovala jeho vášeň pro motorky. Při opravě motocyklu si týden před hrami obnovil zranění zad, které však dokázal rychle vyřešit s pomocí fyzioterapeuta.  Dne 2. srpna startoval v polotěžké váze na olympijských hrách v Londýně. V prvním kole měl volný los, ale ve druhém kole proti němu stál Japonec Takamasa Anai. Ten ovšem pouze vzpomínal na slávu z roku 2010 a stal se jeho relativně snadnou kořistí. V zápase si hlídal jeho šikovné nohy a v polovině zápasu ho dostal na zem a do držení. Po 25 sekundách držení zvítězil na ippon. Ve čtvrtfinále se utkal s úřadujícím mistrem světa Tagirem Chajbulajevem z Ruska. V zápase se ujal vedení po o-uči-gari na yuko a tento náskok se snažil v poslední minutě udržet v boji na zemi (ne-waze). Chajbulajevovi se však podařilo vysmeknout z téměř neřešitelné situace a nasadit mu držení. Po 25 sekundách bylo rozhodnuto a po porážce Krpálek putoval do oprav. V opravách v cestě za bronzovou olympijskou medailí mu však cestu zkřížil zkušený Nizozemec Henk Grol. Nizozemec v opravách ukázal větší vůli po bronzové medaili, v úvodu zápasu jej chytil a nádhernou uči-matou ho poslal k zemi na ippon. Obsadil konečné sedmé místo, a byť se tehdy jednalo o mimořádný úspěch českého juda, jeho samotného čtvrtfinálová prohra provázela v myšlenkách do dalších sezon.

2013–2015.

Do nového olympijského cyklu vstoupil vítězstvím na Judo Grand Slam Paris, který patří společně s Kano Cupem mezi dva nejprestižnější turnaje světa. Za vítězství obdržel 500 bodů do žebříčku IJF a dne 13. února 2013 se poprvé ve své kariéře stal světovou jedničkou. Na mistrovství Evropy v Budapešti potvrdil roli favorita a vybojoval zlatou medaili. Kvůli maturitám vynechal koncem května prestižní turnaj mistrů a přišel tím o místo světové jedničky. Díky maturitě a následnému přijetí na vysokou školu však dostal možnost startovat na letní univerziádě v Kazani. Na univerzitních hrách v neděli 7. července získal zlatou medaili, když ve finále vrátil porážku z mistrovství Evropy 2012 Rusu Machmadovovi. Za tři dny potvrdil, že má výkonnost porážet váhově těžší soupeře. Pavoukem prošel v kategorii bez rozdílu vah až do finále. Ve finále dlouho prohrával s Japoncem Momosem. Ten se však v poslední minutě vyčerpal a Krpálek ho nátlakem donutil ke čtvrté chybě (varování). To znamenalo hansoku-make (diskvalifikaci) a druhou zlatou medaili z jednoho turnaje pro Krpálka. Na mistrovství světa v Riu de Janeiru bojoval s bolavým loktem. Své první dva soupeře porazil na zemi. Mezi nimi svého přemožitele z mistrovství světa v roce 2011 Kazachstánce Rakova. Ve čtvrtfinále svedl tvrdý boj s Uzbekem Sajidovem a vyhrál na menší počet penalizací. V semifinále mu však vrátil prohru z finále mistrovství Evropy Nizozemec Grol, v závěru technikou uči-mata-gaeši na ippon. V boji o třetí místo porazil Krpálek Japonce Ona a vybojoval bronzovou medaili. V prosinci pak vyhrál prestižní turnaj Kano Cup v Tokiu.  V roce 2014 na prestižním pařížském turnaji prohrál až smolně ve finále s domácím Maretem. Následně ovšem utrpěl několik menších zranění – natržený sval v rameni nebo zranění kolene při domácím světovém poháru v zápase s Maďarem Borem – která mu znemožnila optimální přípravu na mistrovství Evropy. Koncem dubna tedy na mistrovství Evropy nestartoval v optimální formě. Hned v prvním zápase musel dohánět bodovou ztrátu (wazari), ale nakonec zkušenostmi a svým tradičně silným ne-waza obhájil titul mistra Evropy. Na mistrovství světa v srpnu se ukázal ve velmi dobré formě. Nejtěžší zápas ho čekal v semifinále proti Tagiru Chajbulajevovi, jemuž vrátil porážku z olympijských her na šido. Jeho finálový soupeř José Armenteros z Kuby byl překvapením turnaje a s vědomím jisté medaile i odevzdaným soupeřem. V druhé polovině ho Krpálek dostal na zem a do držení. Stal se poprvé mistrem světa mezi seniory. Do konce roku už se však na tatami neobjevil. Vynechal i prosincový Kano Cup kvůli problémům s kolenem.  V první čtvrtině roku 2015 rehabilitoval zraněné koleno a na tatami se vrátil v dubnu na světovém poháru v Záhřebu. V Záhřebu obsadil třetí místo. V květnu skončil druhý na prestižním turnaji mistrů. Koncem června odjížděl jako obhájce titulu na Evropské hry v Baku, které bylo zároveň mistrovstvím Evropy. Po výborném výkonu se dostal do finále, kde nestačil na svého velkého soupeře Nizozemce Henka Grola. Grol ho kontroval v polovině zápasu výpadem o-uči-gari za juko a bodový náskok udržel do konce. Na mistrovství světa v Astaně odjel s ambicemi obhájit loňský titul mistra světa. V samotný soutěžní den se však nepotkal s formou a po dvou porážkách od německých soupeřů nakonec obsadil pěkné 5. místo.

Rio 2016.

V olympijském roce 2016 startoval v únoru na pařížském Grand Slamu a vypadl ve druhém kole s Japoncem Aaronem Wolfem. Na konci měsíce února vyhrál před domácím publikem pražský Noris Cup. Na mistrovství Evropy v Kazani odjížděl s myšlenkami do turnaje nenastoupit kvůli bolevému ramenu. Po konzultaci s fyzioterapeutem do turnaje nastoupil, ale prohrál s prvním soupeřem Estoncem Grigorijem Minaškinem na body (wazari) po technice uki-waza.  Na olympijské hry v Riu se kvalifikoval přímo jako světová trojka. Před zahájením Her ho čeští sportovci zvolili vlajkonošem české výpravy. Dne 11. srpna záhajil své vystoupení na olympiádě v polotěžké váze proti Portugalci Jorgemu Fonsecovi a koncem druhé minuty prohrával na yuko. Podsaditý Portugalec mu svými pažními technikami dělal vážné problémy. Fonseca však s přibývajícími minutami začal jevit známky únavy a v poslední minutě Krpálek strhem sumi-gaeši za wazari otočil zápas ve svůj prospěch. Druhého soupeře Maxima Rakova z Kazachstánu si držel po celý zápas od těla a zvítězil na dvě šida (napomenutí). Ve čtvrtfinále se utkal s úřadujícím mistrem světa Japoncem Rjúnosukem Hagou, po výborném taktickém výkonu dokázal eliminovat jeho nejsilnější zbraň levou uči-matu a zvítězil nejmenším možným rozdílem na šido. V semifinále proti němu stál Francouz Cyrille Maret, proti kterému se mu v posledních zápasech na turnajích světového poháru nedařilo. V zápase s ním začal aktivně a v půlce se ujal vedení na šido, minutu před koncem nastoupil do své osobní techniky sumi-gaeši, z níž následně nasadil Maretovi držení (osae-komi) a udržel ho potřebných dvacet sekund na ippon. Ve finále se utkal s Ázerbájdžáncem Elmarem Gasimovem, s nímž od úvodu sváděl krásný otevřený souboj s několika nástupy do technik bez bodového ohodnocení. Finále rozhodla jeho lepší fyzická kondice, kdy v poslední minutě razantním nástupem do techniky ouči-gari poslal unaveného Gasimova na ippon. Získal zlatou olympijskou medaili a během vyhlašování vítězů připomněl památku nedávno zesnulého judisty Alexandra Jurečky. Po olympijských hrách avizoval záměr startovat do nového olympijské cyklu ve vyšší těžké váze nad 100 kg.

2017–2019.

V únoru 2017 se poprvé po olympijských hrách objevil na soutěžním turnaji. Na velké ceně v Düsseldorfu obsadil v nejvyšší váhové kategorii 5. místo. Dva týdny před mistrovstvím Evropy startoval v dubnu na velké ceně Turecka v Antalyi a vybojoval druhé vítězství po třech letech ve světovém poháru v nejtěžší váhové kategorii. Na mistrovství Evropy ve Varšavě ve čtvrtfinále nezachytil levé o-soto-gari Gruzínce Gurama Tušišviliho a spadl do oprav. Z oprav postoupil do boje o třetí místo, ve kterém porazil na ippon technikou o-soto-otoši domácího Poláka Macieje Sarnackiho a obsadil třetí místo. V srpnu dva týdny před mistrovstvím světa si v tréninku přetrhal vazy v levém kotníku a z mistrovství světa v Budapěšti byl nucen se odhlásit. V prosinci se poprvé od zranění objevil na prestižním Kano Cupu a obsadil konečné druhé místo. Rok 2018 zahájil v únoru třetím místem na pařížském grand slamu. V březnu na pražském světovém poháru obsadil třetí místo. Na mistrovstí Evropy v izraelském Tel Avivu koncem dubna startoval jako nasazená dvojka. Ve čtvrtfinále porazil v prodloužení svého tradičního soupeře z polotěžké váhy Nizozemce Henka Grola. Později ve finále dostal do osaekomi Tamerlana Bašajeva z Ruska a vybojoval svůj první titul mistra Evropy v těžké váze nad 100 kg. V září startoval na mistrovství světa v Baku jako třetí nasazený. V přípravě ho netrápila žádná zranění, ale po silové stránce se necítil v pořádku. Do turnajem nastupoval se sníženou váhou 111 kg. V úvodním kole otočil ve svůj prospěch v závěrečné minutě zápas s Nizozemcem Henkem Grolem. V dalším kole porazil Mongola Tüvšinbajara, ve čtvrtfinále však takticky nezvládl zápas s domácím Ušangim Kokaurim. Po dvou wazari od Koukauriho spadl do oprav, ze kterých postoupil do boje o třetí místo proti Mongolu Dűrenbajarovi. Od úvodu zápasu si držel silovějšího Mongola levým úchopem od těla, ale v prodloužení chyboval a nechal se strhnout kontratechnikou na ippon. Obsadil dělené 5. místo. V říjnu si spravil náladu vítězstvím na Grand Prix v mexickém Cancúnu. Závěr sezóny se mu však nevydařil, když na prosincovém turnaji mistrů vypadl poprvé ve váze nad 100 kg v úvodním kole. Zimní turnaje nového roku 2019 vynechal a do programu světové tour naskočil začátkem dubna třetím místem na Grand Prix v turecké Antalyi. Na Evropské hry koncem června odjížděl v dobrém rozpoložení, ale v samotný soutěžní den se nepotkal s formou. Ve čtvrtfinále nestačil dobře připraveného ruského Oseta Inala Tasojeva a v souboji o třetí místo prohrál s Nizozemcem Henkem Grolem na wazari awasete ippon. V červenci se poprvé utkal s největší judistickou osobností Francouzem Teddy Rinerem, kterému po výborném výkonu podlehl až v prodloužení technikou harai-goši. Mezinárodní judistická federace jejich vzájemný zápas zveřejnila na svém YouTube kanále, což obvykle nedělá. Na mistrovství světa v japonském Tokiu odjížděl v srpnu s ambicemi do 5. místa. Mistrovství světa vynechal Francouz Teddy Riner, který se od své památné prohry s Daiki Kamiwavou v roce 2010 před japonským publikem na žádném mezinárodním turnaji neukázal. 31. srpna nastoupil v těžké váze na tatami v hale Nippon Budókan. V prvních dvou kolech porazil své soupeře svým typickým způsobem po boji na zemi držením. Ve čtvrtfinále mu dlouho vzdoroval dobře připravený Nizozemec Roy Meyer, kterého vybodoval v prodloužení třetím trestem šido. V semifinále dostal v prodloužení do držení unaveného jižního Korejce Kim Min-čonga a postoupil do finále proti domácímu Hisajoši Harasawovi. Taktikou svázené finále dostálo grády v prodloužení, kdy oba soupeři měli na svém kontě po dvou trestech. Harasawa začal ve třetí minutě prodloužení jevit známky únavy čehož využil a svým tlakem donutil rozhodčího k udělení třetího rozhodujícího trestu pro svého soupeře. Po bezchybném taktickém výkonu získal svůj první titul mistra světa v nejprestižnější těžké váze nad 100 kg. Na konci roku startoval na turnaji mistrů s cílem obsadit post světové jedničky. V semifinálovém souboji s Brazilcem Mourou se naplno projevily jeho bolesti zad, kvůli kterým nenastoupil do finálového zápasu proti Hisajošimu Harasawovi, získal tak stříbrnou medaili. I přesto se mu post světové jedničky obsadit podařilo.

Způsob boje.

Trenér Lacina mu v jeho začátcích říkal „inteligentní monstrum“, což velmi dobře vystihuje jeho způsob boje na tatami. V zápase si dokáže i při vypjatých situacích zachovat chladnou hlavu. Soupeři dokáže vnutit své tempo boje a jen málo protivníků jej v tomto směru dokáže přemoci (přechytračit) – např. Henk Grol, Elmar Gasimov. V dětství nepatřil mezi pohybově nadané jedince – jeho první trenér Šimáček v jednom z rozhovorů uvedl, že měl problém naučit ho obyčejný kotoul. I přes tento handicap svoji juniorskou přípravu zaměřil na boj na zemi, ve kterém se postupně vypracoval mezi absolutní světovou špičku. Trenér Lacina odůvodnil soustředění se na boj na zemi obavou z nižších soupeřů, kteří se svými technikami snadno dostávali pod jeho výše umístěné těžistě. Mezi seniory však řada jeho soupeřů obranu v boji na zemi zvládá na špičkové úrovni, například na olympijských hrách v Londýně ho v tomto směru nachytal Tagir Chajbulajev. Od roku 2013 jej proto trenér Lacina nutil do technik v postoji. V tomto období výrazně zlepšíl svojí kumikatu, ve které dominuje svým ostrým levým úchopem. Jeho charakteristickou technikou se stalo o-soto-gari v kombinaci s harai-goši nebo uči-mata, kterými jeden čas předčil i své tokui-waza (osobní technika) sumi-gaeši.

Výsledky.

Olympijské hry a mistrovství světa.

! colspan="8"| Olympijské hry a mistrovství světa! Kolo! Výsledek! Bilance! Soupeř! Skóre! Datum! Turnaj! Místo! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |

Mistrovství Evropy / Evropské hry.

! colspan="8"| Mistrovství Evropy / Evropské hry! Kolo! Výsledek! Bilance! Soupeř! Skóre! Datum! Turnaj! Místo! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |! style=background:white colspan=8 |

Světový pohár.

! colspan="7"| Světový pohár! Výsledek! Bilance! Soupeř! Skóre! Datum! Turnaj! Místo! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |! style=background:white colspan=7 |

Ostatní mezinárodní turnaje.

Turnaje, které se nepočítají do rankingu (žebříčku) IJF (před rokem 2009 do EJU) – turnaje bez rozdílu vah, různé mezinárodní turnaje (evropský pohár apod.), kontinentální hry, mládežnické turnaje (mistrovství světa a Evropy) a turnaje, které nespadají do kompetencí IJF (resp. MOV) – univerzitní, armádní, policejní, hasičské atd. turnaje. Mezi ostatní turnaje nejsou zahrnuty mládežnické turnaje (všechny turnaje mimo mistrovství světa a Evropy), soutěže týmů (ligové soutěže apod.) a exhibice (Judo Show Cup apod.).! colspan="7"| Mezinárodní turnaje! Výsledek! Soupeř! Datum! Turnaj! Místo! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |! style=background:white colspan=5 |

Lukáš Krpálek (* 15. listopadu 1990 Jihlava) je český zápasník-judista, olympijský vítěz z roku 2016, mistr světa z roků 2014 a 2019 a trojnásobný mistr Evropy mezi seniory. V roce 2016 se stal vítězem ankety Sportovec roku o nejlepšího sportovce České republiky a v roce 2019 toto vítězství zopakoval. V roce 2016 získal ocenění v kategorii sportovní výkon roku v anketě Sportovec Kraje Vysočina.

Lukáš Krpálek (born 15 November 1990) is a Czech heavyweight judoka. He is the current world champion (2019), former European champion (2014) and current Olympic Champion (2016). He is the most successful judoka in Czech and Czechoslovakian history, and was named Czech Judoka of the Year eight times between 2008 and 2015.