Historie.

Vyvážené stromy se objevují v různých podobách, využívají se v datových strukturách pracujících na bázi seznamů nebo databází, kde se pracuje s operacemi vyhledávání, přidávání a mazání záznamů. Jako první představil 2-3 strom v roce 1970 John Hopcroft, bylo to vylepšení vyváženého binárního stromu. Později Rudolf Bayer a Ed McCreight zobecnili 2-3 strom pod pojmem B-strom, který byl dále zjednodušen do formy červeno-černého stromu.

Organizace dat v 2-3 stromu.

Vnitřní uzly neobsahují uvnitř data, ale obsahují některé informace o tom co je uloženo v jejich potomcích (podstromech). Tak jak je to zobrazeno na obrázku 1, kde levá vnitřní část pole (min S2) obsahuje minimální klíč ležící v prostředním podstromu (S2) a pravá vnitřní část uzlu (min S3) obsahuje minimální klíč ležící v pravém podstromu (S3). Stejně jako je tomu s uzlem se dvěma potomky. To z 2-3 stromů dělá tzv. vyhledávací stromy.  Při vkládání a mazání dat z 2-3 stromu je zapotřebí upravovat strukturu stromu, přizpůsobovat klíče v uzlech podle složení klíčů v listech a popřípadě měnit hloubku tohoto vyváženého stromu. U 2-3 stromu není zapotřebí tak často vyvažovat strom jako u binárního stromu, protože všechny listy jsou na stejné úrovni. Avšak je zapotřebí daleko častěji vyvažovat 2-3 strom než b-strom nebo 2-3-4 strom, kde je možné mít daleko více potomků u jednoho uzlu.

Příklad.

Dva příklady 2-3 stromů s uloženými prvky 2, 5, 6, 8, 15, 17, 18 a 22.  2-3 stromy se stejnými daty mohou mít odlišnou strukturu. Pokud 2-3 strom obsahuje převážně uzly se dvěma potomky (větší hloubka stromu) vzrůstá náročnost operací (např. vyhledávání) s 2-3 stromem o n prvcích z O(logn) na O(logn).

Operace s 2-3 stromem.

2-3 stromy se využívají v datových strukturách jako jsou seznamy nebo databáze, kde se pracuje se základními operacemi vyhledávání, vkládání a mazání prvků. Usnadňují tak daleko více práci s daty, než kdybychom měli data uspořádána libovolně v paměti (obtížné vyhledávání) nebo naopak uložená jako seznam v řadě za sebou (obtížné vkládání).

Operace vyhledávání.

Při vyhledávání dat podle klíče začínáme u Kořene stromu a postupujeme podle klíčových atributů shora dolů.  Tímto způsobem pokračujeme, až do poslední úrovně stromu, kde se nachází listy s daty.

Operace vkládání.

Při vkládání nové větve do 2-3 stromu je nutné vyhledat pozici, kam novou větev vložíme. Poté co je nalezena pozice, vložíme větev do příslušného rodiče "r".  Pokud se zvýší počet potomků "r" postupujeme obdobným způsobem směrem nahoru dokud nenarazíme na předka se dvěma potomky nebo na kořen se třemi potomky, kdy se zvýší hloubka 2-3 stromu o jedna, jak je zobrazeno postupně na obrázcích 7, 8, 9, 10.  Při každém vkládání je nutné přizpůsobit dané klíče uzlů podmínkám 2-3 stromu. Pro vkládání je možné využívat i složitější algoritmy, kde se nejdříve přizpůsobí struktura stromu vkládání. Například se přesune prvek (podstrom) do sousední větve, která není tolik zaplněná a tím se usnadní následné vkládání.

Operace mazání.

Nejprve je nutné vyhledat větev, kterou budeme odebírat. Poté se odebere větev z jejího rodiče "r". Obdobným způsobem se pokračuje směrem nahoru a v případě potřeby se sníží hloubka 2-3 stromu o jedna, jak je to zobrazeno na obrázcích 12, 13, 14, 15, 16.  Operace jakou je vkládání a mazání se dají řešit různými algoritmy. Můžeme například nejdříve změnit strukturu stromu tak, abychom mohli jednoduše vložit nebo vyjmout větev. Můžeme provádět různá přeskupení, abychom využili, co nejvíce uzly se třemi potomky, kde je méně náročné vyhledávání, mazání dat a také jsou zde menší nároky na paměť počítače.

Poznámky.

Vytvořený 2-3 strom se může lišit od zde uvedených příkladů. Například listy mohou být uzly se dvěma klíči (daty) a data se nemusí vyskytovat jen v listech, ale v každém uzlu. Tímto způsobem se dají snížit nároky na paměť a některé operace se stromem.

2-3 strom je druh stromu, jehož každý vnitřní uzel má buď dva potomky a obsahuje jeden klíč, nebo má tři potomky a obsahuje dva klíče. Všechny listy leží ve stejné hloubce.

In computer science, a 2–3 tree is a tree data structure, where every node with children (internal node) has either two children (2-node) and one data element or three children (3-nodes) and two data elements. A B-tree of order 3 is a 2-3 tree. Nodes on the outside of the tree (leaf nodes) have no children and one or two data elements. 2−3 trees were invented by John Hopcroft in 1970.


Historie.

Železniční síť Velké Británie byla vytvářena v 19. století. Slučováním vznikly v roce 1923 čtyři místně dominantní soukromé společnosti ( London, Midland and Scottish Railway (LMS), Great Western Railway (GWR), London and North Eastern Railway (LNER) a Southern Railway (SR)).  Ziskovost drah se propadla během světové hospodářské krize ve třicátých letech, kapitál společností pokrýval provoz a údržba se odkládala. To předznamenalo slabou připravenost sítě před druhou světovou válkou. Během války se železnice dostaly pod nucenou státní správu jako životně nutná část válečné ekonomiky. Dráhy byly v bombardované Británii těžce postiženy a nutně potřebovaly kapitál pro investice a údržbu v rámci válkou zmítané ekonomiky. S poklesem průmyslové výroby po válce, prošly propadem i železniční přepravy.

1948: Znárodňování.

Nový zákon o dopravě z roku 1947 vytvořil předpoklady pro znárodňování sítě, jako součást trendu znárodňování veřejných služeb vlády Clementa Attlea. Společnost Britské železnice začala fungovat pod tímto názvem z rozhodnutí britské dopravní komise od 1. ledna 1948, když převzala majetek tzv. velké čtyřky – čtyř největších britských soukromých drah.  Malý počet samostatných úzkokolejných a průmyslových drah, Metro v Londýně, Metro v Glasgow, Liverpool Overhead Railway a tramvajové provozy nebyly do sítě British rail zahrnuty. Společnost Northern Counties Committee vlastněná LMS byla prodána vládě Severního Irska a spravována státní společností Ulster Transport Authority.  Nový systém do šesti správních oblastí:  Tato oblastní správní území do značné míry vycházela z území ovládaných bývalými soukromými společnostmi a u BR se udržela do osmdesátých let. V padesátých letech se hranicemi několikrát hýbalo, pro lepší fungování v rámci celostátní společnosti. Severovýchodní oblast byla v šedesátých letech sloučena s východní.

1948-55: První léta.

Prvotní prioritou byla oprava válečných poškození a zbavení se odkládané údržby. Obnovily se práce na některých válkou přerušených investičních akcích (např. elektrifikace trati Manchester-Sheffield-Wath přes Woodhead a elektrifikace příměstské Great Eastern). Nové regionální správy BR zdědily velký objem organizací a základen po velké čtyřce a pokračovat v řadě případů v souběžných činnostech bylo neúčelné. Dědictvím velké čtyřky byly také značné rozdíly v užitých technických parametrech. Lokomotivy i vozy byly podudržované. Jen v oblasti jižního Londýna byla nezanedbatelná část vlaků vedena elektrickou trakcí, všude jinak vládla parní trakce.  Provozování mnoha typů vozidel rozdílných parametrů vedlo roku 1951 ke schválení nových standardů pro veškerá nová vozidla. Současně se unifikovaly i ostatní technické požadavky napříč celou BR.

1955-63: Plán modernizace.

Britská železniční síť pravděpodobně šla do druhé světové války technologicky zaostalejší než její soukmenovci v jiných zemích. V letech po válce se začalo opět projevovat nabrané zpoždění v technické úrovni drah. Země jako Japonsko, Spojené státy americké, Itálie, Německo, Francie nebo i Československo investovaly do dieselové trakce a elektrifikace už před válkou a po válce v ní pokračovaly. Británie nikoli a její síť degenerovala pomalým tempem oprav. Plán modernizace přišel pozdě, ale přece.  Modernizační plán z roku 1955, připravený britskou dopravní komisí předpokládal náklady ve výši 1,240 milionů liber během 15 let. Investice měly zvýšit rychlost, efektivitu, bezpečnost a kapacitu tratí přes sérii opatření zatraktivňující osobní i nákladní dopravu. Tedy udržení si přeprav, které se začaly přesouvat na silnici. Důležitými prvky bylo:  Vládní bílá listina sepsaná roku 1956, začala s modernizací, která měla eliminovat ztráty BR do roku 1962.  V té době byly zrušeny některé právní závazky BR jakožto státního dopravce, speciálně v požadavku, že nakládka zboží musí být nabízena v každé stanici. Opatřením byla zamýšlena úspora zaměstnanců, infrastruktury a redukce počtu pomalých manipulačních vlaků snižujících propustnost trati. Omezení počtu nakládacích míst vedlo k přesunu přeprav na kratší vzdálenosti na silnice.  Bohužel modernizační plán vzal za své zejména kvůli nastupující masové automobilizaci, která začínala být schopna přebírat železniční přepravy. Následkem toho se mnoho peněz promrhalo v nákladných stavbách, jako jsou nová seřaďovací nádraží, která brzo přišla o vlakotvorbu a byla opuštěna. Peníze také spolykala kvapná koupě nových typů motorových lokomotiv bez patřičného testování prototypů, několik typových řad bylo pro poruchovost a nehospodárnost sešrotováno několik let od dodání. Selhávající modernizační plán vedl k nedůvěře v efektivitu investic Britských drah od ministerstva financí, které bylo v patách BR od jeho založení.  Některé trati byly během padesátých let uzavírány podle vzorce k omezení očividných souběhů drah, vzniklých existencí konkurujících si soukromých společností. Například většina tratí bývalé společnosti Midland and Great Northern Joint Railway ve východní Anglii byla uzavřena v roce 1959. Dálkové osobní vlaky na bývalé Great Central Railway skončily roku 1960. Jednalo se však jen o předehru k následujícímu desetiletí.  Dopravní dokument z roku 1962 změnil statut Britských drah z popudu britské dopravní komise na nezávislou veřejnou společnost.

1963-68: Beechingova reforma osekávání a konec parní trakce.

Roku 1963, ředitel Britských drah Dr. Richard Beeching zveřejnil reformu Britských železnic (The Re-shaping of British Railways), volající po velké racionalizaci sítě. Řada venkovských drah byla následkem vzmáhajícího se automobilizmu. Beechingova reforma dala zrušit mnohé odbočné a některé dálkové tratě. Roku 1965 Richard Beeching představil svou další reformu, nikdy nerealizovanou. I tak v tomto období přišly Britské dráhy o třetinu délky svých tratí.  Koncem padesátých let a celá šedesátá probíhalo rušení flotily parních lokomotiv. V první vlně přišlo do šrotu množství typů strojů z období před znárodněním. BR koupily poslední parní lokomotivu ve Swindonu roku 1960. Vyřazování novějších parních strojů začalo s počátkem let šedesátých, přestože se jednalo o lokomotivy mladší deseti let. Lepší parametry a nižší provozní náklady nových motorových lokomotiv a motorových vozů, spolu s propadem počtu provozovaných tratí probíhající Beechingovou reformou, dovolili BR hromadné likvidace lokomotiv i vagonů. Většina vozů z dob soukromých společností byla stažena do konce šedesátých let. Poslední baštou parního provozu se stala severozápadní Anglie do srpna 1968. Jedinou výjimkou byla úzkorozchodná dráha Vale of Rheidol Railway u Aberystwyth ve Walesu, parní provoz trval až do prodeje trati v roce 1989.  Mezi lety 1958 a 1974 probíhala elektrifikace trati West Coast Main Line napájecí soustavou 25 kV 50 Hz v troleji, toto bylo vybráno za standard pro tratě na sever od Londýna. Elektrifikovány byly také příměstské tratě v okolí Londýna a Glasgow. Na jižním pobřeží pokračovaly práce na rozšíření předválečného systému napájení 750 V stejnosměrných třetí kolejnicí. Nicméně elektrifikace v Británii nikdy nedosáhla úrovně pokrytí evropských železničních sítí.

1969-79: British Rail.

S vyřazením posledních parních lokomotiv, společnost zkrátila název na British Rail, současně bylo představeno nové logo dvou šípů, dnes užívané National Rail. Logo má představovat hospodářství jako celek (recesisté si ho vysvětlily jako „ostnatý drát “ nebo „šípy zmatku“). Též byl zaveden jednotný grafický styl informačních tabulí, vývěsek a piktogramů pro cestující. Nátěr lokomotiv a osobních vozů byl unifikován do „drážní modré“ barvy.  Roku 1973 byl představen a zaveden nový systém pro evidenční číslování hnacích vozidel TOPS. Osobní i nákladní vagony pokračovaly v stávajícím systému číslování. Z bezpečnostních důvodů byl v tomto období zaveden i žlutý nátěr čela lokomotiv a motorových jednotek. Pro vývoj vozidel byla z BR v roce 1970 vyčleněna nová společnost "British Rail Engineering Limited" (BREL).

1980-94: Sektorizace.

V osmdesátých letech, byly zrušeny oblastní správy a zavedeno nové rozdělení do pěti sektorů. Dálkové osobní vlaky zajišťovala divize InterCity, příměstskou dopravu v Londýně a na jihovýchodě Network SouthEast a Regional Railways osobní vlaky ve zbytku sítě. Trainload Freight patřily ucelené vlaky, Railfreight Distribution přeprava jednotlivých nákladních vozů, Freightliner intermodální (kontejnery) a Rail Express Systems kusové zásilky. Údržbu vozidel převzala nová společnost British Rail Maintenance Limited (BRML). Skončilo tzv. období modré, postupně si každý z odborů zavedl své barevné schéma pro vozidla. Infrastruktura zůstala pod regionální správou, ale počínaje rokem 1991 byla pod názvem Organisation for Quality také přeměněna v divizi.  Současně se sektorizací BR realizovaly svoje poslední investice v infrastruktuře: v letech 1987 – 1990 elektrifikace East Coast Main Line a otevření městské trati Thameslink spojující severní a jižní síť Londýna v roce 1988. Trať Chiltern Main Line prošla rozšířením a modernizací v náhradní trasu mezi Londýnem a Birminghamem. V oblasti zabezpečovacího zařízení probíhal vývoj vlakového zabezpečovače Automatic Train Protection, jehož předchůdcem byl Train Protection & Warning System. Nicméně blížící se privatizace rozšíření přibrzdila.

1994-97: Privatizace.

Vláda Johna Majora se na doporučení Adam Smith Institute v roce 1993 rozhodla pro rozdělení BR a její privatizaci. Naplňovala se tak strategie privatizace státních podniků Margaret Thatcherové. Nepopulární konzervativistická vláda čelila vítězství labouristů ve volbách v květnu 1997, přesto se privatizaci podařilo dokončit do listopadu téhož roku.  Bylo zvažováno několik možných způsobů privatizace. Uskutečnila se varianta, kdy tratě, vlaky a provoz infrastruktury provozují různé společnosti založené pod existujícími BR a jsou postupně pronajímány soukromým zájemcům. Osobní dopravu zajišťuje přibližně deset firem v přibližně dvaceti společnostech, často formou Frenčízingu. Pro spravování a uznávání jízdenek a podílů tržeb z osobní dopravy mezi jednotlivé dopravce byla založena organizace Association of Train Operating Companies (ATOC). Obdobným rozdělením prošla přeprava nákladní, největším dopravcem je nyní EWS. Railtrack je monopolním správcem infrastruktury a je obchodován na londýnské burze. Jako nezávislý vládní kontrolní a poradní orgán byl vytvořen Shadow Strategic Rail Authority (Stínový železniční úřad). BR zůstalo jen minimum funkcí.

1998-2000: Dozvuky.

Ministerský výnos z roku 2000 zrušil společnost British Railways a rozčlenil zbývající činnosti. Jedná se o Britskou železniční policii a BRB Ltd. – nástupce správy nemovitostí BR, ohledně nakládání se zbývajícími pozemky, budovami a finančními závazky přebytečnými pro nezbytný provoz. To je posledním závazkem ministerstva dopravy.

Shrnutí.

Na proběhlou privatizaci jsou různé názory. Dlouhotrvající nárůst přepravených osob se ještě navýšil, ale je vyvážen trvalým zdražováním jízdného. Veřejné rozpočty v roce 2006 zaplatily provozní dotace ve trojnásobné výši než dostávaly BR. Objem nákladní dopravy také vzrostl.  Nicméně je otázka, jestli byl růst cestujících a přepraveného zboží způsoben právě privatizací, nebo všeobecným zájmem o kolejovou dopravu a přeplněnými silnicemi. Některé studie ukazují, že podobný růst cestujících počal už s koncem osmdesátých let, současně s růstem ekonomiky, pouze se zpomalil recesí v počátku devadesátých let. Nicméně počet cestujících se vrátil na úroveň padesátých let.

Síť.

Síť hlavních tratí West Coast Main Line, East Coast Main Line, Great Western Main Line a Midland Main Line, se od privatizace nezměnila, trendem však je znovuotevírání odbočných tratí.

"Tento článek pojednává o bývalé státní firmě British Railways, později nazývané British Rail. Není souhrnným pojednáním o železniční dopravě ve Velké Británii."

British Railways (BR), which from 1965 traded as British Rail, was the state-owned company that operated most of the overground rail transport in Great Britain between 1948 and 1997. It was formed from the nationalisation of the "Big Four" British railway companies and lasted until the gradual privatisation of British Rail, in stages between 1994 and 1997. Originally a trading brand of the Railway Executive of the British Transport Commission, it became an independent statutory corporation in 1962 designated as the British Railways Board.


Místní arbitráž.

Příklad.

V Praze se prodává (i vykupuje) jeden kus určitého zboží za 2000 Kč. V Brně se totéž zboží prodává (i vykupuje) za 3000 Kč. Obchodník nakoupí co nejvíc tohoto zboží v Praze za 2000 Kč a odveze je do Brna, kde za něj dostane 3000 Kč za kus. Bezrizikově tak vydělal na jednom kusu 1000 Kč minus náklady na dopravu a další související náklady. Realizoval tak „"místní arbitráž"“, tzn. využil rozdílu ceny na trhu v Praze a ceny na trhu v Brně. Cena v Praze bude následkem těchto arbitrážních obchodů růst (roste poptávka) a v Brně klesat (roste nabídka), dokud rozdíl mezi cenami nebude maximálně roven nákladům na dopravu tohoto zboží z Prahy do Brna (transakčním nákladům).

Časová arbitráž.

Časová arbitráž vypadá podobně, ale místo dvou odlišných míst jde o dva různé časy. Nikdo však neví jistě, jakou bude mít obchodované aktivum cenu za delší dobu, pokud na to ovšem nemá uzavřený finanční derivát. Tak může nyní na spotovém trhu vstoupit do jedné pozice, zároveň vstoupit na termínovém trhu do jiné pozice a díky rozdílům v ceně na těchto 2 trzích realizovat bezrizikový zisk. Transakční náklady vyplývají z doby od uzavření obou pozic do realizace termínového obchodu a mohou mít podobu nákladů skladovacích (pokud se jedná o komodity), úrokových (pokud se jedná např. o depozitum) atd.

Příklad.

Určité zboží se prodává za cenu 2000 Kč za kus. Obchodník má možnost vstoupit do derivátu, který mu zajistí prodej tohoto zboží za 3 měsíce za cenu 3000 Kč/ks. Přitom vím, že cena tohoto zboží na trhu se nemění. Nakoupí tedy co nejvíce kusů tohoto zboží a na všechny uzavře derivát na jejich prodej za 3000 Kč. Realizoval tak „"časovou arbitráž"“ – využil rozdílu ceny na spotovém trhu (2000 Kč) a na termínovém trhu (3000 Kč).  V případě derivátů je jejich cena stanovena právě s ohledem na to, aby nebylo možno provádět takovouto časovou arbitráž. Cena derivátů je samozřejmě utvářena nabídkou a poptávkou, ale vždy se bude pohybovat v mezích nedovolujících arbitráž, jinak bude právě působením arbitražérů do těchto mezí brzy vrácena.

Arbitráž je ve finančnictví způsob obchodu, který využívá odlišných cen na různých trzích. V zásadě to mohou být místně oddělené trhy (pak se jedná o "místní arbitráž"), anebo časově oddělené trhy – spotový a termínový (pak se jedná o "časovou arbitráž").

In economics and finance, arbitrage (, ) is the practice of taking advantage of a price difference between two or more markets: striking a combination of matching deals that capitalize upon the imbalance, the profit being the difference between the market prices at which the unit is traded. When used by academics, an arbitrage is a transaction that involves no negative cash flow at any probabilistic or temporal state and a positive cash flow in at least one state; in simple terms, it is the possibility of a risk-free profit after transaction costs. For example, an arbitrage opportunity is present when there is the possibility to instantaneously buy something for a low price and sell it for a higher price.


Autorství a datace.

Jak zpravují (z valné části legendární) antické životopisy Homéra, měl údajně tento básník složit tuto báseň, jakož i další žertovné básně, když působil jako učitel na Chiu a musel zabavit žáky. Tato tradice se dnes považuje za nevěrohodnou, stejně jako na Plútarchově spisu "Zloba Hérodotova" založené tvrzení, že autorem byl jistý Pigres z Halikarnassu z počátku 5. století př. n. l., jenž údajně nikdy neexistoval či nebyl básník. Text se na základě charakteristických lexikálních a stylistických znaků klade spíš do pozdněhelénistické doby; podle Helmuta Ahlborna lze vznik básně položit velmi pravděpodobně do Alexandrie či jejího okolí a 1. století př. n. l. První jistá zmínka o eposu a tedy nejzazší termín, kdy mohl vzniknout, je u Martiála ("Epigrammata" XIV 183) kolem roku 85 n. l. a jeho současníka Statia ("Silvae" I).  Argumentem pro dřívější datování básně byl dlouho reliéf sochaře Archeláa z Priény (žijícího někdy mezi 3. stol. př. n. l. a 1. stol. n. l.) nacházející se dnes v Britském muzeu v Londýně, jež představuje "Apoteózu Homéra". U paty trůnu, na němž Homér sedí, se dají rozpoznat dvě,hrubě zhotovené zvířecí postavy, o nichž se v 19. století věřilo, že jde o zpodobnění myši a žáby, čímž tedy již Archeláos přisoudil Žabomyší válku Homérovi. Doba, v níž Archeláos žil, je však nejistá a kromě toho se obě zvířata dají jen stěží rozeznat a mohlo by se také jednat o pozdější přídavky nebo (jak se předpokládalo až do 19. století) o dvě myši, jež by tak ironicky představovaly literární kritiky „ohlodávající“ Homérovo dílo.

Obsah.

Báseň sestává ze zhruba 300 daktylských hexametrů (počet kolísá podle konkrétní moderní ediční rekonstrukce).  Úvod v epické tradici a epickým jazykem ohlašuje velkou válku, přičemž bezvýznamný obsah působí o to komičtěji. Na základě ezopské bajky o myši a žábě se vypráví, jak myší princ Drobtober (řecky "Psicharpax" — všechna jména jsou „mluvící“) hasil žízeň u rybníka, když se vynořil žabí král Náfuka ("Physignathos") a zeptal se ho na původ a rodokmen. Vzájemné představení, vytvořené přesně podle Homérova vzoru, končí Drobtoberovou chválou myší kultury, která má být nadřazena té žabí.  V odpověď Náfuka pozval Drobtobera k prohlídce své říše; chtěl jej na svých zádech převézt přes rybník, na počátku plavby se však z vody náhle vynoří vodní had. Náfuka se ulekl a hledal útočiště pod hladinou, zapomněl však na Drobtobera, jenž se utopil, před smrtí však stihl žáby proklít. Vše ze břehu viděl myšák Miskoliz ("Leichopinax") a oznámil to myším, jež zachvátil strašný hněv. Odplatu žábám slíbil především Drobtoberův otec, král myší Chlebožer ("Troxartes").  Na sněmu se myši usnesly na odvetném vojenském tažení pod Chlebožerovým vedením proti žábám a vyzbrojily se na ně. Žabí král Náfuka mezitím odmítl vinu za Drobtoberovu smrt, takže se žáby v radě rovněž usnesly se vyzbrojit. Jak patřilo k homérské tradici, konalo se souběžně shromáždění olympských bohů: Zeus pateticky vyzval k pomoci každé ze stran, Aténa však pod dojmem nepříjemných zážitků s oběma druhy (myši jí rozhlodaly látky, kvákání žab jí způsobilo bolesti hlavy) se přimluvila, aby bohové sledovali boj nezúčastněně. Zeus souhlasil a válka se započala.  Následuje líčení bitvy, jež obdobně jako u Homéra sestává z líčení soubojů dvou hrdinů a zdlouhavě vypočítává zranění a způsoby úmrtí. Popis je však celkově tak zmatený, že moderní bádání dospělo k předpokladu, že tato pasáž vznikla dříve jako nezávislý text a do básně byla včleněna dodatečně.  Štěstí se v bitvě přiklánělo střídavě na jednu, střídavě na druhou stranu, pak se však zdála být rozhodnuta ve prospěch myší díky nesmírnému hrdinství myšáka Zbytkokrada ("Meridarpax"), jenž hrozil, že „vyhubí žabí plémě“. Zeus se nyní smiloval nad žábami a vyzval bohy k zásahu, avšak sám bůh války Árés poznamenal, že ani síla jednotlivých bohů není dost velká, aby bitvě učinila přítrž. I když Zeus na Áreovu radu mrštil svým nejstrašnějším bleskem, myši se od vítězného postupu nedaly odradit. Nakonec Zeus vyslal vojsko opancéřovaných krabů, jimž se podařilo myši zahnat na útěk. Se západem slunce tak válka skončila.

Ukázka.

Náhle vodní had se vynořil, hrozný to pohled oběma. Vysoko držel nad vodou vztyčenou hlavu. Toho Náfuka spatřil a střemhlav se potopil ke dnu, zapomněv zcela, že druha činem tím odsoudil k smrti. Ke dnu rybníka klesl a prchl tak záhubě černé. Myšák, kterého zradil, však naznak do vody padl zoufale roztáhl tlapky a zmíraje sténal a pištěl, mnohokrát pod vodu klesl a mnohokrát nad vodu zase vyplul, prackami tluka, však souzen nebyl mu únik. Zmíraje neslavnou smrtí takto slovy se ozval: „Náfuko, před nikým neskryješ nikdy hrozný svůj zločin, že ́s mne ze hřbetu svrhl, jak ze skály na pospas vlnám. Jistě bys nade mnou nebyl zvítězil na zemi, bídný, v prudkém zápase pěstním ni v běhu, ale ty zrádně do vody jsi mne svrhnul; však božstvo vše vidí a pomstí. Myši ti odplatí válkou a věru ti vyhnutí není.“

Ohlasy.

Žabomyší válka se brzy stala školní četbou, o čemž svědčí jak velký počet dochovaných rukopisů (přes sto), tak komentářů a také silné přepracování textu. To mělo podobu četných interpolací (vsuvek jednotlivých veršů a celých oddílů), často citátů Homéra, jimiž se horliví čtenáři snažili učinit parodii ještě parodičtější. Následkem byly v byzantské době dvě silně se rozcházející recenze a textová vydání. Nejstarší dochovaný rukopis je "Codex Baroccianus 50" z 10. století. Tiskem byla Žabomyší válka vydána roku 1474 v Brescii a jedná se tak o jednu z nejstarších řeckých tištěných knih, ne-li vůbec nejstarší.  V novověku podnítila báseň řadu výtvorů zahrnujících překlady, nápodoby nebo dokonce doplnění. Tak německý jezuita Jacob Balde ji v roce 1637 přepracoval v latinském jazyce, německý spisovatel Georg Rollenhagen ji rozšířil na rozsáhlý epos čítající 10 000 veršů, podobně ji přebásnil a rozšířil mezi lety 1831 a 1837 italský básník Giacomo Leopardi (pod názvem "Paralipomeni alla Batracomiomachia"). Byzantský básník Theodoros Prodromos se v 1. polovině 12. století nechal Žabomyší válkou inspirovat a složil "Kočkomyší válku" jako parodii na antickou tragédii. Podobně napodobil epos svou "Kočičí válkou" španělský básník Lope de Vega.

České překlady.

První překlad do češtiny, pod jménem "Homérova BATRACHOMYOMACHIE čili Žab a Myší vojna", provedl profesor c. k. vyššího reálného gymnasia v Táboře Hynek Mejsnar. Překlad je plný těžkopádných novotvarů a dnes již působí nejen neobvykle, nýbrž i zastarale.  Modernější překlad opatřil během svých gymnaziálních studií (kolem roku 1945) Jan Křesadlo. Zveřejněn byl nejprve ve školním časopise, teprve v roce 1998 pak v literárním časopise Tvar.

Žabomyší válka (starořecky "Βατραχομυομαχία" Batrachomyomachía, původně snad "Batrachomachia" „Žabí válka“) je krátká epická báseň z pozdněhelénistické doby, která v parodii na homérovské eposy líčí jednodenní válku mezi myšmi a žábami na břehu rybníka.

The Batrachomyomachia (, from, "frog",, "mouse", and, "battle") or Battle of the Frogs and Mice is a comic epic, or a parody of the "Iliad", commonly attributed to Homer, although other authors have been proposed.


Dětství.

Narodil se v losangelském South Central. Jeho matka Doris Jacksonová byla nemocniční sestra a jeho otec Andrew Jackson byl správce Kalifornské univerzity v Kalifornii. V šestnácti letech začal psát texty v hudební třídě na střední škole. Po střední studoval obor Architektura na Phoenixském technickém institutu. Okolo dvaceti let konvertoval k islámu. Přezdívku Ice Cube dostal, protože jako malé dítě rád jedl kostky ledu.

Kariéra.

C.I.A. a N.W.A.

V roce 1984 založil skupinu C.I.A. (Cru' in Action!), která začala brzy spolupracovat s producentem Dr. Drem. Skupina se však v roce 1987 rozpadla a členové šli svou cestou. Ice Cube a Dr. Dre brzy vydali EP "My Posse", poté se spojili s rapperem Eazy-E a založili skupinu N.W.A (Niggas With Attitude), kterou tvořili ještě - MC Ren a DJ Yella. Se skupinou vydal dvě alba N.W.A and the Posse (1987) a Straight Outta Compton (1988), poté skupinu opustil kvůli problémům s kontraktem.

Kontroverzní sólo počiny (1990–1991).

Rokem 1990 započala jeho sólová dráha. Téhož roku vydal svůj kontroverzní debut AmeriKKKa's Most Wanted, který se stal v černošské komunitě hitem, i když rádia odmítala přehrávat jeho písně. O rok později hrál ve svém prvním filmu Boyz N the Hood a vydal EP "Kill at Will", které se stalo prvním hip-hopovým EP s oceněním "platinová deska".  I na jeho dalším albu Death Certificate je cítit antisemitismus, rasismus vůči "bílým" a sexismus. Ice Cube ovšem rozděluje album na dvě pomyslné části "Kde jsme nyní" a "Kam se potřebujeme dostat." I tak se album nesetkalo s pochopením kritiků. I přesto debutovalo na 2. pozici žebříčku Billboard 200 a stalo se platinovým. Avšak znovu rádia odmítala přehrávat singly.

"The Predator" (1992).

Na dalším albu "The Predator" (1992) se však Ice Cube zklidnil a vyplatilo se - The Predator byl prvním albem, které se umístilo na prvním místě Pop hitparady a zároveň i R&B hitparády Billboard, a také Ice Cubovým jediným, které debutovalo na prvním místě žebříčku Billboard 200. Alba se prodalo přes 2 miliony jen v USA a zaznamenalo úspěch i ve Spojeném království. V tomto roce byl Ice Cube na vrcholu své kariéry. Rádiové stanice začaly přehrávat jeho singly z alba "The Predator", a to v celku úspěšné písně "Wicked", "Check Yo Self" (ft. Das EFX) a jeho nejúspěšnější singl vůbec "It Was a Good Day", který se umístil na 15. místě žebříčku Billboard Hot 100.

G-Funk éra a herectví (1993–1997).

Roku 1993 vydal G-Funk album Lethal Injection, které sklidilo slušný úspěch a stalo se platinovým, album obsahuje tři vcelku úspěšné singly: "Really Doe", "You Know How We Do It" a "Bop Gun (One Nation)" (ft. George Clinton). Poté na pět let odložil svou hudební kariéru na druhou kolej a věnoval se herectví. Hudbu tvořil jen k soundtrackům k filmům.  V oněch pěti letech natočil filmy jako jsou "The Glass Shield" (1995), "Friday" (1995) nebo "Anaconda" (1997).  V roce 1996 založil skupinu Westside Connection, kterou kromě něj tvořili Mack 10 a WC. Se skupinou vydal dvě alba, ale v roce 2003 se skupina rozpadá po vnitřních rozporech.

War and Peace (1998–2000).

Během let 1998–2000 vydal dvojalbum "War and Peace". War and Peace, Vol. 1 (The War Disc) bylo vydáno v roce 1998 a stalo se platinovým, obsahovalo vcelku úspěšný singl "Pushin' Weight". Druhá část War and Peace, Vol. 2 (The Peace Disc) byla vydána v roce 2000 jako poslední Ice Cubeův release u'major labelu'. Album se stalo zlatým a uváděl jej vcelku úspěšný singl "You Can Do It" (featuring Mack 10 & Ms. Toi). Poté se na dlouhých šest let odmlčel a věnoval se své herecké kariéře.

Herecká kariéra (2000–2006).

V tomto období Ice Cube natočil zbylé dva díly trilogie Friday - "Next Friday" (2000) a "Friday After Next" (2002). Další komediální filmy jako "BarberShop" (2002) a BarberShop 2: Back in Business (2004) a rodinné komedie "Are We There Yet?" (2005) a "Are We Done Yet?" (2007). Nebo také komerčnější "Ghosts of Mars" (2001), "Torque" (2004) a "XXX: State of the Union" (2005).

Nezávislá tvorba (2006-dodnes).

V roce 2006 nahrál na svém nezávislém labelu "Lench Mob Records" album "Laugh Now, Cry Later", to se opět stalo zlatým. Ovšem na albu chyběl nosný singl, jedinou písní, která se umístila v hitparádě Billboard Hot 100 byla "Why We Thugs", a to až na 92. pozici. Tato píseň je jeho poslední, která se v této hitparádě umístila.  Roku 2008 vydal další nezávislé album "Raw Footage", kterého se prodalo 160 000 kusů. Album neobsahovalo žádný úspěšný singl. O dva roky později vydal opět nezávislé album "I Am the West" (2010), alba se prodalo 50 000 kusů a singly se neumístily v žádné z hitparád. Po tomto albu následovala dlouhá hudební odmlka. Své desáté album s názvem "Everythang's Corrupt" vydal až v prosinci 2018, tentokrát opět s distribucí u major labelu Interscope Records. Vedoucím singlem byla píseň "Arrest the President", která byla ovšem opět neúspěšná.  I na dále se věnuje své herecké kariéře, když natáčí další komediální filmy. Zmínit lze úspěšné filmy "21 Jump Street" (2012) a "22 Jump Street" (2014), nebo filmy jako "První neděle" (2008), "Jízda švárů" (2014) a "Poldův švagr" (2016). V letech 2016 a 2017 se také vrátil k dřívějším sériím s filmy "" a "". Na svém kontě má také produkci úspěšného hudebního životopisného snímu "Straight Outta Compton" (2015) o skupině N.W.A.

O'Shea Jackson Sr. (* 15. června 1969, Los Angeles, Kalifornie, USA), známý pod uměleckým jménem Ice Cube, je americký rapper a herec. Byl členem kontroverzních skupin C.I.A. a N.W.A. V roce 1989 započal sólovou kariéru. Byl jedním z prvních, kterým se podařilo proslavit subžánr gangsta rap.

O'Shea Jackson (born June 15, 1969), called Ice Cube, is an American rapper, actor, and filmmaker. His lawless lyrics on N.W.A's 1988 album "Straight Outta Compton" led gangsta rap's outbreak. Yet his solo albums of 1990 and 1991 offer iconic political rap. In 1991 and 1995, entering film, he starred in "Boyz n the Hood" and cocreated "Friday".


Ročník 1908.

Závod se konal od 9. do 17. července 1908 na trase Berlín – Štětín – Kiel – Hamburk – Hannover – Kolín nad Rýnem – Trevír – Frankfurt nad Mohanem (2200 km). Na startu bylo 129 vozů.  Součástí byl rychlostní úsek u Itzehoe s délkou přes 9 km a závod do vrchu o délce více než 6 km u obce Bacharach am Rhein. Vítězem obou byl Erle (rovina 4 min a 24 sekund, úsek do vrchu 4 min. 27 s.), druhý v obou případech dojel Pöge (rovina 4 min. 42 s., do vrchu 5 min. 15 s.)  Celkovým vítězem se stal Erle na voze Benz, druhý byl Pöge s vozem Mercedes.

Ročník 1909.

Druhý závod se konal od 10. do 18. června 1909 na trase Berlín – Vratislav – Tatrafüred – Budapešť – Vídeň – Salzburg – Mnichov (1857 km). Startovalo 108 vozů.  Součástí byl více než 6 km dlouhý rychlostní úsek u obce Guben–Krossen, druhý v rozsáhlé lesnaté oblasti "Forstenrieder Park" u Mnichova o délce 5,5 km. Vítězem na prvním úseku byl komerční rada Wilhelm Opel (3 min. 39 sek.), druhý byl hrabě Alexander Kolowrat s vozem Laurin & Klement (3 min. 10 s.)  Celkovým vítězem byl Wilhelm Opel s vozem Opel, druhý byl Pöge na voze Mercedes.

Ročník 1910.

Od 2. do 8. června 1910 se konala jízda dlouhá 1944,6 kilometrů.  V tomto ročníku vyhrál Ferdinand Porsche na voze Austro-Daimler, další dva vozy této značky obsadily místa za ním.

Ročník 1911.

Protože se v roce 1910 při vážné nehodě u francouzského města Colmar těžce zranil jezdec Franz Heines, princ Jindřich nechtěl ročník 1911 pořádat jako závod a tak se tento ročník jel jako turistická okružní jízda.

Cena prince Jindřicha (německy Prinz-Heinrich-Fahrt) byl automobilový závod pojmenovaný po pruském princi Jindřichovi (1862–1929), který se konal každoročně od roku 1908 až 1911 a společně s Kaiserpreis byl předchůdcem Grand Prix Německa.

The Prinz-Heinrich-Fahrt ("Prince Heinrich Tour", also known as Prince Henry Tour), named after Prince Albert Wilhelm Heinrich of Prussia, was a motorcar contest held from 1908 to 1911 and a precursor to the German Grand Prix. The brother of Emperor Wilhelm II, who had staged a Kaiserpreis for motorcars in 1907 (and for other sports also), was a motoring enthusiast and inventor.


Život.

Dětství.

Maria Goretti byla druhé dítě chudých pachtýřů Luigiho a Assunty Gorettiových. Krátce po jejím narození (17. října) v rodném Corinaldu byla pokřtěna v tamním kostele.  Zde, v provincii Ancona se nevedlo rodině nejhůře. Manželé Gorettiovi obdělávali pole, stýkali se s přáteli manželi Cimarelliovými a obývali dvoupatrový domek kus cesty za hradbami městečka.  Ovšem jak se rodina rozrůstala – po Angelovi a Marii, se narodil ještě Mariano, Alessandro, Ersilia a nejmladší Tereza, nebylo snadné ji s malými výnosy v rodišti uživit. Luigi Goretti rozhodl, že se odstěhují za prací na jih, což byl osud i mnoha jejich sousedů – např. Cimarelliovi se stěhovali rovněž.  První zastávkou se stalo Paliano. Tam přijeli Gorettiovi vlakem, malá Maria cestou opatrovala obraz Panny Marie, jediné věno své matky. Na pozemku senátora Selsiho – zvané Colle Gianturco – rodina hospodařila od roku 1896 do roku 1899. V té době se rodina Gorettiových seznámila se Serenelliovými (otec Giovanni Serenelli se svými dvěma syny – Gasparem a Alessandrem), neúplnou rodinou s nekonvenčními názory a přístupem k tradičním autoritám, a uzavřela s nimi dohodu o společné práci, která posléze přerostla prakticky ve společnou domácnost a hospodaření. K tomuto kroku tlačila věřící rodinu Gorettiových především nutnost dodržet stanovené lhůty pro zaplacení pachtovného.  Nesnášenlivá povaha Giovanni Serenelliho vedla k otevřené roztržce se senátorem, který pak obě rodiny vypověděl ze svých pozemků. Následovalo další stěhování, do Ferriere di Conca za levnější půdou.

Ve Ferriére di Conca.

Tamní podnebí však bylo velice nezdravé – Mariin otec se nakazil jakýmsi horečnatým onemocněním (patrně malárií) a v roce 1900, když bylo Marii 10 let, zemřel. Hospodářství převzal Mariin sedmnáctiletý bratr, kterému ze všech sil vypomáhala. Vyrostla z ní pohledná a hluboce zbožná dívka, která vypadala podstatně starší než na svých necelých 12 let.  V sousední vesnici, protože Ferriére nemělo vlastní kostel, vykonala první svaté přijímání. To byla prakticky jediná zásadní událost v jejím životě a měla na další život dívky nesmírný vliv.  Dům, v němž Gorettiovi bydleli, obýval též vdovec Serenelli se synem Alessandrem (1882-1970). Dvacetiletý Alessandro Serenelli byl nezvladatelný výtržník, který naprosto pohrdal náboženstvím, zákony i morálkou. Otec, který si často a rád přihnul alkoholu, ho naprosto nezvládal. Alessandro se několikráte pokoušel nejdříve žadoněním a později výhrůžkami a různými ústrky přimět Marii k tomu, aby se s ním vyspala, ale ona to odmítla s poukazem na to, že by to byl hřích.

Útok 5. července.

5. července 1902 si Alessandro počkal, až bude Maria sama šít, a poté se jí pod pohrůžkou nože pokusil znovu „přemluvit“. Když neuspěl, přiškrtil ji a pokoušel se ji znásilnit, ale dívka se urputně bránila a řekla mu, že raději zemře, než by se mu podvolila. Rozzuřený Alessandro ji nakonec pobodal nožem. Dívka utrpěla 14 vážných bodných ran, většinou v oblasti hrudníku a břicha. Poté Alessandro, v domnění, že je dívka mrtvá, utekl a zabarikádoval se ve svém pokoji. Maria se však ještě probrala a z posledních sil se dovlekla ke dveřím a na její zavolání přiběhla matka a starý Serenelli.

Smrt.

S řadou smrtelných zranění byla Maria odvezena do nemocnice v Nettunu, kde ji bez anestezie operovali, nicméně lékaři již předem řekli zdrcené matce, že dceru může zachránit jen zázrak. Maria Goretti během operace prokázala dokonalé sebeovládání a bezprostředně po zákroku dokonce utěšovala matku, která hluboce prožívala otřes z celé události: "„Jak se mají bratříčkové? Už je mi dobře, můžete se za nimi podívat.“"  Na druhý den dívka – poté, co přijala svaté přijímání a svátost nemocných – odpustila svému vrahovi: Po několika dalších hodinách, kdy prožívala v agónii stále znovu trauma pokusu o znásilnění, se naposledy obrátila k matce: "„Odpusť mi, mami!“" V 15:45 pak podlehla svým zraněním, zemřela.

Osobnost.

Charakter.

Dívka byla od nejútlejšího dětství velice zbožná, avšak nelze předpokládat, že takovéto tíhnutí k náboženství je dáno pouze její výchovou. Rodiny z nízkých sociálních vrstev, jako byli Gorettiovi, mají silnou tendenci k religiozitě jen do určité míry, prioritní je v těchto rodinách především hmotné zajištění, pro které je přemíra aktivního praktikování nábožnosti spíše kontraproduktivní. Chudoba se přitom mnohdy jeví jako největší překážka náboženskému životu v oficiálním slova smyslu (Marie si musela svou účast na prvním svatém přijímání doslova vyprosit na matce Assuntě, ta byla proti tomu ze dvou důvodů: nedostatek prostředků na výbavu dítěte, která byla k přijímání nutná, postrádala by citelně Marii v domácích pracích, kdyby chodila na pravidelný katechismus). Zbožnost Marie Gorettiové je proto třeba chápat také jako specifický rys její osobnosti. Měla tendenci se vyjadřovat o náboženských otázkách zcela abstraktně, odlišně než ostatní.  Nosila růženec jako náramek okolo ruky. V časech, kdy ji pronásledoval svými návrhy mladý Alessandro Serenelli, jej dokonce sundávala jen, když jí vadil v práci. V den smrtelného útoku jej pak svědkové nalezli na zemi roztrhaný.  Marie byla negramotná (kvůli tíživé ekonomické situaci rodiny, kvůli nutnosti Marii zapojit plně do práce a v neposlední řadě také kvůli tomu, že poslední škola v Agro Pontino byla zavřená kvůli celkově nezdravému ovzduší kraje), avšak podle mnohých svědectví projevovala pohotovost úsudku, inteligenci. Majitel obchodu Pasquale vzpomíná, že vždy přesně věděla, kolik peněz může utratit. O mimořádnosti její paměti existují zatím jen neprůkazné svědecké výpovědi (uměla prý odříkat celé nedělní kázání), avšak o jejích přirozených pedagogických schopnostech a logické paměti nemůže být pochyb.  Otázka inteligence a povahy obecně je dána také biologicky: lateralitou. Vzhledem k tomu, že dívka neuměla psát a na jediné autentické fotografii není patrná preference jedné ruky, nelze s jistotou určit, zda byla levákem či pravákem. Jistá indicie vyplývá z lékařské zprávy, podle níž byla dívka zraněna a pobodána i na pravém lokti a na pravé ruce, tedy na ruce, kterou se chtěla bránit. Je otázkou, zda je užití této ruky výrazem její pravorukosti či pouze náhodou. Situaci opět neusnadňuje ani fakt, že je jako relikvie vystavována právě levá pažní kost, kterou se světice údajně bránila.  Určitý druh ostýchavosti, vážnosti a málomluvnosti by vysvětloval Mariinu odolnost vůči křivdám, které se na ní dopouštěl jak Alessandro Serenelli a jeho otec, tak občas i její vlastní matka, která podléhala nervozitě z bezvýchodné existenční situace rodiny. Občas Assunta dítě udeřila či po něm hodila botou. Je takřka příznačné, že toto mlčení vystřídalo mlčení jiné – mlčení strachu, kterým reagovala v posledním měsíci před svým zavražděním na svody, pohrůžky a nakonec i útok svého vraha.  Zároveň projevovala vysokou míru empatie, když se jako druhá matka ujímala svých sourozenců a oni se k ní utíkali pod ochranu, když je jejich matka kárala. Uměla projevit podporu ostatním, soucit s potřebnými..  Pracovní zápal, svého druhu jakýsi entuziasmus, vlastně po jistou dobu udržoval domácnost Gorettiových v chodu. Assunta vzpomíná: "„Maruška vstávala jako první ze všech, pomodlila se... potom, zatímco já jsem dojila krávy, obstarala slepice a celý kurník. Pak připravila snídani, vzbudila sourozence, pomohla jim se obléci, pomodlila se s nimi. Následně šla pro vodu na oběd, do zahrady pro salát, připravila jíšku a než se muži vrátili, bylo vše hotovo. Odpoledne žehlila a uklízela pokoje (...), když bylo potřeba jít na nákup, šla do Conky, a vždy nakoupila dobře. Večer ukládala sourozence do postele (...), ale ještě neskončila. Když jsme se modlili růženec, při světle lucerny látala ponožky a zašívala košile.“"  Nenáročnost a skromnost jako povahový rys získávala v průběhu celého svého dětství: jako dítě z chudé rodiny se naučila zcela přirozeně hledat uspokojení, radost a hodnoty jinde než v oblasti hmotné: v hrách se sourozenci, ve vycházkách do kostela nebo na trh v Nettunu, kde prodávala vejce, zeleninu, holuby, z domácího chovu. V životopisné literatuře je uváděna pouze jedna jediná zmínka o hračce, kterou vlastnila: z Corinalda si jako šestiletá odnášela malou rezavou kostku.

Vzhled.

Vrah Alessandro Serenelli později popisuje Marii Gorettiovou: "„Měla pravidelné rysy tváře. Nějak zvlášť neupoutávala. Měla světlé vlasy, kaštanové oči a plnou tvář. Na svůj věk byla urostlá, ale ne tak, jak ji popsali nebo zobrazili. Mě sahala asi po ramena a já nejsem vysoký, měřím jen metr šedesát dva... Nebyla mimořádně krásná, byla tak akorát. Líbila se mi.“" Ke stylu oblékání dodává: "„Hlavu pokrývala černým šátkem, svázaným pod bradou. Nosila dlouhé šaty, které neodkládala ani v těch nejteplejších letních dnech.“"  Prokazatelně autentickou podobu Marie Goretti zachycuje pouze jediná fotografie. Byla pořízena na počátku roku 1902, kdy v kraji Agro Pontino probíhalo zdravotnicko-osvětové šetření, na jehož základě by bylo možné zajistit zlepšení životních podmínek v oblasti. Přítomni byli i zástupci majitele pozemků. Člen hraběcí rodiny, Gori Mazzoleni, si koupil kameru; rád a často při takových příležitostech fotil vesničany. Archiv obsahuje celou řadu snímků, zachycují takřka všechny pachtýřské rodiny. Maria Goretti je na snímku zřejmě se svými bratry; je vyšší než oni, protože stojí na obráceném kbelíku (byla vysoká 138 cm).

Proces s vrahem.

Zpráva o brutální vraždě se rychle šířila po celém kraji Agro Pontino. Časopis "Il Messaggero" jako první informuje o události širokou veřejnost: hovoří o „lidské bestii“ ne nepodobné románu Emila Zoly.  Alessandro Serenelli byl zatčen na místě činu. Četníci jej odvedli do Nettuna, kde vyčkal na soudní proces, který se konal v říjnu, v Římě. Zpočátku se vrah snažil hájit dvěma způsoby. Ještě v Nettunu přesvědčoval policii, že ho k sexuálně motivovanému útoku vyprovokovala sama oběť. Tuto verzi mu nikdo neuvěřil, protože všichni svědkové shodně vypovídali o Mariině bezúhonné pověsti. U soudu pak prohlašoval, že zločin spáchal pouze proto, aby byl internován a ve vězení se mu dostalo pravidelné stravy. Avšak ani prezentováním vraždy jako „útěku před hladem“ trestní tribunál nepřesvědčil.  Byl odsouzen ke 30 letům vězení. Trest trávil v několika věznicích po celé Itálii a nakonec byl propuštěn po 28 letech pro vzorné chování.  Během svého věznění zůstával Serenelli apatický. Až náhle podává svědectví o Marii Goretti, která se mu zjevila ve snu, aby mu hlásala své odpuštění. Po tomto zážitku se obrátil ke katolictví a začal svého činu litovat.  Po propuštění odprosil matku Assuntu, která mu odpustila, se zájmem sledoval celý proces Mariina kanonizování. Stal se zahradníkem a vrátným v nemocnici bratří kapucínů a vedl příkladný život zbožného křesťana. Vstoupil do řádu, ale řádové roucho nenosil. Zemřel 6. května 1970.

Kanonizace.

V roce 1947 papež Pius XII. prohlásil Marii Goretti za blahoslavenou a o tři roky později, 24. června 1950, za svatou. Patří mezi nejuctívanější světice dnešní doby, na její svatořečení se do Říma dostavily řádově statisíce věřících.

Kult sv. Marie Goretti.

Katolická církev slaví její svátek ve výroční den její smrti. Bývá zobrazována jako mladá dívka s dlouhými volně rozpuštěnými vlasy, v prostých rolnických šatech (nebo splývavém bílém oděvu), často též s (bílými) liliemi a dýkou. Je patronkou obětí zločinů a -náctiletých dívek.  Aby mohla být blahoslavená prohlášena za svatou, musí být zaznamenány nejméně dva zázraky spojené s její osobou. Během oficiálního procesu katolické církve došlo k několika zázrakům s ní spojeným: dělník Giuseppe Copo, který prodělal vážný pracovní úraz (balvan mu spadl na pravou nohu), a Anna Grossi Musumarro, která trpěla zánětem pohrudnice. Oba nemocní byli zázračně uzdraveni poté, co vzývali Marii Goretti.

Vliv a popularita.

Po Marii Goretti je pojmenována "Saint Maria Goretti Catholic School" v Illinois, "Pedagogická a sociálna akadémia sv. Márie Goretti" v Čadci na Slovensku, jakož i v Michiganu vydávaný časopis pro mladé dívky, "Saint Maria's Messenger".  V roce 1949 vznikl na motivy života a smrti Marie Goretti italský film "Cielo sulla palude" („Nebe nad močálem“), který je navzdory autenticitě značně poplatný estetickým konvencím tehdy aktuálního italského neorealismu. Giulio Base roku 2003 natočil nový snímek "Maria Goretti", který byl inspirován prameny různorodého druhu – od oficiálních církevních, přes odborné, až po ty s uměleckou licencí (Alberti, Poage, Hunermann ad.). V titulní úloze vystoupila teprve čtrnáctiletá Martina Pinto.  Literární zpracování života Marie Goretti je spíše ojedinělé, prokazuje značné ideové ovlivnění oficiálním církevním přístupem a o umělecké úrovni takovýchto textů příliš mluvit nelze (jediným seriózně míněným pokusem téma literárně zpracovat je Hunermannova povídka "I dnes se platí krví"). Určitou výjimku z této tradice tvoří text Adama Krupičky (Maria Goretti. Růžencová legenda) z roku 2012, ve kterém se autor snaží pomocí postmoderního přístupu, evangelické symboliky a realismu postihnout vyšší smysl gorettiánského modelu.

Kritika.

Svatořečení Marie Goretti je od počátku kritizováno různými nekatolickými skupinami liberální, socialistické a feministické orientace. Obecně jde ovšem o kritiku z ideologických důvodů, jejíž podstata je spíše v naprostém odmítání principu mučednice čistoty, než o kritiku, která by se přímo týkala její osoby.

Svatá Maria Tereza Goretti (oslovovaná jako Marietta, počeštěně Marie Goretti či Marie Gorettiová; 16. října 1890 Corinaldo – 6. července 1902 Nettuno) je italská panna a mučednice. Její svatořečení je prvním v historii, kterému byli přítomni matka i vrah svatořečené, je zároveň první svatou 20. století.

Maria Teresa Goretti (; October 16, 1890 – July 6, 1902) is an Italian virgin-martyr of the Catholic Church, and one of the youngest saints to be canonized. She was born to a farming family. Her father died when she was nine, and they had to share a house with another family, the Serenellis. Maria took over household duties while her mother, brothers, and sister worked in the fields.


Cíle mise.

Družice byla projektována pro měření změn hustoty v zemské atmosféře pomocí měření negravitačních zrychlení během letu. Zadavatelem projektu, výrobcem zařízení na palubě družice a provozovatelem byl Astronomický ústav Akademie věd ČR, vlastní těleso družice vyrobila česká firma Space Devices.

Popis sondy.

Sonda měla tvar pravidelného 28stěnu o průměru 57 cm (byla tedy přibližně kulového tvaru). Prakticky celý její povrch byl pokryt solárními panely. Jejím jediným vědeckým přístrojem byl mikroakcelerometr MACEK. Na sondě byly dále přístroje zajišťující její provoz – hlavní a záložní palubní počítač s 16bitovým procesorem a celkovou pamětí RAM 2 MB, vysílače a 6 antén, systém orientace družice v prostoru (sluneční a magnetická čidla a stabilizační magnetické cívky) aj. Plánovaná aktivní životnost družice byla 18 měsíců. Výroba družice stála 32 milionů Kč, její vypuštění 25 milionů, které byly odečteny z dluhu Ruska.

Mikroakcelerometr MACEK.

Mikroakcelerometr MAC-03 zvaný MACEK je zařízení pro měření negravitačních zrychlení, tedy těch, která jsou způsobována jinými silami než gravitací. Je to především odpor atmosféry a tlak slunečního záření (přímého i odraženého od Země). Přístroj byl připraven na základě zkušeností s dřívějšími verzemi mikroakcelerometru MACEK na ruské družici Resurs v roce 1992 a především na palubě raketoplánu Atlantis při letu STS-79 v roce 1996.

Průběh letu.

Družice byla do vesmíru vynesena ruskou raketou Rokot 30. června 2003. Tentýž den se úspěšně oddělila od nosné rakety a bylo s ní navázáno první radiové spojení. V následujících dnech se však objevily technické problémy – nepodařilo se uvolnit (odaretovat) mikroakcelerometr MACEK – čímž byla znemožněna zamýšlená vědecká měření. S družicí byla sice ze sledovací stanice v Panské Vsi navazována spojení, ale od té doby obíhala Zemi jako nefunkční těleso po eliptické dráze. Po startu byla její vzdálenost od Země 318 – 846 km a oběžná doba 96 minut. Tyto vzdálenosti se postupně snižovaly, až družice 11. 12. 2011 v 22:53 SEČ v shořela v atmosféře (pravděpodobně nad západním Atlantikem).

MIMOSA (zkratka z anglického "Micromeasurements of Satellite Acceleration", česky "Mikroměření satelitních zrychlení") byla česká družice určená k výzkumu atmosféry pomocí mikroakcelerometru. Odstartovala v roce 2003, ale své cíle nesplnila kvůli technickým problémům, které se objevily krátce po startu.

MIMOSA (Micromeasurements of Satellite Acceleration) is a Czech scientific microsatellite. The satellite is nearly spherical with 28 sides and carries a microaccelerometer to monitor the atmospheric density profile by sensing the atmospheric drag on the approximated sphere.


Historie.

Otazník se jako interpunkční znaménko používá od středověku. Jejich dnešní podoba se však ustálila až s nástupem knihtisku a typografie. Původ dnešní podoby otazníku je kladen do Anglie 16. století. Historici typografie se většinou kloní k názoru, že otazník vznikl z latinského slova quaestio (otázka), které se původně na konci otázek zkracovalo na “Qo.”, přičemž sázením Q a o z jednoho tiskařského typu se postupně vyvinul dnešní znak.  V češtině je začátek používání otazníku a dalších interpunkčních znamének spojen zhruba s nástupem bratrského pravopisu. Obrozenci a jazykoví brusiči ještě v 1. polovině 19. století interpunkci nevěnovali pozornost. Martin Hattala v roce 1857 napsal pravděpodobně první komplexnější pojednání o dělidlech, v němž „znak otázkový“ (?) spolu se „znakem podivení“ (!) zařadil mezi „znamení hlasoměnná“. Ostatní autoři tento výklad příliš nereflektovali, například druhé vydání matičního Brusu zmiňuje jen čárku a středník a třetí vydání navíc jen tečku. František Bartoš v 1. vydání své Skladby roku 1878 podobně rozlišuje dělidla na ta, která označují části vět, a ta, která označují přízvuk vět (otazník a vykřičník).

Použití v češtině.

Pro použití otazníku v souvětí je rozhodující forma hlavní věty souvětí, tj. otazník se nepíše za souvětím, kde je otázka citována formou vedlejší věty: "Chtěl bych se zeptat, kdy se vrátíš." Jiným případem je ale použití věty uvozovací: "Zeptal jsem se: „Kdy se vrátíš?“"  Na konci expresivně pronesených otázek může být i otazník v kombinaci s vykřičníkem nebo více otazníků (například v komiksech či neformální korespondenci).  Otazníkem (v souvislém textu zpravidla uzavřeným do závorky, tedy "(?)"), je možné naznačit pochyby, případně podivení, zmatenost a podobně.  Otazník se někdy používá též jako zástupný znak nahrazující neznámé písmeno, číslici či celý údaj.

Otazník v jiných jazycích a písmech.

Ve španělštině se otazníkem označuje nejen konec otázky, ale i její začátek – za tímto účelem se používá vertikálně obrácený otazník. Začátek otázky přitom může, ale nemusí splývat se začátkem věty. Toto typografické pravidlo platí od 18. století a je dále uplatňováno v galicijštině, leónštině a v některých domorodých jazycích zemí, kde je španělština úředním jazykem (např. v indiánském jazyce nahuatl).  Arabština a další jazyky používající arabské písmo, užívají otazník obrácený horizontálně v souladu se směrem zápisu textu zprava doleva. Jiná verze horizontálně obráceného otazníku se vzácně používá i v latince pro vyjádření řečnické otázky, případně ironie. Hebrejština a jazyky zapisované hebrejským písmem oproti tomu užívají běžný, nepřevrácený latinkový otazník.  V šachové notaci se otazník (a jeho množství či kombinace s vykřičníkem) používá pro označení slabého tahu; vykřičník se používá pro označení silného tahu. Další podoby otazníku v různých písmech a jazycích:

Otazník (?) je interpunkční znaménko, které se používá pro ukončení věty tázací. V česky psaném textu se dle normy ČSN připojuje k předcházejícímu slovu bez mezery; ve francouzštině se od něj odděluje mezerou (resp. správně typograficky slabou spacií).

The question mark (also known as "interrogation point", "query", or "eroteme" in journalism) is a punctuation mark that indicates an interrogative clause or phrase in many languages. The question mark is not used for indirect questions. The question mark glyph is also often used in place of missing or unknown data. In Unicode, it is encoded at.


Sídla.

V obci žije přibližně sedmnáct set obyvatel ve 37 vesnicích (Andsumäe, Hellekunnu, Husari, Kaku, Kannu, Kõrgessaare, Kääpa, Kühmamäe, Lasva, Lauga, Lehemetsa, Listaku, Madala, Mõrgi, Mäessaare, Noodasküla, Nõnova, Oleski, Otsa, Paidra, Peraküla, Pikakannu, Pikasilla, Pille, Pindi, Puusepa, Pässä, Rusima, Saaremaa, Sooküla, Tammsaare, Tiri, Tohkri, Tsolgo, Tüütsmäe, Villa a Voki-Tamme). Administrativním centrem obce je vesnice Lasva, podle níž je obec pojmenována.

Občanská vybavenost a kultura.

Obec provozuje zdravotní středisko v Lasvě a pečovatelský dům v Kääpě.  V obci pracují dvě školy — devítiletá základní škola v Kääpě ("Kääpa põhikool") a šestiletá obecní škola v Pikakannu ("Pikakannu kool"). Obecní mateřská škola má pobočky v Lasvě a v Kääpě. Aktivní je rovněž středisko mládeže, které má klubovny v Lasvě, Kääpě, Tsolgu, Otse a Sooküle. Středisku mládeže má do budoucna sloužit rovněž od roku 2010 postupně rekonstruovaná stará školní budova v Lasvě. V Lasvě se nachází kulturní středisko ("Lasva rahvamaja") s víceúčelovým sálem a s širokou nabídkou zájmové činnosti v několika klubovnách, menší kulturní středisko pracuje rovněž v Tsolgu ("Tsolgo rahvamaja"). V Lasvě, Otse, Kääpě a Tsolgu fungují pobočky obecní knihovny.  V kostele sv. Jana v Pindi působí luterský evangelický sbor, u kostela je též hřbitov.  V Lasvě fungují též dvě galerie — "Lasva Veetorni galerii" v bývalé vodárenské věži, obsahující umělecko-vlastivědnou expozici, a "Galerii Shalom" s expozicí o izraelských dějinách, přírodě a kultuře, spojenou s prodejní výstavou současných estonských malířů.

Pamětihodnosti a turistické cíle.

Územím obce protéká řeka Võhandu, hojně využívaná vodáky. Z jihu na území obce zasahuje Haanijská vysočina, častý cíl turistických výprav. Vyhledávaným koupalištěm je Lasevské jezero ("Lasva järv") na západním okraji Lasvy a Kalijärv jižně od Voki-Tamme, tábořiště s koupalištěm se nachází u Paiderského jezera ("Paidra järv"). Často navštěvován je též řetěz sedmi jezer u vesnice Tsolgo. Poblíž Listaku na vrchu Tõutsimägi je veřejně přístupná vesnická hvězdárna ("Tõutsimäe külatähetorn").  Ve vesnici Kääpa se nacházejí pozůstatky sídliště z doby kamenné a mohylové pole ze střední doby železné. Poblíž Tohkri se nachází někdejší pohanské obětiště Tammetsõõr, sestávající z kruhu sedmi vzrostlých dubů a několika pramenů.  Kostel v Pindi je v pramenech zmiňován od 17. století, současná budova však pochází až z roku 1881. Ve Střeleckém údolí ("Kütiorg") jižně od Noodasküly se dochoval jeden ze tří historických mlýnů, "Küti Mäeveski", který slouží nepřetržitě od roku 1868, byť dnes již poháněn elektricky.  Na hřbitově v Pindi je pohřben kapitán Friedrich Vreeman, hrdina osvobozenecké války. Poblíž Räpinské silnice v katastru vesnice Paidra zahynul 28. září 1978 poslední lesní bratr August Sabbe. Místo je dnes označeno pomníkem.

Obec Lasva (estonsky Lasva vald) je samosprávná obec v estonském kraji Võrumaa. Území obce se rozkládá na 172 km2 na severovýchodě kraje a sousedí na jihovýchodě s obcí Vastseliina, na jihozápadě s obcí Võru, na východě s obcí Orava, na severu s obcí Veriora a na severozápadě s obcí Laheda. Centrum obce leží přibližně 10 km východně od krajského města Võru a 200 km jihovýchodně od hlavního města Tallinnu.

Lasva Parish () was a rural municipality in southeastern Estonia. It was a part of Võru County. The municipality had a population of 1,811 (as of 1 October 2007) and covered an area of 172.14 km, giving it a population density of 10.52 inhabitants/km.


Původ a historie.

Původ nacionál bolševismu se dá datovat s rokem 1919. Pojem byl poprvé užit v brožuře "Levičáctví – dětská nemoc komunismu" od Lenina. V roce 1919 vznikla v německé radikálně levicové Komunistické straně Německa/Spartakovcích opoziční frakce kolem Fritze Wolfheimma a Heinricha Laufenbergera, takzvaní "protistranicky komunisté" který později přijali nacionalistické myšlenky. Tuto ideologii, jež se velice rychle rozšířila do politického povědomí tehdejší doby, přejali v Rusku bělogvardějští intelektuálové z řad kadetů (konstitučních demokratů) kolem Nikolaje Ustrjalova.  Po krátké době byli němečtí nacionální bolševici a „levičáci“ vyloučeni z KPD/S. „Levičáci“ poté založili Komunistickou dělnickou stranu Německa a nacionální bolševici se rozplynuli do sítě různě velkých skupin a skupinek. Němečtí národní bolševici byl zlikvidováni nacistickým a ruští stalinským režimem. Nacionální bolševismus na dlouhou dobu zmizel a obnovil se až kolem ruských nacionálně bolševických intelektuálů a spisovatelů v čele s Eduardem Limonovem, Igorem Letovem a Alexandrem Duginem. Dugin pro neshody s Limonovem a Letovem stranu následně opouští.

Situace v Rusku.

Nejsilnější podporu má nacionální bolševismus v Rusku, kde působí ilegální Nacionálně bolševická strana Ruska vedená Eduardem Limonovem, která je součásti seskupení opozičních stran Jiné Rusko. Od ní se odštěpila produginovská Nacionálně bolševická fronta, která má k ruské vládě daleko pozitivnější vztah, a existují i další neformální národně-bolševické skupiny.

Další země bývalého SSSR.

Národní bolševici působí i v dalších zemích bývalé Sovětského svazu, obvykle se jedná o příslušníky tamních ruských menšin. V Lotyšsku působící Národně-bolševická strana (formálně o politickou stranu nejde) se pravidelně účastní oslav obsazení Lotyšska Rudou armádou a narušování Dne Lotyšské legie.

Situace v České republice a na Slovensku.

Nacionální bolševismus pronikl do České republiky na podzim roku 2006, skrze nacionalistickou frakci v Komunistickém svazu mládeže v čele s ideologem KSM Janem Ševčíkem. Ta byla následně vyloučena. V roce 2008 vznikla sloučením této frakce, československého občasníku Zítřek, části brněnského hnutí Ne základnám a některých brněnských anarchistů Národně bolševická strana Československa. Centrum organizace a její činnosti je dlouhodobě v Brně, ale zasahuje i do Čech a na Slovensko. V roce 2010 se strana transformovala na hnutí a získala nový název „Černobílí - NacBol“.

Nacionální bolševismus, národní bolševismus, nazbol nebo nacbol je politické hnutí kombinující prvky radikálního nacionalismu (obzvláště ruského nacionalismu) a bolševismu. Je odlišný od národního komunismu. Alexandr Dugin označuje nacionální bolševismus za nauku, která se snaží sjednotit všechny protiliberální a protiatlantické síly.

National Bolshevism (, ), whose supporters are known as Nazbols (, ), is a political movement that combines elements of fascism (especially Russian fascism) and Bolshevism.


Děj.

Mladý Vendelín Malina (Martin Stropnický) odchází od své milé Aničky ze Šumavy do světa, aby vydělal peníze a mohl pak požádat o její ruku. Na cestě se potkává s kočujícím cirkusem Humberto a nejprve nabídne jen opravit poškozené kolo u vozu. Avšak v zájmu získání stálého výdělku zůstane, a direktor Carlo Humberto (Martin Růžek) jej přijme jako zaměstnance cirkusu. Když se po dvou letech vrátí domů, je ale již Anička provdána. Vrací se tedy k cirkusu a zůstává s ním už natrvalo.  Cirkus se střetává s Bernardem Berwitzem (Radoslav Brzobohatý), který je najat jako všestranný cirkusový umělec. Vezme si za ženu dceru Carla Humberta, Antoinettu (Dagmar Veškrnová). Mají syna Petra, který má nadání a od mládí vystupuje jako krasojezdec. Když je mu 15 let, zraní se jejich stálá krasojezdkyně a Malina prosadí nápad, aby Petr v převleku vystupoval namísto ní. V domnění, že jde skutečně o ženu, zamiluje se do Petra mladý uherský jezdecký důstojník Palačič (Viktor Preiss). Když Petr - stále ještě v převleku - odmítne jeho nabídku k sňatku, Palačič se jej pokusí zastřelit, avšak zasáhne přitom Petrova koně. Carlo přijede incident vyřešit s Palačičovým otcem, odmítne peněžité odškodnění, ale získá plemenný pár koní pro cirkus.  Carlo Humberto a jeho žena odchází na odpočinek a direktorem cirkusu se stává Bernard. Carlo zanedlouho na to umírá. Nyní již dospělý Petr Berwitz (Werner Possardt) marně přemlouvá otce, aby koupil nabízenou cirkusovou budovu v Hamburku. Petr se v Bruselu seznamuje s Anežkou Steinhoverovou (Katja Rupé) a později se vezmou. Bernard utrpí zranění při drezůře tygrů a umírá na otravu krve. Antoinetta pak předává cirkus Petrovi a Anežce a odchází za svou matkou do Savojska. Na základě Malinovy předtuchy vyráží Petr do Hamburku a kupuje cirkusovou budovu, kterou Bernard koupit nechtěl. Ještě při podpisu smlouvy dorazí direktor konkurenčního berlínského cirkusu Kranz též s úmyslem ji koupit, ale budova byla právě prodána.  Na jednom z představení je divákem Selnický (Josef Somr), kapelník jiného právě zkrachovalého cirkusu. Petr nakonec oceňuje jeho kritiku stávající hudby a najímá jej jako kapelníka. Selnický oslovuje Antonína Karase (Petr Haničinec), zedníka a amatérského trumpetistu, který v Hamburku pracuje na sezónních stavbách, avšak ten k cirkusu nemá důvěru a nabídku hrát v jeho kapele odmítá. V té době se narodí jeho syn Vašek (Pavel Mang). Když je Vaškovi 7 let, umírá jeho maminka a Antonín bere Vaška s sebou do Hamburku. Tam se jako zedník už neuchytí, a nakonec tedy přece nastoupí do cirkusové kapely. Vašek je cirkusovým prostředím nadšen a oba nakonec zůstávají u cirkusu natrvalo.  K cirkusu se na jednu sezónu připojuje rodina Romeových, vystupující jako artistická skupina otce a synů. Otec - Ahmed Romeo - začne cvičit i Vaška. Antonín považuje výcvik za příliš tvrdý, ale Vašek projeví vytrvalost. Zároveň má pracovitost a nadání pro jiné pomocné práce v cirkusu. Vašek a jeden z Romeových synů - Paolo - sledují Berwitze, jak cvičí krasojízdu svou dceru Helenku. Paolo chce poradit, Berwitz jej vyžene, ale od Vaška radu přijme. Vzniká dětská láska mezi Paolem a Helenkou a naopak řevnivost mezi Paolem a Vaškem. Z Vaška a Helenky vznikne dětská dvojice pro krasojízdu. Na konci sezóny Romeovi od cirkusu odjíždí.  Po jednom z představení se najde v hledišti zlatá tabatěrka. Vašek a Malina ji jdou vrátit baronu Schönsteinovi (Josef Abrhám). Schönstein je odhodlán k sebevraždě, avšak v rozhovoru s Vaškem zažívá proměnu. Berwitz jej najímá jako "manažera", nejprve s cílem plánovat cirkusová turné. Schönstein má diplomatické nadání, které využije i ke sjednání dohody mezi Kranzem a Berwitzem, kteří by se jinak pro řevnivost nedohodli.  Vašek, nyní už dospělý, stále vystupuje, v krasojízdě společně s Helenou, a plánuje se oženit s dcerou jejich původní hamburské bytné, Růženkou Langermannovou (Libuše Šafránková). Od cirkusu odchází jeho dlouholetý krotitel šelem Gambier, aby unikl vdavekchtivé vdově Hammerschmiedové (Jiřina Bohdalová). Vašek, navzdory Růženčině strachu, přejímá po něm i místo krotitele. Helenu po letech navštěvuje Paolo, nyní tanečník v baletu. Helena zpočátku jeho lásku opětuje, ale nakonec jej odmítá.  Prosperita cirkusu klesá. Berwitz stárne, odmítá rady. Přes nátlak nechce předat vedení cirkusu Vaškovi, ledaže si vezme Helenu za ženu. Anežka napíše Wolschlägerovi - velmi respektovanému cvičiteli koní - aby přijel a pokusil se Berwitze přemluvit. Wolschläger neuspěje a sděluje Vaškovi jen dvě možnosti: vzít si Helenu a zachránit cirkus, anebo zůstat věrný Růžence a cirkus tím odsoudit. Vašek a Helena se přes oboustrannou neochotu nakonec berou a Vašek se stane direktorem.  Vašek odvrátí bezprostřední úpadek a cirkus vydrží dalších 10 let. Berwitz však nepředal Vaškovi správu financí a cirkus nakonec již nedokáže splácet dluhy. Vašek a Helena mají syna Petra, který nemá žádné cirkusové nadání, avšak má nadání na matematiku. Po návratu z posledního (finančně neúspěšného) turné přichází zákaz nadále užívat hamburskou cirkusovou budovu pro veřejnost. Berwitz je odhodlán ji prodat jako parcelu v centru Hamburku, avšak plán města je přeměnit pozemek v náměstí a vykoupit jej za minimální cenu. Když se to dozví, je Berwitz raněn mrtvicí. Přežije, avšak již se nemůže pohybovat ani mluvit. Anežka s Berwitzem a Malinou odjíždějí. Až nyní se stanou Vašek a Helena majiteli cirkusu, avšak na jeho záchranu je pozdě.  Kranz předpokládá, že cirkus Humberto zkrachuje, Vaškovi i Heleně nabízí angažmá, avšak nemůže zaměstnat i ostatní. S tím Vašek a Helena jeho nabídku odmítají. Cirkus Humberto je uzavřen. Vašek a Helena odjíždí do Prahy a pronajímají varietní divadlo, které alespoň částečně na cirkus navazuje. Helena jako krasojezdkyně ale nemá uplatnění a nakonec odchází, nechá se angažovat u Kranze. Zpráva o ní přichází, až když se těžce zraní a krátce na to Helena umírá. Paolo a Vašek se naposled setkají, když Paolo se svou dívčí taneční skupinou mají vystupovat ve varieté. Paolo se však spíš jeví jako kuplíř, Vašek jeho angažmá odmítá, avšak dává mu plnou gáži. Paolo uráží Helenu a Vašek jej vyhazuje.  Petr je nyní již dospělý a studuje matematiku. Později si bere za ženu Emilku Kostečkovou (Kateřina Macháčková), dceru obchodníka s oděvy. Mají dceru Ludmilu, která brzy projeví taneční nadání a později se věnuje baletu.  Vašek ukončuje nájemní smlouvu ve varietním divadle, avšak odmítá nabídku přitom prodat jméno Humberto jako obchodní značku. Petr, v té době už přednášející matematiku na univerzitě, nechce Ludmilu podporovat v tanci na úkor studia, a Vašek jí navrhne, aby záměrně propadla ve škole. Petr nakonec svoluje a Ludmila odjíždí na prestižní berlínskou taneční školu. Antonín Karas, který mezitím odjel z Prahy zpátky domů, odkud před 70 lety s Vaškem odešli k cirkusu, umírá. Vašek jede do Berlína na Ludmilino první sólové vystoupení a tam zjišťuje, že vystupuje pod jménem Ludmila Humberto. Slavné jméno je tak zachováno.

Seznam dílů.

Při televizní premiéře na přelomu let 1988–1989 byl vysílán ještě 29minutový díl s názvem „Jak se točí Humberto“ (režie Jana Michajlová, premiéra – po odvysílání 4. dílu). Při dalších reprízách nebyl už nikdy vysílán, je však obsažen jako bonus na DVD s restaurovaným seriálem. Jde o dokument o natáčení seriálu, s ukázkami natáčení některých záběrů, rozhovory a ukázkou práce filmových maskérů při změně věku hlavního představitele.

Cirkus Humberto je dvanáctidílný koprodukční česko-německý televizní seriál z roku 1988 režiséra Františka Filipa. Děj, který se odehrává v cirkusovém prostředí v 19. a na začátku 20. století, napsal Otto Zelenka na motivy stejnojmenného románu Eduarda Basse.

Cirkus Humberto was a Czechoslovak television programme which was first broadcast in 1988. The programme was directed by František Filip.


Prameny.

Nedostatek soudobých pramenů znesnadňuje rekonstrukci bitvy u Naissu a souvisejících dějů, podobně jako je tomu v případě celého krizového období, v němž se římská říše nacházela ve 3. století. Dochované popisy události, zachycené zejména v dílech historiků Zosima, Zonara, Georgia Synkella a v Historii Augustě, vycházejí ze ztracených dějin sepsaných Athéňanem Dexippem. Útržky jeho textů se zachovaly pouze v Historii Augustě a ve výtazích obsažených v byzantských sbírkách z 9. století. Někteří novodobí historikové zpochybňují však správnost Dexippem podávaných informací. Bádání ztěžuje dále skutečnost, že díla čerpající z Dexippa se rozcházejí v líčení události. Císařská propaganda konstantinovské dynastie, odrážející se v tehdejší literární tvorbě, nadto zkomplikovala určení sledu jednotlivých dějů. Veškeré pohromy postihující říši koncem šedesátých letech 3. století řadila do doby vlády Galliena, aby vylepšila obraz Claudia II., jehož Konstantin prohlašoval za svého předka.  V důsledku toho přetrvávají nejasnosti ohledně počtu vpádů, jejich průběhu a chronologie. Spory se vedou rovněž o to, který z římských císařů velel vojsku v bitvě. V první polovině 20. století prosazovali někteří historikové teorii jediné barbarské invaze s tím, že osobou odpovědnou za porážku útočníků byl císař Gallienus. Toto stanovisko bylo po určitou dobu široce akceptováno. Většina současných dějepisců přisuzuje ale vítězství u Naissu Claudiovi, zatímco Gallienovi přiznává zásluhu na odražení předchozího útoku Herulů v bitvě u řeky Nestos. K pochybnostem o autentičnosti Claudiova vítězství přispěla i podobnost názvů města Naissus a řeky Nestos, nazývané také Nessos.

Vpády barbarů.

Po Deciově porážce v bitvě u Abrittu v roce 251 podnikali barbaři sídlící za dolním Dunajem a při severním pobřeží Černého moře, antickými prameny archaicky označovaní jako Skythové, pozemní výpravy do balkánských provincií římské říše a námořní nájezdy pustošící města v Malé Asii. Jejich útoky na římské území vyvrcholily dvěma vpády v letech 267 a 269.  První z těchto invazí se udála v závěru panování císaře Galliena, kdy Herulové vypluli z oblasti Azovského moře směrem na jih. Nejprve napadli Byzantion, při výpadu do Bithýnie utrpěli ovšem nezdar v námořním střetnutí s Římany. Navzdory tomu se jim podařilo proplout úžinami do Egejského moře, načež vyplenili ostrovy Lémnos a Skyros. Posléze přistáli v provincii Achaia a vydrancovali několik tamějších měst, včetně Athén, Korintu, Argu a Sparty. Jejich další postup v jižním Řecku ztížila athénská domobrana vedena historikem Dexippem. Útočníci se stočili na sever, avšak v Bojótii se jim postavil do cesty Gallienův velitel Marcianus. V zimních měsících se Herulové dostali přes Epirus do Makedonie, kde je dostihl Gallienus. Na jaře 268 se Římané a Herulové srazili v údolí řeky Nestos na hranicích Thrákie. Gallienus v tomto střetnutí zvítězil a uzavřel s Heruly mírovou smlouvu. Barbarský náčelník Naulobatus za to od císaře obdržel konzulské odznaky ("ornamenta consularia").  Krátce po porážce Herulů se Gallienus odebral do severní Itálie, kde se proti němu vzbouřil velitel jízdy Aureolus. Koncem léta 268 císař podlehl při obléhání Mediolana spiknutí vedenému nejvyššími důstojníky vlastního vojska. Jeden z nich jménem Claudius vzápětí získal moc a odstranil Aureola. Poté, co si zajistil v Římě vládu, odrazil počátkem roku 269 Alamany v bitvě u Lacus Benacus.  „Skythové“ zahájili někdy v této době druhou, mnohem mohutnější námořní invazi. Historia Augusta a Zosimos hovoří o 2000 až 6000 lodích s 320 000 bojovníky z řad Gótů, Herulů, Gepidů a Peukinů, shromážděných při ústí řeky Tyras. Tato čísla jsou sice silně nadsazená, přesto vypovídají o mimořádném rozsahu nebezpečí hrozícího římské říši. Gótové a jejich spojenci pustošili západní pobřeží Černého moře, vylodili se v Dolní Moesii u města Tomis (Constanța) a bez úspěchu napadli Marcianopolis. Pak zamířili po moři k Bosporu, při jehož proplutí přišli zřejmě vlivem silného proudu či bouře o mnoho lodí. V Propontidě marně zaútočili na město Kyzikos. Po překonání Hellespontu pluli kolem severního pobřeží Egejského moře k poloostrovu Chalkidiki a oblehli Soluň. Část barbarů se patrně oddělila a při plavbě Egejským mořem a podél Malé Asie napadla ostrovy Rhodos, Krétu, Kypr a město Side.

Porážka Gótů a pronásledování.

Když se Gótové dozvěděli o císařově příchodu na Balkán, upustili od obléhání Soluně a zamířili do vnitrozemí. Při pustošení severozápadní Makedonie narazili na dalmatské jezdectvo pod velením Aureliana, které v soustavných potyčkách pobilo 3000 barbarů a ostatní donutilo k ústupu do Horní Moesie. Pravděpodobně v létě 269 se Gótové střetli s hlavní částí římského vojska v čele s Claudiem v krvavé bitvě u města Naissus (Niš). Římané nejprve zakolísali pod náporem Gótů, avšak v neschůdné krajině se jim podařilo nepřátele zaskočit a velký počet jich usmrtit. Zosimos uvádí, že v boji padlo 50 000 Gótů. Většina útočníků přesto unikla a nadále představovala hrozivou sílu. Naproti tomu Římané utrpěli ztráty, jež jim bránily ve svedení další otevřené bitvy.  Poražení Gótové, vytrvale znepokojovaní dalmatským jezdectvem, se stáhli směrem na jih k Makedonii. Záhy se ocitli v zoufalé situaci, neboť v důsledku nedostatku potravin strádali hladem. Římská jízda využila jejich slabosti, četné z nich pobila a zbývající zahnala do pohoří Haemus v západní Thrákii. Barbaři, obklíčení v horách a sužovaní hladem, podléhali také šířící se morové nákaze. Navzdory tomu se jim podařilo zdolat nepřátelskou pěchotu a prorazit z římského sevření. Římané pokračovali v pronásledování, dokud se síly barbarů nerozpadly na menší části, jež si postupně podrobili. Ti z Gótů, kteří nezahynuli v boji nebo vlivem nemocí, padli do zajetí. Někteří byli začleněni do římského vojska, jiní byli usazeni jako rolníci v pohraničních oblastech.

Završení římského vítězství.

Epidemie moru zasáhla celý Balkán a v srpnu 270 jí padl za oběť i samotný císař. Ještě před svou smrtí Claudius obdržel čestný titul "Gothicus Maximus" („největší přemožitel Gótů“). Latinsky píšící historikové ho díky jeho vítězství oslavovali jako znamenitého vojevůdce. Nicméně i přes zničující porážku barbarů nebyla dosud jejich vojenská moc zcela zlomena. Claudiův velitel jezdectva Aurelianus se brzy po jeho úmrtí chopil trůnu a na podzim 271 se vrátil na Balkán. Góty, opětovně plenící tamější provincie, zatlačil zpět za Dunaj, poté překročil řeku a přenesl válku na jejich území. V následném střetnutí padl gótský král Cannabaudes společně s 5000 bojovníky. Ammianus Marcellinus poznamenává, že tato porážka přiměla Góty zachovávat klid po dlouhé období. Jeho tvrzení v zásadě odpovídá skutečnosti, protože vojenská tažení vedená Gallienem, Claudiem II. a Aurelianem ukončila více než dvě desetiletí trvající intenzivní gótské útoky.  Aurelianus učinil nedlouho po svém úspěchu dalekosáhlé strategické rozhodnutí, když stáhl římské vojsko z Dácie, jediné provincie nacházející se severně od Dunaje. Tím podstatně zkrátil hranici impéria na Balkáně a zároveň ji posílil oddíly z evakuované Dácie. Gótové stejně jako okolní barbaři se v dalších letech soustředili na obsazení Římany vyklizeného teritoria.

V bitvě u Naissu, svedené zřejmě v létě 269, porazili Římané vedení císařem Claudiem II. Góty a jejich spojence. Římské vítězství společně s pozdějšími úspěchy císaře Aureliana vedlo k eliminaci několik desetiletí trvající hrozby germánských vpádů do balkánských provincií římské říše.

The Battle of Naissus (268 or 269 CE) was the defeat of a Gothic coalition by the Roman Empire under Emperor Gallienus (or Claudius II) near Naissus (Niš in present-day Serbia). The events around the invasion and the battle are an important part of the history of the Crisis of the Third Century.


Fotbalová historie klubu.

1945–1997.

VfL Wolfsburg byl založen po konci druhé světové války, dne 12. září 1945. Hned v prvním roce své existence vyhrál 1. okresní třídu a do 50. let se vyvinul v kandidáta na postup do Fußball-Oberliga Nord, jedné ze skupin nejvyšší fotbalové soutěže. Po třech neúspěšných pokusech v postupových kolech se postup zdařil v roce 1954. I když hned v prvním zápase porazili Hamburger SV, klub, který této lize vždy dominoval, nikdy zde velkou roli nehráli a vždy jen těsně unikli sestupu. V roce 1959 musel klub zpátky do druhé ligy. Teprve v roce 1970 měl VfL opět šanci dostat se do první ligy, ale i přes triumf v Regionallize se mu to nepodařilo. Do 2. Bundesligy, založené v roce 1974, se Wolfsburg okamžitě kvalifikoval, ale hned v premiérové sezoně sestoupil o úroveň níže a odešel tak na skoro 20 let z profesionálního fotbalu. Na začátku 90. let se klub dokázal ve druhé lize stabilizovat. V roce 1995 byl Wolfsburg pod manažerem Peterem Panderem opět kandidátem na titul, postup mu ale opět unikl kvůli stejnému počtu bodů s Fortunou Düsseldorf. Ještě k tomu Wolfsburg prohrál ve finále DFB-Pokalu s Borussií Mönchengladbach. 11. června 1997 fanoušci slavili postup do Bundesligy.

1999–2007.

Již v roce 1999 se týmu povedlo dostat do Poháru UEFA, potom se ještě pětkrát za sebou kvalifikovali do Poháru Intertoto a v roce 2004 poprvé vedli tabulku, následný titul však získal Werder Brémy. V ročnících 2006 a 2007 se však nedokázali umístit lépe než na 15. místě a pouze těsně zamezit sestupu.  Od 15. června 2007 se novým trenérem, manažerem a sportovním ředitelem stal bývalý trenér VfB Stuttgart a Bayernu Mnichov Felix Magath. Ten za nemalé finanční prostředky přivedl nové hráče, mezi nimiž byl i mladý český reprezentant Jan Šimůnek či teplický útočník Edin Džeko.

Sezóna 2007/08.

Tým si v sezoně 2007/2008 překvapivým 5. místem v Bundeslize vybojoval účast v Poháru UEFA. V prvním kolem Wolfsburg vyřadil Rapid Bukurešť a dostal se do skupiny s týmy AC Milán, SC Heerenveen, SC Braga a Portsmouth FC. Díky remíze 2:2 s milánským AC se Wolfsburgu podařilo skupinu vyhrát, v jarní vyřazovací části však vypadl s Paris St. Germain.

Sezóna 2008/09.

V bundesligové sezoně 2008/2009 VfL Wolfsburg zaznamenal největší úspěch klubové historie – poprvé získal ligový titul. Kromě trenéra Magatha na tom měli velkou zásluhu i nejlepší střelci bundesligy, útočníci Grafite a Edin Džeko a záložník Zvjezdan Misimović, jenž zaznamenal 22 gólových přihrávek. Grafite a Džeko dali dohromady 54 z 80 branek VfL a tím překonali rekord Gerda Müllera a Uliho Hoeneße z ročníku 1971/1972. Wolfsburg se stal 12. týmem, který od založení bundesligy v roce 1963 dokázal získat mistrovský titul.  Po úspěšné sezoně opustil klub Felix Magath a vystřídal ho někdejší trenér Stuttgartu Armin Veh.

Sezóna 2009/10.

V sezóně 2009/10 se vedení týmu rozhodlo neprodloužit po polovině sezony smlouvu s trenérem Arminem Vehem, ten dovedl Wolfsburg pouze na 10. místo v tabulce a posléze ho nahradil anglický trenér Steve McClaren. V základní skupině Ligy mistrů tým skončil na třetím místě za Manchesterem United a CSKA Moskva a kvalifikoval se tak do prvního vyřazovacího kola Evropské ligy. "Vlci" postoupili až do čtvrtfinále, kde nestačil na pozdějšího finalistu Fulham celkovým skórem 1:3.

Sezóna 2010/11.

V dalším ročníku se týmu vůbec nedařilo a Wolfsburg se krčil ve spodní polovině tabulky a tak nastala změna. Dne 7. února 2011 byl dosavadní kouč Steve McClaren vyhozen. Na trenérskou lavičku se po několika letech opět dostal Felix Magath, který měl pomoct týmu dostat se zpět na vrchol. "Vlci" nakonec skončili na 15. místě tabulky a zachránili se.

Sezóna 2011/12.

Před a v průběhu ročníku 2011/12 provedl staronový trenér v týmu spoustu změn a začal budovat víceméně nový tým. Z týmu odešli například Grafite, Thomas Hitzlsperger anebo Arne Friedrich. Do týmu naopak přišlo spoustu nových hráčů, mezi nimi i Češi Petr Jiráček a Václav Pilař. Mezi dalšími byl třeba nadějný obránce Ricardo Rodríguez. Tým nakonec skončil na osmém místě ligové tabulky. Kontroverzní trenér Felix Magath u týmu ale zůstal.

Sezóna 2012/13.

Na konci října 2012 byl Magath odvolán z funkce trenéra. Dočasně za něj tým vedl kouč rezervy Lorenz-Günther Köstner, než byl na konci prosince najat Dieter Hecking, který doposud trénoval 1. FC Norimberk.

Sezóna 2013/14.

Realistickou ambicí Vlků v sezóně 2013/14 bylo kvalifikování se do Evropské ligy. Vzestup 19letého záložníka Maximiliana Arnolda z mužstva vystrnadil brazilského „špílmachra“ Diega. Začátkem března na jaře 2014 zaznamenalo mužstvo ve 23. a 24. kole dvě vysoké prohry, nejprve na Hoffenheimu 2:6 a posléze doma proti Bayernu Mnichov 1:6, vzdor tomu, že proti bavorskému celku byl poločasový stav nerozhodně 1:1. V posledním kole "Vlci" uhájili vyšší příčku před přímým konkurentem, Mönchengladbachem, kterého porazili doma 3:1, ovšem na příčku čtvrtou to nakonec nestačilo, tu o bod před "Vlky" udržel Leverkusen. Wolfsburg tak v další sezóně čekala základní skupina v Evropské lize.

Sezóna 2014/15.

Pod Dieterem Heckingem se zapracovali do kádru vlastní hráči jako Aaron Hunt, Sebastian Jung nebo Maximilian Arnold, v lednu 2015 přišla posila z Chelsea v podobě útočníka André Schürrleho za 30 milionů €. V ročníku 2013/14 skončili Heckingovi svěřenci pátí a od Ligy mistrů je dělil pouhý bod. Bundesligový ročník 2014/15 zahájili "Vlci" prohrou 1:2 na Bayernu, kde se trefil Ivica Olić, a jedním vítězstvím napříč pěti zápasy, od záříjové výhry proti Brémám ale načali sérii šesti výher v řadě. O to se mimo jiné zasloužila ofenzivní dvojice s hrotovým útočníkem Basem Dostem a záložníkem Kevinem De Bruynem rovněž z Chelsea, kterého Wolfsburg koupil za částku 18 milionů £. V lednu porazili "Vlci" Bayern Mnichov 4:1 a stali se z druhé příčky jeho nejbližším pronásledovatelem. Vedle Oliće byl pro mužstvo zásadním také další Chorvat, záložník Ivan Perišić. Bavorský velkoklub vedený Pepem Guardiolou se stal nedostižitelným, Wolfsburg se umístil jako druhý a dokráčel do finále německého poháru. Ten skončil pro "Vlky" vítězně. Na tom všem měla zásluhu též obranná řada. Tu utvořili dva Švýcaři – brankář a kapitán Diego Benaglio a krajní obránce Ricardo Rodríguez, vedle nich německý obránce Marcel Schäfer a dále dva Brazilci. Prvním z nich byl stoper Naldo a druhým defenzivní záložník Luiz Gustavo.

Sezóna 2019/20.

Novým trenérem "Vlků" se stal na tři roky Rakušan Oliver Glasner. Mužstvo posílil pravý krajní obránce Kevin Mbabu a záložník Xavier Schlager. Bundesligová neporazitelnost trvala do 10. kola, kdy prohrálo na půdě Borussie Dortmund 0:3.  Na evropském poli "Vlci" postoupili ze skupiny Evropské ligy UEFA ze druhého místa za Gentem a před Saint-Étienne a FK Oleksandrija. V šestnáctifinále si poradili s Malmö, následně je čekal Šachtar Doněck.

Soupiska.

"Aktuální k datu: 6. červen 2020 "

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

VfL Wolfsburg II.

VfL Wolfsburg II, dříve znám také pod názvem VfL Wolfsburg Amateure, je rezervním týmem Wolfsburgu. Největšího úspěchu dosáhl v sezóně 2004/05, kdy se v Regionallize (tehdejší 3. nejvyšší soutěž) umístil na 16. místě.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

VfL Wolfsburg (celým názvem: Verein für Leibesübungen Wolfsburg e.V.) je německý sportovní klub, který sídlí ve městě Wolfsburg v Dolním Sasku. Klub byl založen roku 1945 a jeho součástí jsou sportovní týmy provozující fotbal, házenou, basketbal a mnoho dalších sportů. Fotbalový oddíl od sezóny 1997/98 působí v Bundeslize, německé nejvyšší fotbalové soutěži.

Verein für Leibesübungen Wolfsburg e. V., commonly known as VfL Wolfsburg () or Wolfsburg, is a German professional sports club based in Wolfsburg, Lower Saxony. The club grew out of a multi-sports club for Volkswagen workers in the city of Wolfsburg. It is best known for its football department, but other departments include badminton, handball and athletics.


Vznik a vývoj.

Vývoj Beta Basicu započal v roce 1983, v tomto roce také šla do prodeje verze 1.0 s 32stránkovým manuálem. Autor byl zpočátku inspirován vymoženostmi basicu počítače Tandy TRS80, který používal v zaměstnání. Jako první rozšíření napsal (tehdy ještě v hexeditoru napsaném v BASICu) příkaz ELSE, poté DO, LOOP, UNTIL. Dále doplňoval cokoliv, co jej právě zaujalo. Např. příkaz SORT napsal poté, co zjistil, jak zdlouhavé je bubblesortové třídění v jednom programu na TRS. Později přišla doporučení od uživatelů, s nimiž měl čilou korespondenci, vyřizoval poštu i 3 hodiny denně a od roku 1985 vydával časopis Beta BASIC Newsletter pro 600 předplatitelů.  Další verze, která byla představena veřejnosti, byla v roce 1984 verze 1.8. Obdobně následující rok, objevila se dvakrát větší verze 3.0 s 90stránkovým manuálem. Verze 4.0 z roku 1987 se už do paměti běžného ZX Spectra nevešla a běžela už jen na ZX Spectru 128K. Postupně tak vznikl poměrně samostatný jazyk, který by mohl běžet i odděleně od původní ROM počítače. Autor však pravděpodobně nikdy vážně nepomýšlel na samostatnou verzi Beta BASICu ve vlastní ROM, spíše čas od času uvažoval o převedení jazyka na PC.  Za oficiální verze jsou vydávána i čísla 1.9 a 3.1, ale zde se jedná o autorem neschválené označení, které učinili někteří dealeři. Autor pro svoji potřebu versoval interně, např. ve verzi 1.8 postupně přibylo 73 drobných modifikací a ve verzi 3.0 asi 40.  K tomu, aby podporoval běžné počítačové sestavy, byl autor nucen disassemblovat a nastudovat mnoho ovladačů tiskáren a diskových řadičů připojovaných k ZX Spectru. Svůj nejoblíbenější diskový operační systém, G+DOS pro řadič Plus D, nakonec podstatně vylepšil a urychlil a prodával jako nový systém BetaDOS.  Své zkušenosti a současně i dosud nerealizované záměry se ZX BASICem mohl A. Wright uplatnit až v roce 1988 při práci na dialektu jazyka BASIC pro počítač SAM Coupé. K této práci jej firmě Miles Gordon Technology navrhlo několik aktivních uživatelů Beta BASICu (sdružených zejména okolo časopisu FORMAT). Nový BASIC psal ve strojovém kódu v Pyradev assembleru na počítači Amstrad CPC (obsah 3 disket kompiloval cca 15 minut) a převáděl jej sériovým kabelem na ZX Spectrum, na němž v jeho 24KB RAM "emuloval" obrazovku SAMa (reálného SAMa dostal až po roce). Litoval, že nový počítač nebude mít 64KB ROM, jen 32KB - jeho pozdější rozšíření SAM Basicu a SAMDOSu nazvaná Master BASIC a Master DOS mají skutečně každá cca 16KB.  Práce na systému SAMa jen nepatrně prodloužila "osmibitové" aktivity autora. Prodej Beta BASICu 4.0 byl pro něj zklamáním, začal vnímat, jak se trh pro ZX Spectrum zmenšuje. Chvíli uvažoval o speciální verzi pro ZX Spectrum +3, ale už "nebylo kde inzerovat" a ani jej už vlastně nebavilo studovat další cizí ROM a upravovat funkčnost počítače způsobem, na který jeho tvůrci ani nikdy nepomýšleli...  A. Wright uvádí, že nebyl příliš zaujat ostatními dialekty jazyka BASIC pro ZX Spectrum. Nikdy nepoužil Laser BASIC ani Mallard BASIC (pro ZX Spectrum +3). Pracovně znal autora Mega BASICu, kterému jednou nechtěně poradil, jak tento program (přes RST 08) urychlit.

Beta BASIC 4.0.

Beta BASIC 4.0 zabírá v paměti počítače 25 KiB, ale proměnné a části programů až do velikosti 64 KiB mohou být uloženy v RAMdisku, takže při vhodné organizaci programu je možné v Beta BASICu 4.0 psát programy až do velikosti 90 KiB. Množina příkazů je rozšířena o dalších 30 příkazů proti Beta BASICu 3.0. Příkaz BEEP v Beta BASICu 4.0 umožňuje generovat tříkanálovou hudbu která hraje i při běhu programu. K dispozici je matematická operace MOD a bitová operace AND.

Sigma BASIC.

Sigma BASIC je česká úprava Beta BASICu od Sinsoftu. Existuje ve verzích 1.0, 2.0, 4/85-II a 5/85, poslední verze umožňuje zrychlené ukládání a nahrávání souborů pomocí příkazů LOAD #"jmeno" a SAVE #"jmeno" a české znaky UDG.

Beta Basic patří mezi nadstavby Sinclair BASICu. Tato nadstavba je robustní a přidává mnoho nových příkazů a funkcí. Umožňuje práci s okny. Zavádí procedury. Přidává nové příkazy pro tvorbu grafiky. Rozšiřuje možnosti některých původních příkazů o nové možnosti stávajících příkazů a funkcí.

Beta BASIC is a BASIC interpreter for the Sinclair Research ZX Spectrum microcomputer, written by Dr Andy Wright in 1983 and sold by his one-man software house BetaSoft. BetaSoft also produced a regular newsletter/magazine, BetaNews.


Popis.

"Pachyrhinosaurus" patřil s odhadovanou průměrnou délkou 5 až 6 metrů a hmotností až 3000 kg mezi poměrně velké rohaté dinosaury. Rohatí dinosauři se tvarem těla navzájem výrazně neodlišovali, "Pachyrhinosaurus" disponoval všemi základními znaky těla zástupců infrařádu Ceratopsia: měl krátký, silný krk, poměrně krátký trup a zkrácený chvost. Hlava byla opatřená silným kostěným zobákem, vystupujícími lícními kostmi a kostěným límcem, který byl kratší jako zbylá část lebky (znak podčeledi Centrosaurinae). Kostěný límec měl odlehčený dvěma středně velkými otvory.  Přímým evolučním předkem pachyrinosaura může být druh "Stellasaurus ancellae", objevený v sedimentech souvrství Two Medicine na území Montany.

Anatomie lebky.

Na rozdíl od většiny ostatních rohatých dinosaurů nebyl na jeho lebce nalezen žádný hlavní roh. Na místě, kde se u zástupců Centrosaurinae nachází dlouhý kostěný roh, měl velký kostěný hrbol. Z vrcholu kostěného límce vyrůstaly dva trny, některým jedincům i krátký roh za očima, při kořeni kostěného límce. Rod "Pachyrhinosaurus" tak představuje vyvrcholení evolučního trendu zkracování nosního rohu. Ten byl nejdříve zkrácený a ohnutý směrem dopředu a dolů ("Einiosaurus"), později zůstala jen základna ("Achelousaurus"), kterou nahradil kostěný hrbol ("Pachyrhinosaurus").  Někteří vědci však zastávají názor, že zmizela postupně jen kostěná základna nosního rohu. V případě pachyrinosaura by tak mohl velký kostěný hrbol tvořit základnu impozantního kostěného rohu tvořeného rohovinou. Něco podobného pozorujeme i mezi dnešními zvířaty – rohy nosorožci jsou též tvořené jen rohovinou, přičemž základnu jim tvoří kostěné hrbole. Jelikož rohovina málokdy zkamení, rohy pravěkých nosorožců tak poznáme jen na základě jejich kostěných základen. Jestli že kostěný hrbol nad nozdrami pachyrinosaura doopravdy tvořil základnu pro rohovinový roh, tento roh mohl být velmi velký, zřejmě kolem dvou metrů dlouhý (podobně jako u pravěkého nosorožce rodu "Elasmotherium"). Velký roh by byl velkou výhodou při konfrontaci s nebezpečnými dravci (např. "Daspletosaurus").

Způsob života.

Pachyrinosaura známe i na základě pozůstatků celého stáda. Víme tak, že tento dinosaurus putoval po krajině ve velmi velkých stádech (s několika tisíci jedinců), kteří zřejmě migrovali z jižních oblastí na sever – pozůstatky pachyrinosaura byly totiž nalezeny i na Aljašce. Putovali jak dospělí jedinci, tak i mláďata. V takto velkém stádě zřejmě panovala hierarchie, kterou si jedinci získávali vzájemnými souboji (stopy po vzájemných soubojích jsou mezi rohatými dinosaury doložené), podobně jako dnešní jeleni, tedy přetlačováním hlav. V období říje samci využívali pro změnu svoje kostěné límce, které se mohly pod vlivem hormonů nebo zvýšeného tlaku krve pestře zbarvit a lákat tak pozornost samic.

Nové druhy.

V říjnu roku 2008 byl oznámen objev nového druhu tohoto rodu, "P. lakustai". Popis vychází z objevu velkého stáda těchto tvorů, kteří zřejmě hromadně zahynuli při živelní pohromě (přechod rozbouřené řeky) asi před 72,5 milionem let. V létě roku 2011 byl ze souvrství Prince Creek na Aljašce popsán již třetí druh, "P. perotorum", pocházející z vrstev starých 70-69 milionů let.

Pachyrhinosaurus ("tlustonosý ještěr") byl značně velký rohatý dinosaurus. Známý je z kompletních pozůstatků velkého množství jedinců. Žil před asi 80 až 69 milióny let na severozápadě Severní Ameriky. S délkou až 8 metrů patřil mezi největší známé centrosauriny vůbec.

Pachyrhinosaurus (meaning in Greek "thick-nosed lizard", from "Παχυ" (pachy), thick; "ρινό" (rinó), nose; and "σαυρος" (sauros), lizard) is an extinct genus of centrosaurine ceratopsid dinosaur from the Late Cretaceous period of North America. The first examples were discovered by Charles M. Sternberg in Alberta, Canada, in 1946, and named in 1950. Over a dozen partial skulls and a large assortment of other fossils from various species have been found in Alberta and Alaska. A great number were not available for study until the 1980s, resulting in a relatively recent increase of interest in "Pachyrhinosaurus".