Základní myšlenka.

Základní idea krátkozrakého myšlení, kterou Levitt stanovil, předpokládá neúspěch na cestě v podnikání. Tento neúspěch má příčinu v nekomplexním myšlení a v přesvědčení, že se podnik nachází v tzv. roustoucím odvětví. Kvůli tomuto se ztrácí přehled o požadavcích zákazníků. Aby podnik mohl růst, musí zjišťovat požadavky a touhy zákazníku a na základě toho se musí chovat. Nestačí spoléhat na předpokladanou dlouhověkost produktu. Důvodem, proč je růst ohrožen, zpomalen či úplně zastaven, není nasycenost trhu, ale chyba managementu.  Někteří novináři označili Levittovu publikaci jako počátek moderního marketingu. Tématem publikace je, že vize většiny podniků jsou omezené kvůli jejich úzkému pohledu na byznys, ve kterém podnikají. Publikace nabádá výkonné vedení podniků, aby znovu přezkoumali vizi společnosti a znovu definovali cílové trhy z širší perspektivy. Tato publikace byla velice úspěšná a měla velký dopad, a to z toho důvodu, že je velice praktická. Společnosti díky ní zjistily, že v minulosti ztratily spoustu příležitostí, které při aplikaci širšího pohledu bylo lehké najít. Ropné společnosti (které byly jedním z příkladů v Levittově publikaci) znovu definovaly svůj předmět podnikání na obchodování s energií, namísto s palivem.  Jedním z důvodů, proč je krátkozrakost tak rozšířená, je lidský pocit, že budoucnost nelze přesně určit. Toto přesvědčení je jistě odůvodnitelné, ale zároveň platí, že je možné použít celou řadu nástrojů k odhadu budoucích podmínek.  Něco jako rostoucí průmysl neexistuje. Existují pouze podniky, které jsou organizovány a řízeny k vytváření a využívání příležitostí k růstu.  Jsou 4 typy chybných sebe-přesvědčení:

Praktický pohled.

Velký prostor příležitostí vzniká v důsledku průmyslových změn. To nutí manažery ohlédnout od jejich současných podnikatelských aktivit a uvažovat v jiném směru ""outside the box"". George Steiner (1979) je jedním z mnoha obdivovatelů, kteří citují Levittův slavný příklad týkající se dopravy. Pokud výrobce bryček v roce 1910 definuje svoji činnost jako "doprava základem podnikání," měl by být schopen udělat kreativní skok a pokud by to technologický vývoj umožňoval, přejít například do automobilového průmyslu.  U lidí, kteří se zaměřují na marketingové strategie, různé prediktivní techniky a životnost zákaznických hodnot, může toto stopnout nad krátkozrakost pouze do určité míry. To může mít za následek sledování dlouhodobých cílů, ovšem někdy na úkor krátkodobých cílů.  Železnice může sloužit také jako příklad jednoho odvětví, jehož pokles je zapříčiněn omezeným pohledem na trh. Za tím, že jsou železnice v nesnázích, nestojí pokles přepravy cestujících nebo dokonce to, že potřeba byla zaplněna auty, letadly či jinými druhy dopravy. Odvětví selhává spíše proto, že se soustředilo hlavně na samotnou železnici namísto dopravního a přepravního podnikání. Orientace byla zaměřena na železnici namísto dopravy, a také na produkt namísto zákaznické orientace.

Nová marketingová krátkozrakost.

Nová marketingová krátkozrakost nastane, pokud obchodníci nevidí širší společenský kontext obchodního rozhodování, někdy je to také následkem katastrofálních důsledků pro jejich organizace a společnost.  Vychází ze tří souvisejících jevů: Zákazníci v "nové marketingové krátkozrakosti" i nadále představují ústřední hledisko, stejně jako v tradiční "marketingové krátkozrakosti". Nicméně, akademici, kteří rozvíjí "nové marketingové krátkozrakosti", uvádí, že je nezbytné si uvědomit, že ostatní zúčastněné strany také vyžadují marketingovou pozornost. Pro B2C společnosti, tyto ostatní zúčastněné strany (např. zaměstnanci) jsou někdy také zákazníky, ale nemusí být (např. nečlenové cílového trhu lokální firemní komunity).

Související téma.

Philip Kotler a Ravi Singh (1981) prosazovali ve své publikaci termín "marketing hyperopia", čímž mají na mysli lepší představu o vzdálených otázkách než o těch, které jsou bližší. Baughman (1974) používá termín "marketing macropia". ve smyslu příliš širokého pohledu na dané odvětví.

Marketingová krátkozrakost je termín používaný v marketingu a objevil se v publikaci autora (1926–2006). Tento dokument byl poprvé zveřejněn v roce 1960 v Harvard Business Review. Marketingová krátkozrakost naznačuje, že podniky budou mít lepší výsledky v případě, když se budou soustředit na "uspokojování potřeb zákazníků, spíše než na prodej svých výrobků." Vzniká tehdy, jestliže firma přestane vnímat potřeby a přání zákazníka. Neustále zvyšuje kvalitu a to vede k růstu nákladů na výrobu a to se promítne do konečné ceny výrobku. Ten se pak může stát neprodejným na trhu.

Marketing Myopia is used in marketing as well as the title of a marketing paper written by Theodore Levitt. This paper was first published in 1960 in the "Harvard Business Review," a journal of which he was an editor. Marketing Myopia suggests "that businesses will do better in the end if they concentrate on meeting customers’ needs rather than on selling products".


Historie.

Atlas Maior je výsledkem třicetiletého závodu, mezi Joanem Blaeu a Johannesem Janssoniem (nevlastním synem Jodocuse Hondia), o vydání největšího atlasu, který kdy existoval. Boj začal v roce 1630, kdy Willem Janszoon Blaeu, otec Joana Blaeu, publikoval stručný "Appendix" – dodatek k Mercatorovu atlasu. To bylo prvním porušením monopolu Hondiů, který drželi od vydání Mercatorova-Hondiova atlasu v roce 1606.  Přestože Blaeův Appendix vyústil v rozšíření a obnovení Mercatorova atlasu, jeho tvůrci se nezdál dostatečný. Již o rok později následovalo vydání rozšířeného Appendixu, tentokrát doplněného o vysvětlivky k mapám. V roce 1635 vydali Willem a Joan Blaeu "Theatrum Orbis Terrarum sive Novus Atlas" – vlastní atlas, čítající více než 200 map ve dvou svazcích. Janssonius a Hondius svůj Atlas Novus vydali až o 3 roky později. Rivalita pokračovala a obě strany přidávaly do svých vydání další mapy a poznatky.  V roce 1660 Janssonius do svého katalogu přidal atlas nebes – "Harmonia Macrocosmica", čímž završil kosmografii, atlas, jaký původně zamýšlel Mercator, popisující zemi, moře a nebe. Joan Blaeu, v reakci na úspěchy svého soupeře, také oznámil vydání kosmografie, navíc mnohem ambicióznější než Janssoniovy. Tato kosmografie měla nést název "Atlas Maior, sive Cosmographia Blaviana, qua solum, salum, coelum, accuratissime describuntur". Toto dílo Blaeu nikdy nedokončil, vydána byla pouze první část nejnovějších geografických geografických poznatků, kterou známe pod názvem "Atlas Maior".

Obsah atlasu.

Počet svazků a obsahu se v různých vydáních mírně liší. Zde je popsán Obsah atlasu ve sbírce Laurense van der Hem.

I. Svět, severní pól, Norsko a Dánsko.

Obsahuje osm map: Mapu severního pólu, šest map právě objevených oblastí a mapu Islandu.

II. Švédsko, Rusko, Polsko, Jihovýchodní Evropa a Řecko.

Mapy Švédska a Finska jsou zde založeny na rukopisných mapách švédského kartografa Anderse Bure. Většina map Ruska byla vytvořena Hesselem Gerritszem na základě map kupce Isaaca Massy.

III. Germánie.

Obsahem jsou mapy Svaté říše římské národa německého a pokrývají tedy území Německa, západního Polska, Rakouska a České republiky.  Pro ilustraci bylo vybráno několik ukázek map:

IV. Belgie a Nizozemí.

Obsahuje 35 map, z nichž 18 bylo již používáno alespoň od roku 1635. Jedinou novou mapou je mapa Roermondu.

V. Anglie.

Tento svazek se skládá z 59 map: Přehledové mapy Britských ostrovů, 57 map zkopírovaných z "Theatre of the Empire of Great Britaine" anglického kartografa Johna Speeda a mapy zaplavených oblastí ve východní Anglii od Henricuse Hondia.

VI. Skotsko a Irsko.

Většina map Skotska je vytvořena podle zákresů Timothyho Ponta, který v této zemi prováděl rozsáhlá mapování mezi lety 1596 až 1600. Pontovy zákresy byly doplněny o nové informace a připraveny k publikaci Robertem Gordonem.  Přehledová mapa Irska pochází z roku 1634, ale zbylé mapy byly poprvé vydány až v roce 1654.

VII. Francie a Švýcarsko.

Obsahuje 64 map Francie a 6 map Švýcarska.

VIII. Itálie.

60 map, které Blaeu zahrnul do tohoto svazku jsou většinou kopiemi map z díla "Italia", publikovaného v Bologni v roce 1620. Toto dílo bylo založeno na 22 let dlouhých pracích Antonia Maginiho, který hledal materiály jak v oficiálních, tak soukromých zdrojích.

IX. Španělsko, Portugalsko a Afrika.

Španělsko a Portugalsko jsou zobrazeny na 21 mapách. 6 z těchto map pochází z nástěnné mapy Aragonu Juana Bautisty z roku 1620.  Afrika je zobrazena na třinácti mapách. Na úvodní straně části knihy o Africe je vyobrazena Afrika jako ženská postava, obklopená africkými zvířaty, budovami a krajinou.

X. Asie a atlas Číny.

Svazek obsahuje šestnáct nových map Číny a Japonska vytvořených Jezuitským misionářem Martinem Martinim. V Číně byl aktivní mezi lety 1643 až 1650 a 1657 až 1661. Martini mapoval přesné astronomické pozice mnoha měst, řek a hor. Tento nový stupeň přesnosti je evidentní i v dekorativní mapě východní Asie. Poloha Tchaj-wanu je přesnější a Korea je již zakreslena jako poloostrov, ne ostrov.

XI. Amerika.

V době publikace byla Amerika Evropanům známa teprve 170 let. Některé mapy z této oblasti byly určeny pouze pro vojenské účely, a proto Blaeu sestavoval tento svazek atlasu většinou ze starých map. 13 z nich bylo více než 30 let starých. Mnoho z nich byly kopie map Hessela Gerritsze z "Nieuwe Wereldt of Beschrijvinghe van West-Indien" z roku 1625. Mezi novými mapami jsou 4 mapy Brazílie, čerpající z devítiarchové nástěnné mapy "Brasilia qua parte paret Belgis Georga Marcgrafa", publikované Johanem Bleau v roce 1647.

Atlas Maior je barokní kartografické dílo, které vzniklo v letech 1662–1665, a bylo publikováno mezi lety 1662 a 1672 amsterdamským vydavatelem Joanem Blaeu, jedním z hlavních holandských kartografů. Původní atlas, psaný latinsky, zahrnoval 594 map v jedenácti svazcích, které líčí celý známý svět mladé moderní Evropě. Byla to největší a nejdražší kniha vydaná v sedmnáctém století. Na více než sto let zůstal definitivním atlasem světa a dnes patří mezi nejhodnotnější starožitnosti.

The Atlas Maior is the final version of Joan Blaeu's atlas, published in Amsterdam between 1662 and 1672, in Latin (11 volumes), French (12 volumes), Dutch (9 volumes), German (10 volumes) and Spanish (10 volumes), containing 594 maps and around 3,000 pages of text. It was the largest and most expensive book published in the seventeenth century. Earlier, much smaller versions, titled "Theatrum Orbis Terrarum, sive, Atlas Novus", were published from 1634 onwards. Like Abraham Ortelius's "Theatrum Orbis Terrarum" (1570), the "Atlas Maior" is widely considered a masterpiece of the Golden Age of Dutch/Netherlandish cartography (approximately 1570s–1670s).


Vznik.

Počátkem roku 2013 přijala syrská vláda opatření k formalizaci a profesionalizaci stovek lidových milicí pod novou ozbrojenou skupinu zvanou Národní obranné jednotky. Cílem bylo vytvořit z provládních domobran efektivní, místní vysoce motivovanou vojenskou sílu. NDF na rozdíl od Šabihy dostávala vládní dotace a vojenské vybavení. Později byla Šabiha včleněna do nových Národních obranných jednotek.  Mladí nezaměstnaní muži se přidávali do NDF, které jim připadaly přitažlivější než Syrská armáda, která byla považována za prolezlou povstalci. Spousta členů NDF řekla, že se ke skupině přidali kvůli tomu, že povstalci zabili členy jejich rodiny. V některých alavitských vesnicích se k Národním obranným jednotkám přidali téměř všichni bojeschopní muži.  Ostatní jako Drúzové z guvernorátu Suvajda se přidali, aby ochránili svoji zemi před Islámským státem. Ke konci června 2015 začala syrská armáda vyzbrojovat občany tohoto guvernorátu proti IS(dříve ISIS/ISIL, arabsky Dá ́eš), který obtěžoval místní obyvatelstvo únosy, popravami a drancováním. Místní se stali velkou a vlivnou skupinou v rámci NDF v provincii.

Vliv Íránu.

Na vznik NDF osobně dohlížel íránský velitel jednotek Quds generál Suleimanim. Syrští bezpečnostní představitelé přiznali, že obdrželi pomoc od Íránu a Hizballáhu, které oba sehráli klíčovou roli ve formování jednotek NDF podle vzoru íránských jednotek Basídž. Členové Národních obranných jednotek obdrželi od Íránských revolučních gard výcvik pro partyzánskou městskou válku, od instruktorů Hizballáhu zase školení o vybavení používaném na Blízkém východě. Írán přispíval ke společnému sbližování obou milicí a poskytoval jim vojenské vybavení a výcvik. I USA prohlásily, že se Írán snaží o vytvoření skupiny podle vzoru jednotek Basídž, kdy někteří členové byli údajně vycvičeni v Íránu.

Úloha.

Jedná se především o pěchotní jednotky přímo bojující proti povstalcům na zemi a účastnící se pozemních operací spolu se Syrskou armádou, která jim poskytuje logistickou a dělostřeleckou podporu.  NDF jsou sekulární skupinou. Z toho vyplývá, že spousta jejich členů pochází ze zástupců syrských menšin jako jsou křesťané (včetně Arménů), Drúzové a Alavité. Podle deníku Washington Post a Wall Street Journal sehrály Národní obranné jednotky klíčovou v období od léta 2012, kdy spousta analytiků předpovídala pád prezidenta Asada a jeho vlády. V jednotce údajně působilo až 60 tisíc vojáků (červen 2013). Do srpna téhož roku se ale počet příslušníků zvýšil až na 100 000.  Jednotlivé skupiny NDF nejčastěji působí ve svých vlastních oblastech, ačkoliv se jejich členové mohou zúčastnit armádních operací. Jinak je známo, že se místní členové účastní bojových akcí, kvůli výborné znalosti prostředí.

Lvice národní obrany.

Od ledna roku 2013 mají NDF také ženské ozbrojené křídlo zvané Lvice národní obrany (nebo jen Lvice obrany), známé také pod zkratkou LND (z anglického: Lionesses of National Defence). Skupina čítá asi 500 žen vyzbrojených samopaly Kalašnikov, těžkými kulomety a granáty. Operuje především v syrském guvernorátu Homs.

Další role.

Co se spolehlivosti a loajality týče, velitelé Syrské armády stále více upřednostňují členy NDF, které považují za více oddané a motivované než obyčejné armádní odvedence pomáhající při vojenských operacích. Jsou také používány jako podpůrná pěchota při postupu obrněných jednotek. Jeden z armádních velitelů, který si nepřál být jmenován řekl, že regulérní armáda se čím dál tím víc věnuje roli logistické, zatímco bojovníci NDF, se stávají hlavní bojovou složkou.

Výcvik.

Doba výcviku se pohybuje od 2 týdnů do jednoho měsíce v závislosti na jednotlivci. Rekrut se učí základy boje, střelbě či technikám zpravodajství.

Údajné neshody mezi NDF a SAA.

Podle protivládních aktivistů vypukla 30. dubna roku 2015 v guvernorátu Homs přestřelka mezi NDF a Syrskou armádou po tom, co se bezpečností složky pokusily po stížnostech obyvatel zatknout místní vůdce NDF, kteří se měli chovat protiprávně. Přestřelka si údajně vyžádala několik mrtvých.

Národní obranné jednotky (Arabsky: قوات الدفاع الوطني, Quwat ad-Difāʿ al-Watanī), známé také jako Jednotky NDF (z anglického National defence forces) jsou syrská provládní milice zformovaná v průběhu Syrské občanské války, po létě roku 2012 syrskou vládou. Jedná se o dobrovolnickou složku Syrské armády.

The National Defence Forces (NDF) ( "Quwāt ad-Difāʿ al-Watanī") is a pro-government militia, that was formed on 1 November 2012 and organized by the Syrian government during the Syrian Civil War as a part-time volunteer reserve component of the Syrian Armed Forces. The NDF is made of units across various Syrian provinces, each of them consists of local volunteers willing to fight against rebels for various reasons. The NDF has generally positive interaction with the Syrian Democratic Forces. On 20 February 2018, NDF battalions volunteered to support the canton of Afrin against the Turkish-led operation against Afrin.


Popis.

Ostrov má přibližně kosodélníkový tvar a zhruba 3 km na délku a 1,5 km na šířku. Značnou východní část tvoří vnitřní jezero, které samo o sobě má dva vlastní ostrovy. Osídlení (v jeho středu a později u východního pobřeží) získal až ve 20. století. Jinak v místech bez zásahu člověka je porostlý vegetací typickou pro mírný pás a jehličnatými lesy. Terén ostrova je relativně plochý, s nejvyšším bodem jen několik metrů nad hladinou. Má tři přístavy, jeden na jihu a dva na severu.

Historie.

Ve 13. století tudy prošly hordy Mongolů, kde jezero Seliger bylo pravděpodobně nejsevernějším cípem jejich expanze v tomto regionu.  Ostrov zůstal nepovšimnut pravděpodobně do 16. století, kdy se na Seligeru usadili mniši ortodoxního křesťanství. Ti na vedlejším ostrově, nyní známém jako Nilova Pustin, zbudovali monasterium (mužský klášter) a předpokládá se, že občasně navštěvovali i Gorodomlju.  V 17. století byl ostrov v držení Borise Lykova, místního boháče, který vlastnil mnoho okolních pozemků. Ten se rozhodl ostrov věnovat v roce 1629 klášteru. Ostrov ale nadále zůstával lidmi téměř nedotčený. Podle map z poloviny 19. století měl na ostrově chatrč polesný. V roce 1890–91 pobýval na ostrově ruský malíř Ivan Šiškin.  Mniši se přestěhovali na Gorodomlju až na začátku 20. století. Postavili tam několik prostých podlouhlých příbytků a dřevěný kostel.

Biologický institut.

Po VŘSR, v roce 1928, byli mniši vyhnáni a na ostrově bylo zřízeno biologické výzkumné středisko. Zkoumala se zde slintavka a kulhavka, pro niž se vyvíjela protilátka. Ta měla být dokončena v roce 1932 a místní institut měl krátce poté hostit mezinárodní konferenci, již se zúčastnili vědci mj. z Francie a Německa. Podle nepříliš hojné dochované dokumentace je možné, že středisko bádalo též na poli biologických zbraní v podobě smrtelných virů a v roce 1935 se stala testovacím místem pro patogeny slintavky a kulhavky, lepry, moru a tularémie. Od založení institutu se ostrov stal pro místní explicitně nedostupným a kolem pobřeží vyrostl plot s ostnatým drátem (vzhledem k nebezpečnosti zkoumaných nemocí se mu rybáři z Ostaškova a okolního pobřeží beztak obloukem vyhýbali).

40. léta.

Za 2. světové války se přes Tverskou oblast sunula německá vojska v rámci plánu Barbarosa. Institut byl včas evakuován. Nicméně, Němci se rozhodli Gorodomlju neobsadit. Po jejich ústupu v roce 1944 se na pobřeží Seligeru vyrojily sovětské vojenské i civilní špitály. V tu dobu byl na ostrov natažen podvodní telefonní kabel.

Raketová laboratoř.

V letech 1946–1954 sem bylo proti své vůli z východní německé poválečné zóny přestěhováno několik stovek německých vědců a inženýrů – raketových specialistů, kteří na ostrově – pod sovětským dohledem a s tamními ruskými vědci – pracovali, teoreticky i prakticky, na vývoji několika raket a souvisejících systémů.

Postsovětská éra.

I po návratu německých specialistů zůstala Gorodomlja klíčovým střediskem sovětského raketového vývoje. Ten se postupně přerodil v Zvezda Enterprise. Po pádu železné opony se někteří němečtí vědci rozhodli navštívit ostrov a připomenout vzpomínky z 50. let.  Na začátku 21. století zůstává ostrov veřejnosti nepřístupný. Zvezda Enterprise zůstal v rukou státu a co do oborů svého výzkumu a vývoje přešel z raket i k letectví a kosmonautice.

Gorodomlja (Городомля) je největší ostrov jezera Seliger (Tverská oblast, Rusko). Leží zhruba 300 km severozápadně od Moskvy, ve vyšším povodí Volhy. 6 km jižně od ostrova leží městečko Ostaškov.

Gorodomlya Island () is located on Lake Seliger in Tver Oblast, Russia, northwest of Moscow. The closed urban-type settlement of Solnechny is located on the island.


Rozšíření.

Žijí silně fragmentované ve dvou hlavních populačních skupinách vzdálených od sebe asi 400 km. Každá skupina se dělí do tří až čtyř podskupin, které žijí v od sebe oddělených fragmentech suchého lesa a křovin na ploše asi 100 km2. Vyskytují se obvykle na východních svazích od moře se zvedajícího horského hřbetu, v nadmořských výškách od 100 do 900 m a od pobřeží ve vzdálenosti do 90 km. Výskyt mimo tato území nebyl zaznamenán.

Popis.

Komba rondská je nejmenším druhem ze všech komb a na prvý pohled se odlišuje svým ocasem delším než tělo, který bývá popisován jako kartáč na vymývání lahví, u mladých jedinců je načervenalý. V dospělosti komba měří bez ocasu asi 13 cm a váží jen do 70 g. Má uši s velkými a pohyblivými boltci a výrazné, velké oči umožňující noční vidění. Dlouhé a silné zadní nohy ji dovolují mohutné skoky, při kterých kormidluje ocasem.

Chování.

Je noční tvor, který den přespí skryt v dutinách stromů nebo v hnízdech postavených z větví v korunách. Pohybuje se převážně po stromech a hledá si potravu pomoci výborného zraku a sluchu, hlavně hmyz a jiné drobné živočichy. Je všežravec a žere také plody, květy a pupeny. Někdy slézá ze stromu a krmí se v jeho blízkosti, v křovinatém podrostu pak poskakuje jako klokan jen po zadních nohou a hledá potravu ve spadaném listí. Po stromech se pohybuje ve svislé poloze (vertikálním lpěním) nebo skákáním. Předpokládá se, že ročně vrhne jedno až dvě mláďata.  Tento řídce se vyskytující druh je málo prozkoumán a není mnoho zpráv o jeho chování a způsobu života.

Ohrožení.

Nebylo ještě provedeno celkové sčítání populace, přesto se předpokládá, že má klesající trend. Odvozuje se tak z postupného zužování životního prostředí, kdy jsou kácením a vypalováním zmenšovány zalesněné oblastí ve kterých žijí. Lesy jsou těženy pro stavební dřevo, palivo nebo k výrobě dřevěného uhlí a po okrajích jsou žďářeny pro rozšiřování polí, která nestačí uživit stále se zvětšující populaci místních obyvatel.  Komba rondská je považována za jednoho z 25 nejvíce ohrožených primátů a je Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) hodnocena jako kriticky ohrožený druh (CR). Byla zařazena i do přílohy č. I CITES.

Komba rondská ("Galagoides rondoensis") je drobná poloopice, vyhynutím ohrožený druh rodu "Galagoides". Je to endemit vyskytující se v částečně zalesněných náhorních plošinách Rondo a Makonde na východě africké Tanzanie. Přestože byly tyto komby zjištěny již roku 1950, jako samostatný druh byly rozeznány až roku 1996.

The Rondo dwarf galago ("Paragalago rondoensis") or Rondo bushbaby is a species of primate in the family Galagidae.The dwarf galagos are the smallest members of the genus Galagoides. It weighs less than 100 grams, making it the smallest known galago. It is endemic to Tanzania where its natural habitat is subtropical or tropical dry forests. It lives in an area reported in 2012 to be less than 100 square kilometers and is threatened by habitat loss due to logging. While it was discovered in the 1950s, the Rondo dwarf galago was deemed data deficient until 1996. In 1996, the Rondo bushbaby was fully described as a species. It is now listed as one of "The World's 25 Most Endangered Primates." In 2010, it was also added to the Zoological Society of London's list of genetically distinct and endangered mammals.


Pozorování.

Tato galaxie s hodnotou magnitudy 10 leží kolmo k rovině Mléčné dráhy, takže se na obloze nachází blízko severního galaktického pólu (podobně jako se Polárka nachází nad severním zeměpisným pólem). Název Jehlová galaxie pochází z jejího úzkého tvaru, který je způsobený jejím natočením vůči naší Galaxii, takže se na ni díváme v rovině jejího galaktického disku. Je to jeden z nejznámějších příkladů galaxií, na které se díváme takto z boku.  Na obloze se nachází v severní části souhvězdí, 3° jihovýchodně od hvězdy Gama Comae Berenices (γ Com) s magnitudou 4,4. Je viditelná i v menších dalekohledech amatérských astronomů, takže bývá označována jako vynikající nebeské dílo, které Charles Messier přehlédl a nezařadil do svého katalogu.

Vlastnosti.

NGC 4565 je obří spirální galaxie, která září více než Galaxie v Andromedě a kdyby k nám byla natočena čelem, mohla by to být nejpůsobivější galaxie svého druhu v blízkém vesmíru.  V literatuře se nachází mnoho dohadů o podstatě její centrální výduti. Pouze na základě fotometrických dat nelze přesně určit její typ, protože chybí jednoznačné dynamické údaje o pohybu hvězd ve výduti. Nicméně její exponenciální tvar naznačuje, že jde o spirální galaxii s příčkou. Následně provedené studie s pomocí Spitzerova vesmírného dalekohledu přítomnost galaktické příčky nejenom potvrdily, ale ukázaly v ní i pseudovýduť a také vnitřní prstenec.  V galaxii se nachází zhruba 240 kulových hvězdokup, tedy více než v Mléčné dráze.

Sousední galaxie.

NGC 4565 je nejjasnějším členem skupiny galaxií NGC 4565, do které patří i NGC 4494 a několik slabších galaxií. Má přinejmenším dvě satelitní galaxie a jedna z nich je centrální galaxií ovlivňována.

NGC 4565 (také známá jako Jehlová galaxie, Slaneček, nebo Caldwell 38) je spirální galaxie v souhvězdí Vlasů Bereniky vzdálená přibližně 40 milionů světelných let. Objevil ji britský astronom William Herschel v roce 1785.

NGC 4565 (also known as the Needle Galaxy or Caldwell 38) is an edge-on spiral galaxy about 30 to 50 million light-years away in the constellation Coma Berenices. It lies close to the North Galactic Pole and has a visual magnitude of approximately 10. It is known as the Needle Galaxy for its narrow profile. First recorded in 1785 by William Herschel, it is a prominent example of an edge-on spiral galaxy.


Jméno.

Čchi Ťi-kuang používal zdvořilostní jméno Jüan-ťing () a literární pseudonym Nan-tchang (), později Nan-tchang (). Za mimořádné zásluhy o stát obdržel posmrtné jméno Wu-i ().

Život.

Mládí a počátek kariéry.

Čchi Ťi-kuang se narodil ve městě Lu-čchiao () v provincii Šan-tung v rodině dědičných důstojníků. Jeho předek Čchi Siang sloužil jako generál v armádě Ču Jüan-čanga, zakladatele říše Ming, a padl v boji. Když se později stal Ču Jüan-čang stal císařem, udělil rodině Čchi dědičné místo velitele pluku v Teng-čou (, "Teng-čou wej"), umístěného v moderním okresu Pcheng-laj na severním pobřeží Šan-tungu.  Když jeho otec Čchi Ťing-tchung () zemřel, Čchi Ťi-kuang ve věku sedmnácti let převzal velením nad tengčouským plukem. Oženil se, jeho sourozenci byli ještě mladí, proto nechal vedení domácnosti na své manželce. Kromě budování pobřežní obrany ve svěřeném okrsku, také v letech 1548 až 1552 vedl své vojáky na pomoc k obraně Ťi-čou (, východně od Pekingu) proti jarním nájezdům východních Mongolů.  Ve dvaadvaceti letech odcestoval do Pekingu k důstojnickým zkouškám. V té době Mongolové vedení Altan-chánem protrhli pohraniční obranu a oblehli Peking. K obraně města byli mobilizováni i kandidáti vojenských zkoušek. Čchi Ťi-kuang během bojů předvedl mimořádnou chrabrost.

Boje s piráty na jihovýchodě.

V roce 1553 byl povýšen na pomocníka vojenského komisaře (, "tu-č’-chuej čchien-š’") šantungské pobřežní obrany, která měla za úkol zabezpečit provincii proti útokům pirátů "wo-kchou", vesměs Číňanům, i když někteří pocházeli i z Japonska, Portugalska a jihovýchodní Asie. Když Čchi Ťi-kuang převzal velení nad šantungskou pobřežní obranou, měl méně než 10 000 vojáků, třebaže papírově byl stav 30 000. Navíc většina z dezertérů byli mladí a silní muži, kteří si mohli najít živobytí jinde, ve službě zůstali jen staří a slabí. Vojákům chyběl výcvik a kázeň, zatímco pobřežní opevnění byla po letech bez údržby zchátralá. Na podzim roku 1555 Čchi Ťi-kuanga přeložili do jihovýchodní pobřežní provincie Če-ťiang, kde se následkem útoků "wo-kchou" bezpečnostní situace vymkla kontrole. Spolu s dalšími dvěma renomovanými vojevůdci, Jü Ta-jouem a Tchan Lunem, Čchi Ťi-kuang vedl mingské vojáky k rozhodujícímu vítězství u Cchen-kang () roku 1558. Poté se svými vojáky porazil pirátské nájezdníky u Tchao-ču (), Chaj-men () a Tchaj-čou. Po vítězství u Cchen-kang, však nejen že nebyl oceněn, ale naopak se jen těsně vyhnul degradaci kvůli pomluvám, že s piráty spolupracoval.  Se situací v Če-ťiangu pod kontrolou se Čchi Ťi-kuang soustředil na výcvik vojáků a budování disciplinovaného a efektivního vojska. Jeho armáda nebyla velká, zprvu (roku 1559) měl pouze 3 tisíce mužů, později jejich počet zdvojnásobil, maximálně jich vedl 10 tisíc. Počty však nahrazoval kvalitním výcvikem. Při náboru odmítal příchozí z měst, do služby přijímal hlavně horníky a rolníky z čeťiangského okresu I-wu, protože věřil, že tamní obyvatelé jsou čestní a pracovití. Také dohlížel na výstavbu 44 námořních lodí různých velikostí, určených k použití proti pirátům na moři.  Při výcviku kladl důraz na souhru mužů v malých jednotkách, vyzbrojených kombinací tyčových zbraní – bambusových kopí a halaparten a štítů a mečů pro boj zblízka, to jest vesměs jednoduchými zbraněmi, které bylo možné snadno získat z místních zdrojů. Střelných zbraní měla Čchi Ťi-kuangova pěchota jen málo. Naproti tomu sílu své flotily založil na jejich využití; posádka džunky o 55 mužích sestávala z pěti oddílů, z nichž dva byly vyzbrojeny arkebuzami, dva obsluhovaly děla, plamenomety a rakety a i poslední byl vybaven střelnými zbraněmi. Svým mužům vštěpoval pocit odpovědnosti za bezpečí na bráněném území, zdůrazňoval, že pouze z klidného zázemí lze získat peníze a potraviny, které potřebují.  První zkouška Čchi Ťi-kuangovy nové armády přišla roku 1559. Po měsíčních bojích s piráty v prefektuře Tchaj-čou, v nichž piráti měli více než pětitisícové ztráty, si jeho armáda vydobyla slávu mezi obyvatelstvem a obavy u nepřátel.  Částečně v důsledku Čchi Ťi-kuangova vojenského úspěchu v Če-ťiangu přesunuli piráti "wo-kchou" své aktivity více na jih, do provincie Fu-ťien. Více než 10 000 se jich usadilo v pevnostech podél pobřeží od Fu-anu na severu po Čang-čou na jihu. V červenci 1562 Čchi Ťi-kuang vedl 6 000 svých vojáků na jih do Fu-ťienu. Během dvou měsíců, jeho armáda vyčistila tři hlavní základny pirátů wo-kchou – v Cheng-jü (), Niou-tchien () a Lin-tun ().  Nicméně jeho vlastní armáda následkem bojů a nemocí také utrpěla značné ztráty. Vzhledem k potlačení pirátských aktivit ve Fu-ťienu se Čchi Ťi-kuang stáhl do Če-ťiangu, aby přeskupil své síly. "Wo-kchou" využili příležitost k novému útoku na Fu-ťien a dobyli přístav Sing-chua (, současný Pchu-tchien). V dubnu 1563 Čchi Ťi-kuang přivedl do Fu-ťienu 10 000 vojáku a získal Sing-chua zpět. Během příštího roku série vítězství jeho armády konečně problém pirátů ve Fu-ťienu zcela vyřešila.  V září 1565 byla svedena velká bitva s piráty na ostrově Nan-ao, který leží blízko hranice mezi provinciemi Fu-ťien a Kuang-tung. Tam Čchi Ťi-kuang spojil své síly se svým starým přítelem Jü Ta-jouem aby znovu porazili ostatek spojených čínských a japonských pirátů.

Boje s Mongoly na severu.

S uklidněním situace v jihovýchodních pobřežních provinciích byl Čchi Ťi-kuang koncem roku 1567 přeložen do Pekingu, aby se ujal výcviku vojáků císařských gard. V příštím roce (1568) mu bylo svěřeno velení vojsk v Ťi-čou na severovýchodní hranici s Mongoly. Čchi Ťi-kuang vzápětí začal opravovat Velkou čínskou zeď v úseku mezi Šan-chaj-kuanem a průsmykem Ťü-jung. Mezitím řídil výstavbu strážních věží podél zdi. Po dvou letech tvrdé práce bylo dokončeno více než 1000 strážních věží, které výrazně posílily obranu severu.  Vzpoura proti říši Jüan – povstání rudých turbanů – v polovině 14. století vyústila v založení ryze čínské říše Ming a vyhnání Mongolů z Číny. Nicméně, Mongolové přesto v následujících staletích obtěžovali Číňany útoky v pohraničí. Když Čchi Ťi-kuang roku 1550 pobýval v Pekingu, Altan-chán, vládce pravého křídla Mongolů, prorazil pohraniční obranu a pronikl až k Pekingu. V roce 1571 mu mingský císař udělil titul kníže Šun-i (, "Šun-i wang") a povolil vzájemný obchod. Altan-chán pak zakázal svým podřízeným útočit na čínská sídla. Nicméně levé křídlo Mongolů vedené Jasaghtu-chánem pokračovalo ve zkoušení obranyschopnosti Čchi Ťi-kuangových jednotek, ale bez velkého úspěchu.  V zimě 1572 Čchi Ťi-kuang provedl měsíc trvající vojenské cvičení s více než 100 tisíci vojáků. Na základě zkušeností z manévrů napsal učebnici "Záznamy vojenského výcviku", ceněnou dalšími generacemi vojevůdců.  Začátkem roku 1583 byl zbaven svých povinností na severní hranici a přeložen na nevýznamný post v provincii Kuang-tung. Jeho již dost špatný zdravotní stav se v příštích dvou letech ještě zhoršil, a přiměl ho k návratu do rodného města. Nakonec roku 1588 zemřel, den před (čínským) Novým rokem. Svůj život pravděpodobně nejlépe shrnul ve vlastní básni:

Dílo.

Své výcvikové postupy, bojové formace, způsoby boje v závislosti na terénu a nepříteli i názory na vojenskou strategii shrnul ve dvou příručkách, první z nich je "Ťi-siao sin-šu" (, volně "Nová kniha efektivních postupů"), druhá "Liang-ping š’-ťi" (, "Záznamy vojenského výcviku"). Během svého života napsal i velké množství básní a prozaických děl, shromážděných ve sbírce "Č’-č’ tchang-ťi" (, "Sbírka ze síně Č’-č’"), pojmenované podle studijní síně v jeho úředním sídle v Ťi-čou.

Čchi Ťi-kuang (; 12. listopadu 1528 – 17. ledna 1588) byl generál působící v čínské říši Ming za vlády císaře Ťia-ťinga. V letech 1555–1568 se podílel na potlačení útoků čínských pašeráků a pirátů na jihovýchodním pobřeží Číny, později sloužil na čínsko-mongolské hranici. Na základě zkušeností z bojů s piráty i Mongoly sestavil populární učebnice výcviku a bojových postupů "Ťi-siao sin-šu" a "Liang-ping š’-ťi".

Qi Jiguang (Qījìguāng, November 12, 1528 – January 17, 1588), courtesy name Yuanjing, art names Nantang and Mengzhu, posthumous name Wuyi, was a Chinese military general and writer of the Ming dynasty. He is best known for leading the defense on the coastal regions against "wokou" pirate activities in the 16th century, as well as for the reinforcement of the Great Wall of China. Qi is also known for writing the military manuals "Jixiao Xinshu" and "Record of Military Training" (), which he based on his experience as a martial educator and defensive planner in the Ming military forces. He is regarded as a hero in Chinese culture.


Historie.

Historie 601. skupiny speciálních sil se začíná utvářet za druhé světové války ve Velké Británii, kde se příslušníci exilové zpravodajské služby československého odboje pod vedením Františka Moravce začínali specializovat na diverzní činnost na území protektorátu Čechy a Morava. Většina vysazených skupin byla zpravodajsky zaměřena.  Po válce vznikl na území Československa 71. výsadkový prapor. Na jeho vzniku se podíleli lidé jako je Karel Paleček, Rudolf Krzák. Prapor se zaměřoval na diverzní činnost. Jako výsadková brigáda vznikl útvar v říjnu 1952 ve východoslovenském Prešově. V roce 1960 byl přesunut do moravského Prostějova.  Následkem přebudování a přemístění 7. výsadkového pluku v Holešově a 1. a 4. výsadkové průzkumné roty v Chrudimi vznikl v roce 1969 prostějovský 22. výsadkový pluk.  Od roku 1969 se skládal výsadkový pluk již pouze z výsadkového průzkumného praporu a dvou výsadkových průzkumných rot. Další reorganizací v roce 1976 se pluk zaměřil na výcvik malých průzkumných skupin trénovaných pro diverzní a průzkumnou činnost. V roce 1988 se stala z výsadkového pluku 22. výsadková brigáda s dále se vyvíjející strukturou.  V roce 1995 vznikla 6. speciální brigáda, jejíž struktura se o tři roky později velmi přiblížila strukturám jednotek speciálních sil Severoatlantické aliance. Po vstupu České republiky do NATO se struktura jednotky nadále přibližovala jeho standardům, až v roce 2001 vznikla 6. skupina speciálních sil. Ta byla v rámci reformy AČR přebudována na 601. skupinu speciálních sil.

Výběrové řízení.

V souvislosti s určením a úkoly 601. skss a na základě zkušeností z předchozích let je výběrové řízení pro službu u jednotky chápáno jako základní předpoklad dalšího rozvoje každého jedince - příslušníka skupiny speciálních sil.  Výběrové řízení je koncipováno jako souhrn opatření směřujících především k zajištění fyzické a psychické odolnosti uchazečů o službu, jako i dalších předpokladů pro vývin osobnosti. Předmětem výběru je dále i zjištění takových parametrů jako jsou motivace pro službu u jednotky, odhodlání, sebekázeň, rozhodnost, iniciativa a charakter.  Výběrové řízení je rozděleno do tří skupin uchazečů:

Vstupní podmínky do výběrového řízení.

Vstupní podmínky do výběrového řízení jsou shodné pro kategorii A i B.

Provedení výběru.

Vlastní výběrové řízení se skládá ze základního výběru a výběrového týdne.

Základní výběr.

I. Testy fyzické zdatnosti: jsou stanoveny z několika disciplín. Hodnocení disciplín je bodovým systémem podle dosaženého počtu cviků, nebo času. Body z jednotlivých disciplín se sčítají. K postupu do další části výběrového řízení je nutné získat minimálně 400 bodů u kategorie A, 200 bodů u kategorie B a 150 bodů u kategorie Z. Body se sčítají ze všech disciplín, přičemž z každé disciplíny musí žadatel dosáhnout minimální stanovený výkon. Pokud není minimální výkon stanoven, žadatel musí v jednotlivých disciplínách dosáhnout stanovený minimální počet bodů (20 bodů). Minimální počet úkonů v jednotlivých disciplínách na dosažení minimálního počtu 20 bodů je dán zařazením uchazeče do věkové kategorie.  minimální stanovené výkony základního výběru:  Splnění norem přezkoušení fyzické zdatnosti je podmínkou postupu do části II.- souboru psychotestů.  II. Psychotesty: souborem testů je zjištěno IQ uchazeče, reakční schopnosti a schopnost pracovat v kolektivu (testy inteligenční, výkonnostní - zátěžový, osobní dotazníky, rozhovor a projektivní techniky).  Absolovováním základního výběru je výběrové řízení ukončeno pro kategorii B. Úspěšné hodnocení psychotestů je základní podmínkou postupu do výběrového týdne pro kategorii A.

Výběrový týden.

Po úspěšném absolvování základního výběru postupují uchazeči o službu u bojových jednotek 601. skss (kategorie A) okamžitě do výběrového týdne.  Výběrový týden je charakterizován vysokou náročností, je koncipován jako komplexní zaměstnání v terénu, které umožní prověřit fyzickou zdatnost, psychickou odolnost, morální kvality a kolektivního ducha uchazečů v extrémních podmínkách. V rámci šestidenního komplexního zaměstnání pod vedením instruktorů 601.skss, za nepřetržité účasti lékaře (zdravotníka) a psychologa, uchazeči absolvují sérii fyzicky náročných testů zaměřených na vytrvalost, sílu, houževnatost a schopnost reakce na různé situace. Provádí se formou vytrvalostních běhů, dálkových pochodů a souborem silových cvičení, které prověří schopnost uchazeče řešit krizové situace v enormní fyzické zátěži. Odstoupit od výběrového řízení může uchazeč kdykoliv na vlastní žádost. Opakování výběrového řízení je povoleno nejdříve za 4 měsíce a to maximálně 3x.

Výcvik.

Výcvik u 601. skupiny speciálních sil je zaměřen na rozvoj schopností a dovedností jednotlivců s důrazem na jejich odbornost při působení v týmech.  Výcvik začíná v podstatě již výběrovým řízením, po jehož úspěšném absolvování a přijetí do řad 601. skupiny speciálních sil následuje dvanáctiměsíční kvalifikační kurz.  Úspěšní absolventi kvalifikačního kurzu jsou zařazeni do týmů k bojovým jednotkám. Poté každý příslušník absolvuje kurzy potřebné pro svou odbornost při působení v týmu.  Hlavními zdroji pro výcvik jsou odborné kurzy, vojenská cvičení s mezinárodní účastí a praktické zkušenosti ze zahraničních misí. Nezanedbatelnou část výcviku představuje příprava na práci v mezinárodním prostředí. Pro správné směrování výcviku a výměnu zkušeností jsou velkým přínosem mezinárodní konference.  U 601. skss probíhá také výcvik specifických odborností (specialistů) : ženisti/potápěči, pyrotechnici, odstřelovači, FAC (navádění bitevních letounů na cíl), aj.  Příslušníci 601. skss jsou připravováni pro působení za všech klimatických a povětrnostních podmínek.

Zahraniční mise.

Příslušníci 601. skupiny speciálních sil působili v mnoha zahraničních misích. První nasazení příslušníků útvaru v zahraničí bylo působení v rámci operace Pouštní Bouře v Saúdské Arábii v roce 1990. V následujících letech se příslušníci jednotky podíleli na zahraničních operacích na území bývalé Jugoslávie v misích IFOR, SFOR a KFOR. 6. rota speciálních sil byla v roce 1999 první jednotkou AČR na území Kosova. Svoji činností položila vynikající základy pro další činnost kontingentů AČR na tomto teritoriu.  V roce 2004 byla 601. skupina speciálních sil nasazena do bojové operace Trvalá Svoboda na území Afghánistánu. Tato mise byla první bojovou operací Armády České republiky od konce II. světové války. Na tuto průlomovou bojovou operaci navázalo další nasazení kontingentů speciálních sil v operaci Trvalá Svoboda v letech 2006, 2008 a 2009. Působení příslušníků 601. skss v těchto operacích bylo vysoce oceněno nejvyššími představiteli státu, AČR i koaličních partnerů. 601. skss zaujala tímto pevné místo v elitní skupině speciálních sil světa.

601. skupina speciálních sil (zkráceně 601. skss) je elitní jednotka, přičemž v Armádě České republiky je jedinou tohoto typu. Dislokována je ve městě Prostějov. Mezi úkoly 601. skss patří přímé akce, strategický průzkum, nekonvenční válčení, boj s terorismem, průzkum a záchrana na bojišti a činnost stanovená vládou. Jednotka se podobá obdobným jednotkám zahraničních armád, jako jsou americké SEALs, Delta Force nebo britské SAS. Oficiální motto této jednotky jsou slova "Dum spiro spero" (Dokud dýchám, doufám).

The 601st Special Forces Group of General Moravec or 601 SFG ("" or "601. SkSS") is a special forces unit of the Czech Armed Forces. It was officially created in 2003, the product of reorganizations in the Military of the Czech Republic in that year. However, it has roots that go back as far as 1952 when it was a paratroop brigade.


Zákony týkající se homosexuality.

Severní teritorium získalo autonomii v r. 1978 s jednokomorovým parlamentem v čele s liberálně-konzervativní vládou, která okamžitě v říjnu 1983 odsouhlasila a vydala nový "teritoriální trestní zákoník". Nový zákon částečně zlegalizoval konsensuální pohlavní styk mezi muži staršími 18 let. Legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku pro heterosexuální styk byl stanoven na 16 let. Nicméně i tak zákon trestal anální sex a jemu obdobné praktiky na veřejném prostranství, přičemž termín "veřejné prostranství" chápal jako jakékoli prostranství, v němž se zdržuje jeden a více pozorovatelů. Věk způsobilosti k pohlavnímu styku byl sjednocen v rámci "Reforem zákonů o pohlaví, sexualitě a soužití de facto z r. 2003", které vstoupily v účinnost v březnu 2004.

Stejnopohlavní soužití.

Neregistrované soužití de facto.

Severní teritorium je jednou ze dvou jurisdikcí Austrálie (druhou je Západní Austrálie), která neumožňuje homosexuální párům úředně stvrdit své soužití prostřednictvím registrovaného partnerství nebo civilních svazků. Soužití párů stejného pohlaví je právně chápáno jako "soužití de facto" po "reformě zákonů o pohlaví, sexualitě a soužití de facto z r. 2003", jíž se mění "Zákon o soužití de facto", který dříve definoval takové soužití jako "soužití 2 osob splňující znaky manželství". Tato definice ještě před reformou způsobovala, že páry stejného pohlaví musely záležitosti svých majetkových práv po rozpadu soužití řešit pomocí teritoriálních soudů. Navíc se ani neřešilo vzájemné podílení na chodu domácnosti stejnou cestou jako v případě manželských a de facto spolužijících heterosexuálních párů. Toto způsobovalo také nerovné majetkové vypořádání v případě, že byl jeden z partnerů nezaměstnaný a nepodílel na se na chodu domácnosti. Právě díky reformě mají páry stejného pohlaví v Severním teritoriu skoro stejná práva a povinnosti jako manželské páry. Neregistrované soužití de facto umožňuje partnerům modifikovat si svůj majetkový režim, včetně vypořádání při rozchodu, prostřednictvím vzájemné dohody.  Stejnopohlavní manželství je v Severním teritoriu, jakož i v celé Austrálii, legální od prosince 2017, a to po přijetí příslušného zákona svazovým parlamentem.

Adopční a rodičovská práva.

Místní "Zákon o sociálně-právní ochraně dětí" přímo nařizuje soudům dávat děti k adopci párům tvořeným mužem a ženou a žijícím v manželském svazku více než 2 roky, což činí homosexuální páry nezpůsobilé společně osvojit děti. Pouze ve výjimečných případech soudy vycházejí vstříc žádostem o osvojení ze strany svobodných jedinců bez ohledu na jejich sexuální orientaci. Přezkumem teritoriálních adopčních zákonů se začal zajímat ministr pro děti a rodinu John Elferink v listopadu 2015. Zatím nebyly dány vládě žádné návrhy na změnu zákonů.  Zákony Severního teritoria se nezmiňují o komerčním a altruistickém surogátním mateřství, nicméně v této oblasti ani není dostatek klinik a odborníků na reprodukční technologie, což nutí zájemce o tento proces odcházet do Adelaide. Adelaide je hlavním městem Jižní Austrálie, jejíž právní řád komerční surogátní mateřství zakazuje. Altruistické sice není, ale sehnat takovou dobrovolnici je takřka nemožné. Z těchto důvodů pochází téměř většina případů náhradního mateřství v Austrálii ze zahraničních klinik.  Lesbické páry mají přístup k asistované reprodukci, ale neregistrované de facto partnerky těhotných žen nejsou z pohledu práva chápány jako právoplatní rodiče dětí narozených prostřednictvím tohoto procesu.

Ochrana před diskriminací.

"Reforma zákona o pohlaví, sexualitě a soužití de facto z r. 2003" pomohla zcela odstranit legislativní diskriminaci párů stejného pohlaví, vyjma adopcí. Zákon odstranil rozdíly založené na pohlaví, sexualitě a soužití de facto v cca 50 zákonech a vyhláškách.  "Antidiskriminační zákon z r. 1996" chrání veškeré zdejší obyvatelstvo před diskriminací na základě pohlaví a sexuality a dalších atributů. Jeho působnost sahá na pole vzdělávání, pracovněprávní, ubytovací, přístupu ke zboží a službám, kulturních vymožeností, pojišťovnictví a důchodového systému. O translidech se zákon sice nezmiňuje, avšak ti mají zpřístupněn institut změny pohlaví, včetně chirurgické operace a následného výdeje nových dokladů s odpovídajícím pohlavím.  LGBT a Intersex komunitu Severního teritoria dále chrání také federální novela "Zákona o pohlavní diskriminaci (sexuální orientace, genderová identita a status neurčitého pohlaví) z r. 2013".

Lesby, gayové, bisexuálové a translidé (LGBT) mají v Severním teritoriu, který je jedním ze států a teritorií Austrálie, pouze část práv většinové populace.

Lesbian, gay, bisexual, and transgender (LGBT) persons in Australia's Northern Territory enjoy the same legal rights as non-LGBT residents. The liberalisation of the rights of lesbian, gay, bisexual and transgender (LGBT) people in Australia's Northern Territory has been a gradual process. Homosexual activity was legalised in 1983, with an equal age of consent since 2003. Same-sex couples are recognised as de facto relationships. There was no local civil union or domestic partnership registration scheme before the introduction of nationwide same-sex marriage in December 2017, following the passage of the "Marriage Amendment (Definition and Religious Freedoms) Act 2017" by the Australian Parliament. The 2017 Australian Marriage Law Postal Survey, designed to gauge public support for same-sex marriage in Australia, returned a 60.6% "Yes" response in the territory. LGBT people are protected from discrimination by both territory and federal law, though the territory's hate crime law does not cover sexual orientation or gender identity. The territory was the last jurisdiction in Australia to legally allow same-sex couples to adopt children.


Historie.

Historie společnosti Pronovias sahá až do roku 1922, kdy byl otevřen podnik El Suizo (což v překladu znamená švýcarský), specializující se na prodej hedvábí, krajek a výšivek. První kolekce svatebních šatů byla představena v roce 1964, o čtyři roky později byl otevřen první specializovaný svatební salon ve Španělsku.  V průběhu 70. let bylo po celém Španělsku otevřeno 80 svatebních obchodů a během 80. let se značka rozšířila do Francie, Itálie, Velké Británie, Německa a Latinské Ameriky.

Manuel Mota Cerrillo.

Manuel Mota Cerrillo (9. července 1966 – 8. ledna 2013) byl španělský módní návrhář a 23 let působil jako kreativní ředitel společnosti Pronovias.  Mota se narodil v Reusu ve španělské Tarragoně. Vytvořil šaty pro některé ze světových top modelek jako třeba Miranda Kerr z Austrálie, Bar Rafaeli z Izraele nebo Doutzen Kroes z Nizozemska.  8. ledna 2013 byl Mota nalezen mrtvý ve svém domě v Barceloně. Bylo mu 46 let. Mnohé zdroje uvedly jako příčinu smrti sebevraždu, i když ta nebyla španělskými úřady potvrzena.

50. výročí.

V Barcelona Museum of Contemporary Art probíhala od 5. do 10. května 2014 výstava šatů vyrobených v dílně Pronovias od počátku až po současnost. Vrcholem oslav půl století značky byl týden svatební módy v Barceloně – Barcelona Bridal Week 2015. Zde návrháři značky Pronovias představili svou výroční kolekci. Celá přehlídka trvala přibližně hodinu a půl. Kolekce nese název La Fábrica de los sueños, v překladu „Továrna snů“. Designéři se snažili vnuknout kolekci nostalgický nádech a předvedli střihy, které se u značky objevily v posledních pěti desetiletích. Každý model byl tedy unikát s kouskem historie značky. Celou přehlídku zahájila přední česká topmodelka Karolina Kurková. Přehlídky a oslav se celkem zúčastnilo přes 2000 významných hostů z celého světa.

Externí odkazy.

Pronovias – oficiální webové stránky  Pronovias v České republice  50 let Pronovias – Svatka  Pronovias – Leading Brands of Spain  Supermodel Karolína Kurková Covers Pronovias' First-Ever Book 50 Years Dressing Dreams

Pronovias je španělská módní firma. Pod Pronovias Fashion Group spadají i další značky jako jsou např. San Patrick, La Sposa či W1. Pronovias Group dnes provozuje 163 vlastních obchodů a 4000 prodejních míst v 105 zemích, přičemž rodina, jež stála za zrodem značky, má vedení společnosti stále na starosti.

Pronovias is a wedding dress design business based in Catalonia, Spain. BC Partners acquired a 90 percent stake in the firm in 2017 for 550 million Euros. In 2018, Amandine Ohayon took over from d'Andrés Tejero as the company's CEO. Manuel Mota Cerrillo was the company's creative director for 23 years until his death in 2013.


Podoba značek.

Státní poznávací značka začíná vlevo modrým pruhem s dvanácti hvězdami a označením SLO (v této podobě používán od roku 2004). Následují dvě velká písmena, která označují příslušný okres. V pořadí další je znak občiny a dva bloky písmen a čísel, vzájemně oddělené pomlčkou. Orámování tabulek je zelené, mezi lety 2004–2009 bylo černé. Pro zápis čísel a písmen je použito písmo Helvetica. Na značkách se nevyužívají písmena Č, Š, a Ž, písmena X, Y a W však uváděna jsou.

Zvláštní typy značek.

Značky na přání.

Za poplatek jsou vydávány registrační značky na přání. Za zkratkou okresu a znakem následuje zvolený nápis.

Jednostopá vozidla.

Motocykly dostávají dvouřádkové tabulky, které mají vzhled shodný s běžnými registračními značkami. Pro mopedy se užívají žluté třířádkové číselné štítky. V levém horním rohu mají označení Evropské unie, dále zkratku okresu a znak občiny. V druhém a třetím řádku jsou kombinace písmen a čísel.

Přívěsy.

Přívěsy používají stejnou tabulku jako osobní automobily. Až do roku 2008 bylo pořadí údajů obrácené; značky začínaly kombinací písmen a čísel a končily znakem a zkratkou okresu. Obrácené pořadí bylo převzato z původních jugoslávských značek. Ze států bývalé Jugoslávie se takové označení používá už jen na srbských státních poznávacích značkách.

Zemědělská vozidla.

Zemědělská vozidla mají tabulku s tmavě zeleným pozadím a bílým nápisem.

Dočasné značky.

Časově omezené registrační značky jsou téměř shodné s běžnými, na pravém okraji je však uveden rok platnosti. Do roku 2004 měly světle zelené pozadí.

Zkušební značky.

Zkušební značky odlišuje slovo PREIZKUŠNJA nebo vertikální červený pruh s písmeny PR.

Exportní značky.

Vozidla určená k vývozu ze země dostávají žluté registrační značky. Jsou obdobné běžným značkám, na pravém okraji však mají dvě černá políčka s označením měsíce a roku platnosti. Do roku 2008 bylo na těchto tabulkách písmo červené.

Policejní značky.

Registrační značky policejních vozidel mají modré písmo a začínají vždy písmenem P. Nesou znak slovinské policie, za kterým následuje pět čísel ve dvou skupinách, jež jsou odděleny pomlčkou.

Diplomatické značky.

Diplomatické značky začínají vždy zelenými písmeny. Písmena CMD označují vozidlo pro velvyslance, CD pro diplomaty, CC pro konzuly a M pro příslušníky diplomatických a konzulárních sborů nebo mezinárodních organizací působících ve Slovinsku. Oproti běžným registračním značkám nemají znak. Za zkratkou následuje číselné označení v černé barvě. To udává zemi původu a za pomlčkou další číselné rozlišení. Po osamostatnění Slovinska se diplomatické registrační značky podobaly jugoslávským. Byly černé se žlutým nápisem, který tvořila zkratka okresu, číslice označující zemi původu a písmena. Na konci byl uveden rok platnosti. Černé tabulky byly roku 1996 nahrazeny oranžovými a roku 2000 aktuálně používanými.

Vojenské značky.

Značky slovinských bojových sil mají černé pozadí a začínají písmeny SV – zkratka znamená "Slovenska Vojska" (česky "Slovinská armáda"). Následuje znak armády, číselné označení původu vozidla a číselná kombinace. Registrační značky podle stejného vzoru byly používány do roku 1997 se zkratkou TO – "Teritorialna obramba" (česky "Teritoriální obrana").

Zkratky okresů.

Systém označení vozidel podle okresů byl převzat z dob Jugoslávie. Původní jugoslávské okresy však po osamostatnění Slovinska zanikly a používají se tak pouze pro označení vozidel a ve struktuře slovinské policie.  Pro vojenské státní poznávací značky se používá následující označení:

Slovinské státní poznávací značky (registrační značky) byly zavedeny roku 1992 jako náhrada za původní jugoslávské. Současná podoba je používána od roku 2009.

Slovenian car number plates are vehicle registration plates found on Slovenian cars. The code for Slovenia itself is SLO. The registration plates are made of metal. On the left there is a blue bar as in other EU countries (in use since 2004) along with tamper-proof text up to 2008; the text is in black letters on a white background in Helvetica typeface. In 2008 the plates reverted to a green border used before 2004 and the old font but retaining the EU border at the left. Two plates must be present on each car - one at the front and one at the rear.


Ancien régime.

List založil v roce 1631 lékař Théophraste Renaudot. V době, kdy jej vedl, byly noviny loajální ke králi Ludvíkovi XIII. a jeho prvnímu ministrovi kardinálu Richelieuovi, který jim také zařídil monopol. Čtenáře podrobně informovaly o dění v královské rodině a u královského dvora. Richelieu ovlivňoval obsah "La Gazette" pomocí svých spolupracovníků, např. Françoise du Tremblaye a někdy do nich i sám přispíval. Pokud to vláda potřebovala, byly některé zprávy vytištěny se značným zpožděním nebo případně nebyly zveřejněny vůbec.  Noviny obsahovaly nejdříve čtyři, pak osm a nakonec dvanáct stran. První čtyři strany přinášely informace z oblasti politiky, ekonomiky a kultury, zbylé čtyři ze zahraničí. Jejich koupi si mohli dovolit spíše bohatší lidé, ti ostatní si je mohli za poplatek přečíst v obchodě nebo u stánku postaveném na Pont-Neuf. V roce 1638 mělo jedno číslo 1200 výtisků.  "La Gazette" vycházely zpočátku jednou týdně, za Ludvíka XIV. dvakrát za týden. V roce 1762 byly přejmenovány na "La Gazette de France", v osmdesátých letech 18. století činil náklad jednoho čísla 12 000 kusů. Až do francouzské revoluce se jednalo o jediné noviny, které měly povolení zveřejňovat nejnovější politické informace.

Od konce 18. století.

Během revoluce, roku 1792, začaly vycházet denně a došlo také několikrát k jejich přejmenování – v roce 1792 na "Gazette nationale de France", v lednu roku 1793 na "Gazette de France nationale" a od roku 1794 do roku 1797 nesly noviny opět jméno "Gazette nationale de France". Poté se jim vrátil původní název "Gazette de France".  Poslední číslo vyšlo v roce 1915.

La Gazette, od roku 1762 La Gazette de France byly druhé nejstarší francouzské noviny. Vycházely v letech 1631 až 1915.

La Gazette (), originally Gazette de France, was the first weekly magazine published in France. It was founded by Théophraste Renaudot and published its first edition on 30 May 1631. It progressively became the mouthpiece of one royalist faction, the Legitimists. With the rise of modern news media and specialized and localized newspapers throughout the country in the early 20th century, "La Gazette" was finally discontinued in 1915.


Život.

Mihailo Petrović se narodil jako prvorozený syn Nikodima Petrovič, profesora teologie a Milice Petrovičové, za svobodna Lazarevićové.  V roce 1885 ukončil studium na bělehradském gymnáziu, následně studoval na přírodovědně-matematické sekci filozofické fakulty univerzity v Bělehradě. Po ukončení studia na Bělehradské univerzitě odešel v roce 1889 do Paříže, kde se dále vzdělával, v roce 1891 obdržel diplom ze Sorbonny v oblasti matematických věd. Tam také v roce 1894 obhájil svou disertační práci v oblasti diferenciálních rovnic a získal tak titul PhD. Následně se vrátil do Bělehradu, v tomto období byl Petrović jedním z nejuznávanějších odborníků na diferenciální rovnice na světě.  Petrović se během svého života velmi zajímal o rybolov, odtud pochází i jeho přezdívka "Alas" (říční rybář). V roce 1882 se stal rybářským učněm, roku 1895 složil zkoušky a stal se rybářským mistrem. Také se zajímal o hru na housle, v roce 1896 založil hudební skupinu "Suz". Byl také vášnivým cestovatelem, navštívil jak Severní pól, tak i Jižní pól. Zážitky ze svých cest také publikoval.  Když v roce 1927 zemřel Jovan Cvijić, prezident Srbské akademie věd, členové akademie navrhli Petrovice za nového prezidenta, tento návrh však nebyl akceptován. Důvodem pravděpodobně bylo, že Petrović byl blízkým přítelem prince Djordje Karadjordjevice, který byl bratrem srbského krále zatčeného v roce 1925. Petrović byl v roce 1931 znovu členy akademie jednohlasně zvolen jejím prezidentem, avšak i tentokrát nebylo doporučení akademiků přijato.

Práce.

Petrović je považován za jednoho z nejdůležitějších srbských matematiků v historii. Za svůj život uveřejnil velké množství vědeckých prací, vynálezů, či knih. Kromě srbské akademie byl členem i několika zahraničních akademií věd (např. V Praze, Bukurešti, Varšavě, Krakově). Je také nositelem množství různých ocenění a poct.  Petrović byl vedoucím všech doktorských disertací na Bělehradské univerzitě od roku 1912 do druhé světové války. V současnosti je po něm pojmenováno jedno z bělehradských gymnázií (IX. gymnázium).

Mihailo Petrović Alas (24. duben 1868, Bělehrad – 8. červen 1943, Bělehrad) byl srbský matematik a vynálezce, profesor na univerzitě v Bělehradě a akademik Srbské královské akademie. Byl žákem významného francouzského matematika Henriho Poincaréa.

Mihailo Petrović Alas (; 6 May 1868 – 8 June 1943), was an influential Serbian mathematician and inventor. He was also a distinguished professor at Belgrade University, an academic, fisherman, writer, publicist, musician, businessman, traveler and volunteer in the Balkan Wars, the First and Second World Wars. He was a student of Henri Poincaré, Paul Painlevé, Charles Hermite and Émile Picard. Petrović contributed significantly to the study of differential equations and phenomenology, founded Engineering mathematics in Serbia, and invented one of the first prototypes of a hydraulic analog computer.


Popis.

Užíval se velice často k vytváření kopií při psaní úředních, obchodních i jiných textů na psacím stroji, kde bylo možno při použití tenkých (tzv. průklepových) papírů vytvořit najednou až deset kopií (průklepů). Tato jednoduchá technika se užívala v tak zvaném samizdatu, při rozmnožování cenzurou zakázaných textů. Nejlepší k tomu byly mechanické psací stroje s elektrickým pohonem, které měly stejnoměrnou sílu úhozu. Kopírovací papír se užíval často i pro faktury, účtenky a jiné psané dokumenty, kde vystavitel potřeboval jejich kopii. Pro různé účtenky a drobné doklady se koncem 20. století začaly užívat samokopírovací (bezkarbonové) papíry, které neměly barevnou vrstvu, ale byly vespod pokryty nesmírně jemnými balonky s kapičkami barvy, která se při psaní přenášela na podložený papír. Uživatel tedy nemusel nic vkládat a neušpinil si navíc ruce.  Kopírovací papír se používal i při počítačovém zpracování a tisku sestav na jehličkových tiskárnách. Teprve u novějších (neimpaktových) tiskáren (laserové, inkoustové, termografické atd.) se mechanické kopírování nedalo použít a nahradilo se opakovaným tiskem. Kopírovací papír se tak používá už jen pro velmi speciální použití (např, přenos kresby na sklo při výrobě vitráží) a vyrábí jej jen několik firem na světě.

Historie.

První kopírovací papír vynalezl kolem roku 1801 patrně Pellegrino Turri, italský vynálezce jednoho z prvních psacích strojů, který ho ovšem používal místo pozdější barvicí pásky. Patent na kopírovací papír s voskovou barvicí vrstvou získal Angličan Ralph Wedgwood (1766–1837) roku 1806. Zatímco barvicí vrstva se zpočátku nanášela za horka, v polovině 19. století se objevil postup s nanášením rozpuštěného barviva za studena.

Kopírovací papír, také uhlový papír, kopírák nebo karbon, je tenký papír nebo fólie, z jedné strany pokrytá černou nebo modrou barvicí vrstvou. Vkládá se mezi dva psací papíry a slouží k tomu, aby na spodním papíru vznikla kopie toho, co se napíše na svrchní papír. Přenos barvy se ovšem děje mechanickým tlakem, takže se nedá použít například při psaní plnícím perem, zato například kuličkovým, tedy právě proto "propisovacím".

Carbon paper (originally carbonic paper) was originally paper coated on one side with a layer of a loosely bound dry ink or pigmented coating, bound with wax, used for making one or more copies simultaneously with the creation of an original document when using a typewriter or a ballpoint pen. The manufacture of carbon paper was formerly the largest consumer of montan wax. In 1954 the Columbia Ribbon & Carbon Manufacturing Company filed a patent for what became known in the trade as solvent carbon paper: the coating was changed from wax-based to polymer-based. The manufacturing process changed from a hot-melt method to a solvent-applied coating or set of coatings. It was then possible to use polyester or other plastic film as a substrate, instead of paper, although the name remained carbon paper.


Začátky tvorby.

Dušan Trančík začínal po maturitě jako filmový amatér v různých pomocných profesích jako osvětlovač nebo asistent produkce. V roce 1964 se přihlásil ke studiu na pražskou FAMU, kde absolvoval katedru střihové skladby. Studium ukončil v roce 1970 absolventským filmem "Fotografovanie obyvateľov domu" ("Fotografování obyvatel domu") a středometrážním filmem "Šibenica".  Už během studií na FAMU se dostal k práci ve "Štúdiu krátkych filmov" ("Studio krátkých filmů"), kde natočil několik dokumentů (např. "Tryzna", "Amulet", "Vydýchnuť" a další). Od roku 1976 až do zániku Koliby byl jedním z nejvýznamnějších režisérů ve "Štúdiu hranej tvorby" ("Studio hrané tvorby"). V roce 1976 debutoval celovečerním hraným filmem "Koncert pre pozostalých" ("Koncert pro pozůstalé"). Film zobrazuje konfrontaci životních postojů rodičů a dětí. Scénář k filmu napsal Tibor Vichta. O dva roky později znovu se scenáristou Tiborem Vichtou natočil jeden z jeho nejznámějších filmů – "Víťaz" ("Vítěz"). V boxerském ringu se proti sobě ocitají po letech dva dávní přátelé i sportovní soupeři – Vinco Moravec, ekonomický náměstek s uspořádaným rodinným životem, a na druhé straně Vlado Valhar, opravář pneumatik bez rodinného zázemí. Oproti sobě se tak ocitají dva zcela odlišné životní principy.

80. léta.

Osmdesátá léta 20. století patří k nejplodnějším obdobím Dušana Trančíka. V tomto období osmdesátých let natočil sedm celovečerních filmů: "Fénix" (1981), "Pavilón šeliem" (1982), "Štvrtý rozmer" (1983), "Iná láska" (1985), "Víkend za milión" (1987), "Sedem jednou ranou" (1988), "Mikola a Mikolko" (1988).

Fénix.

Fénix je příběh ze života profesionální sportovkyně, připravující se na olympijské hry, které jsou vrcholem její kariéry. Kvůli kariéře je ochotna obětovat i dítě, které čeká – podstoupí interrupci. Dušan Trančík v tomto filmu kombinuje prvky dokumentu s poetickou stylizací.

Pavilón šelem.

Proti tvrdému a syrovému ošetřovateli šelem v zoo, který despoticky ovládá nejen zvířata ale i lidi, stojí jeho pomocník, zásadní odpůrce bezpráví a autoritativního chování. Na námětu a scénáři se podílel Ondřej Šulaj.

Štvrtý rozmer.

"Štvrtý rozmer" je příběh o mladém učiteli, amatérském astronomovi, žijícím v maloměšťácké společnosti ovládané konzumem. Scénář a námět napsal Jozef Puškáš.

Iná láska.

Příběh medika Hradila, kterého kvůli nelegálnímu potratu vyhodí ze školy. Medik se vrací do vesnice za ženou, jejíž potrat vykonal. Vesnice představuje mikrovzorek celé společnosti – panoptikum bezútěšnosti, kde se nacházejí jen zkrachovalí muži a ženy. Závěrečná katarze však chybí, kvůli změně konce filmu.

Situace po roce 1989.

Po rozpadu Československa a zániku studia Koliba přestal být Dušan Trančík činný v oblasti hrané filmové tvorby. Po 1989 natočil ještě několik dokumentů pro Febio, ale věnoval se hlavně jiným činnostem, než je filmová tvorba. V letech 1994-1998 přednášel na filmové škole ve Zlíně. Od roku 1999 je profesorem na VŠMU v Bratislavě, obor „Hraná režie“. V tomto období zastával mnoho funkcí, byl například předsedou a místopředsedou Slovenského filmového svazu, Asociace slovenských filmových a televizních režisérů a Slovenské filmové a televizní akademie. Je členem Evropské filmové akademie. V roce 2002 působil jako generální ředitel médií a audiovize na Ministerstvu kultury Slovenské republiky.

Charakteristika tvorby.

Ve filmech Dušana Trančíka lze rozeznat jeho typický režijní rukopis. Využívá osobitou kamerovou stylizaci (širokoúhlý objektiv, zrno, kontrasty), za níž je citelný vliv dokumentární tvorby. Téměř každý syžet v jeho filmech je založen na principu osudu jednotlivce v zkorumpovaném prostředí. Filmy jsou přesto, že jejich základem bývá dobrý scénář, mnohdy fragmentované, což může působit rušivě. Trančík často využívá neherce a hovorový jazyk, aby film působil co nejreálněji. Známá je jeho spolupráce s významnými slovenskými scenáristy, jako jsou Tibor Vichta nebo Jozef Puškáš.

Dušan Trančík (* 26. listopadu 1946, Bratislava) je slovenský režisér hraných a dokumentárních filmů. Většina jeho tvorby vznikala koncem sedmdesátých a především v osmdesátých letech 20. století. V současnosti působí jako pedagog v ateliéru filmové a televizní režie na Filmové a televizní fakultě VŠMU v Bratislavě.

Dušan Trančík (born 26 November 1946) is a Slovak film director and screenwriter. He directed 22 films between 1968 and 1993. His 1991 film "When the Stars Were Red" was entered into the 41st Berlin International Film Festival.


Mantegnova léta učení.

Po dvě století už byla Padova metropolí vzdělání a kultury. Na padovské universitě vyučovala řada významných aristotelovských filosofů, lékařů a botaniků. Kultura a vzdělanost se snažila navázat na starořímskou kulturu a dějiny. Sem přišel mladý Andrea Mantegna, nejprve jako elév a sluha podivína, trochu podvodníka, antikváře a občasného malíře Squarciona, aby se učil malovat. Roku 1448 od něho odešel a osamostatnil se. Jeho tvorba se změnila. Už nebyla jako zpočátku zaměřena na různé starožitné náměty či přírodní kuriozity. Ovlivnil ho jednak Donatellův pobyt v Padově a jeho sochy, malířská díla Andrey del Castagna a Jacopa Belliniho, malíře a otce Giovanniho a Gentila Bellini. Obdivoval florentské malířství, jeho přínos je rozhodně rozeznatelný na ferrarské škole. Stal se oficiálním malířem mantovských Gonzagů (1459), jeho odkazem je množství antických motivů.

Obraz mrtvého Krista.

Mantegnovo umění se výrazně řídí rozumem, je plné vzdělaneckých odkazů a jeho přínos pro ferrarskou školu je bezprostředně rozeznatelný. Jeho výzdoba paláce ď Este, Schifanoia je vrcholem ferrarského umění. Dílo "Mrtvý Kristus" je obrazem tragické, anatomické síly, snad až se snovou verzí vůle k heroismu. Obraz je vyveden v chladných barvách, tvarech navozujících dojem zkamenění, celé tělo Krista je zobrazeno v jaksi nepřirozené poloze. Přes tuto zdánlivou nepřirozenost, zvýrazněnou zkrácenou perspektivou, se "Mrtvý Kristus" stejně tak jako všechna ostatní Mategnova díla vyznačuje anatomicky přesným vyobrazením lidského těla, perfektním vypracováním detailů a skvěle zvládnutou perspektivou.

Hodnocení.

Dílo bylo pravděpodobně zamýšleno pro Mantegnův náhrobek v kapli San Andrea v Mantově. Nikdo jiný před tímto malířem nezobrazil lidskou postavu v takové obrazové hloubce, navíc s dokonalou perspektivní zkratkou. Mantegnovo pojetí mrtvého Krista je nové, inovativní. Zobrazení jeho ran, jeho hlava vyvrácená na stranu, vybledlé, bezmocné tělo navozují divákovi dojem, že tato smrt je skutečná a definitivní. Mantegnovo umění ovlivnilo především jeho švagry, Gentila a Giovanniho Bellini. Prostřednictví mědirytin se rozšířilo i na sever od Alp.

"Mrtvý Kristus" (Oplakávání Krista) je obraz italského malíře rané renesance Andrey Mantegny (1431-1506). Ležící tělo mrtvého Krista je zobrazeno v neobvyklé perspektivě, od nohou jeho lůžka, a vlevo jsou naznačeny hlavy dvou starých plačících žen.

The Lamentation of Christ (also known as the Lamentation over the Dead Christ, or the Dead Christ and other variants) is a painting of about 1480 by the Italian Renaissance artist Andrea Mantegna. While the dating of the piece is debated, it was completed between 1475 and 1501, probably in the early 1480s. It portrays the body of Christ supine on a marble slab. He is watched over by the Virgin Mary and Saint John and St. Mary Magdalene weeping for his death.


Příběh.

Neznámý virus se objevil během průmyslové revoluce a rapidně se šíří mezi lidmi, které infikuje a přeměňuje na tzv Kabane (). Jedná se o agresivní a nemrtvé tvory, které nelze jednoduše zabít. Jedinou možností, jak je usmrtit, je propíchnout (prostřelit) jejich zářící zlaté srdce, jež je chráněno vrstvou železa, nebo jim useknout důležitou část jejich těla (například hlavu). Proti nemrtvým je však většina zbraní na blízko a střelných zbraní na páru, které používají bušiové (), neúčinná.

Média.

Filmy.

Mezi lety 2016 a 2019 vyšly tři celovečerní animované filmy. První dva rekapitulují příběh anime seriálu. První byl do japonských kin uveden 31. prosince 2016 a druhý 7. ledna 2017. Třetí film pojmenovaný "Kabaneri ze Železné pevnosti: Bitva o Unato" se odehrává šest měsíců po událostech seriálu a zaměřuje se na bitvu o pevnost Unato a její okolí. Měl premiéru 10. května 2019. Dne 13. září 2019 byl mezinárodně odvysílán ve třech částech na streamovací službě Netflix.

Ostatní.

Manga adaptace, kterou ilustroval Širó Jošida, byla serializována v časopise "Gekkan Comic Garden" nakladatelství Mag Garden od 2. května 2016 do 5. listopadu 2018. Mag Garden vydal mezi 10. prosincem 2016 a 10. prosincem 2018 čtyři svazky mangy.  Mobilní hru od TriFortu vydala pod názvem "Kótecudžó no kabaneri -Ran- hadžimaru mičiato" () společnost DMM Games. Byla vydána 19. prosince 2018 na operační systémy Android a iOS. Ve hře se nachází animované úvodní scény vytvořené Wit Studiem.

Přijetí.

V roce 2016 získala série několik cen v ocenění Newtype Anime. Jedná se o kategorie nejlepší anime seriál, nejlepší soundtrack, nejlepší design postav, nejlepší scénář a nejlepší studio.

Kótecudžó no kabaneri (; ; ) je japonský animovaný seriál, který vytvořilo Wit Studio. Jeho režisérem je Tecuró Araki a scenáristou Ičiró Ókouči. Designérem postav je Haruhiko Mikimoto a hudbu složil Hirojuki Sawano. Anime seriál byl premiérově vysílán na televizním bloku noitaminA stanice Fuji TV od 8. dubna 2016 do 30. června 2016. Vzniklo celkem dvanáct dílů. Prolog anime byl promítán v japonských kinech po dobu jednoho týdne od 18. března 2016. Amazon vysílal seriál na streamovací službě Amazon Prime Instant Video. Vznikly také dva kompilační filmy. První byl do japonských kin uveden 31. prosince 2016 a druhý 7. ledna 2017. Společnosti Crunchyroll a Funimation spolu vydaly anime seriál na discích Blu-ray a DVD v Severní Americe. Crunchyroll také získal práva na prodej zboží.

An anime theatrical film that is set six months after the anime series, titled, premiered on May 10, 2019.


Život.

Žil v kamaldulské poustevnické osadě Campa di Malpolo u Arezza Jako malíř se patrně vyškolil ve Florencii, v dílně Agnola Gaddiho (1350 - 1396), se kterým později spolupracoval na predelle oltáře pro kapli Nobili v kostele Santa Maria degli Angeli (1387). Roku 1390 vstoupil do florentského kamaldulského kláštera Santa Maria degli Angeli. Po složení slibu roku 1391 byl znám jako Don Lorenzo ("Lorenzo Monaco", česky "Mnich Vavřinec"). Zprvu působil v klášterním skriptoriu jako iluminátor rukopisů. Tři z nich, datované 1394-1396, jsou nyní uloženy ve florentské Medicejské knihovně u sv. Vavřince. Ve stejné době namaloval několik menších obrazů s náboženskými tématy.  Lorenzo Monaco byl od roku 1494 děkanem kostela. V letech 1398-1400 maloval polyptych pro kapli Ardinghelli kostela Carmine. Po roce 1402 žil mimo klášter a stal se členem malířského cechu pod svým původním jménem Piero di Giovanni. Zachoval si vazby s klášterem a roku 1414 pro něj namaloval monumentální "Korunovaci panny Marie" (nyní Gallerie Uffizi). Klášter mu roku 1415 prodal protější dům a ateliér za zlomek ceny. Malíř je naposled zmiňován roku 1422, ale Vasari soudí, že se mohl dožít roku 1425. Lorenzo Monaco byl pohřben v klášterním kapitulním domě.

Dílo.

Lorenzo Monaco ve Florencii navázal na tradici malby Giotta a jeho následovníků, Spinello Aretino a Agnolo Gaddi a na přelomu století na neo-Giottovské gotizující tendence, šířené zejména v okruhu malíře Niccolò Gerini. Z této doby pocházejí gotizující díla se silným spirituálním nábojem, bez profánních prvků a se zlaceným pozadím ("Pietà", Gallerie dell'Accademia, Florencie).  Po roce 1404 ho ovlivnila raná díla Lorenza Ghibertiho, který vytvořil reliéfy pro dveře Baptisteria a také Gherardo Starnina, který přinesl do Itálie novou inspiraci mezinárodní gotikou po svém pobytu ve španělské Valencii, spočívající zejména v zářivé barevnosti. Tyto podněty vedly Dona Lorenza kolem poloviny desetiletí k větší uvolněnosti kresby, aristokratickému zjemnění gest, neobvyklé kombinaci a kaligrafické svítivosti barev a splývání linií. Pozdější práce se vyznačují větší formální jednoduchostí a klidnější náladou, zjemněním barevnosti a zvláštní tajemnou atmosférou.  Lorenzova procítěná zbožnost se projevila i ve scéně "Oplakávání Krista" (1408, Národní galerie v Praze). Obraz, který je horizontálně odlišen barevností, má v pozadí nehostinnou opuštěnou a ponurou krajinu, které dominuje velký kříž, šedé skály a vysoké věže a hradby Jeruzaléma. V popředí je skupina postav která vychází formálně z kompozice Giotta v kapli Scrovegni (1305), ale scéna postrádá monumentálnost a je mnohem intimnější. Diagonální členění kompozice soustřeďuje pozornost k ležícímu tělu mrtvého Krista, rámovanému skloněnými tvářemi truchlících se svatozářemi a jejich barevnými rouchy.  Lorenzo Monaco patří k posledním zástupcům slohu mezinárodní gotiky. Jeho postavy jsou štíhlé, mají měkké splývavé linie a bohatě řasené drapérie. Jeho původní školení v knižních iluminacích se projevuje smyslem pro detail, pečlivou modelací tváří i výraznou zářivou barevností. Jeho pokračovatelem byl Fra Angelico.

Lorenzo Monaco (česky též "Mnich Vavřinec"), narozen jako Piero di Giovanni (asi 1370 Siena – asi 1425 Florencie) byl italský malíř a iluminátor období pozdní gotiky. Jeho následovníkem byl Fra Angelico.

Lorenzo Monaco (born Piero di Giovanni; 1370 – c. 1425) was an Italian painter of the late Gothic-early Renaissance age. He was born Piero di Giovanni in Siena. Little is known about his youth, apart from the fact that he was apprenticed in Florence. He was influenced by Giotto and his followers Spinello Aretino and Agnolo Gaddi.


Kariéra.

Anna Tomova-Sintovová studovala na Státní konzervatoři Pančo Vladigerova v Sofii u Georgi Zlatev-Čerkina a Katjy Spiridonové. Jako závěrečnou zkoušku zpívala roli "Taťány" v Čajkovského opeře Evžen Oněgin. Následně získala angažmá v operním studiu "Oper Leipzig" v Lipsku. Zde debutovala v premiéře "Guyana Johnny" Alana Bushe. Její první velkou operní rolí byla "Abigail" ve Verdiho opeře Nabucco. Následovalo několik dalších rolí v operách italských a německých autorů, mnohé z nich nastudovala s dirigentem Rolfem Reuterem a ředitelem Paulem Schmitzem, bývalým žákem Richarda Strausse.  V roce 1972 vstoupila do Berlínské státní opery, kde se hned v prvním roce stala „komorní pěvkyní“ sboru. Mezinárodního úspěchu dosáhla v Paříži ve Verdiho Rekviem. Od té doby spolupracovala s nejdůležitějšími dirigenty (jako Karl Böhm, Riccardo Chailly, Herbert von Karajan, Carlos Kleiber, Lorin Maazel, Zubin Mehta, Riccardo Muti a Wolfgang Sawallisch), všemi velkými operami (Bayerische Staatsoper, Lyric Opera of Chicago, Deutsche Oper Berlin, Teatro alla Scala, Metropolitní opera v New Yorku, londýnský Royal Opera House v Covent Garden a Vídeňská opera). Vystupovala také na festivalech, především Salzburger Festspiele a Maggio Musicale Fiorentino). Samostatně spolupracovala 17 let s dirigentem Herbertem von Karajanem. V roce 2001 oslavila 35leté jubileum na operní scéně koncertním provedením Verdiho opery Aida v Národní opeře v Sofii.  Anna Tomova-Sintovová předává své zkušenosti mladé generaci v řadě mistrovských kurzů v různých zemích a je členem poroty na mezinárodních pěveckých soutěžích.  Anna Tomova je vdaná, má jednu dceru.

Role.

Kromě své práce na operních scénách má Anna Tomova-Sintovová také široký repertoár skladeb a rovněž účinkuje ve významných duchovních a symfonických dílech (například "Beethovenova devátá") po celém světě.

Ocenění.

Anna Tomova-Sintovová získala zlaté medaile na mezinárodních soutežích v Sofii a Rio de Janeiro a ceny Grammy za Ariadnu (v nahrávce "Ariadna z Naxu" od vedením Jamese Levina) a Donnu Annu (v nahrávce "Don Giovanni" pod vedením Herberta von Karajana). Kromě toho získala "Orphée d’Or" za nahrávku "Vier letzte Lieder", opět pod vedením Herberta von Karajana.  V roce 1974 obdržela „Národní cenu NDR“ ("Nationalpreis der DDR") III. třídy za umění a literaturu.

Anna Tomova-Sintovová (; narozená jako Anna Tomova; * 22. září 1941 Stara Zagora) je bulharská operní pěvkyně – sopranistka. Je komorní pěvkyní Berlínské státní opery Unter den Linden a Vídeňské státní opery. Anna Tomová-Sintovová vystupovala ve všech hlavních světových operních domech s repertoárem, zahrnujícím díla Mozarta, Rossiniho, Verdiho, Pucciniho, Wagnera a Strausse. Úzce spolupracovala s dirigentem Herbertem von Karajanem od roku 1973 až do jeho smrti v roce 1989.

Anna Tomowa-Sintow (, by official transliteration "Anna Tomova-Sintova", born September 22, 1941, in Stara Zagora, Bulgaria) is a Bulgarian soprano who has sung to great acclaim in all the major opera houses around the world in a repertoire that includes Mozart, Rossini, Verdi, Puccini, Wagner, and Strauss. She enjoyed a particularly close professional relationship with conductor Herbert von Karajan from 1973 until the conductor's death in 1989.


Před vydáním.

Informace o připravovaném albu poprvé prozradil zpěvák kapely Joakim Brodén na začátku dubna 2016 v rozhovoru pro český rockový magazín Spark. Původně se mělo jednat o pokračování alba "Heroes" nazvaném "Commanders". To mělo být o vojenských vůdcích, jako byl například Adolf Hitler, Josif Vissarionovič Stalin nebo Alexandr Veliký. Z tohoto nápadu ovšem sešlo kvůli nesouhlasu vydavatelství a možných problémech při prezentaci těchto témat v některých státech. Brodén ovšem zároveň řekl, že Sabaton v budoucnu možná vydá album s podobným tématem. Brodén s baskytaristou Sabatonu Pärem Sundströmem původně plánovali vydat "The Last Stand" jako bonusové mini CD k jinému albu, nakonec se však rozhodli nahrát plnohodnotné album s tímto tématem. 29. dubna 2016 byl na oficiálních stránkách kapely zveřejněn obal alba, název a datum vydání, které bylo stanoveno na 19. srpna 2016. Sundström o nahrávce řekl, že bude popisovat příběhy vojáků v různých časových úsecích a v různých historických bitvách.  Ve video upoutávkách k nadcházejícímu turné pojmenovaném "The Last Tour" kapela postupně zveřejňovala části písně „Winged Hussars“. 10. června byl zveřejněn seznam skladeb a první singl nazvaný „The Lost Battalion“. 15. července oficiálně vyšel druhý singl k albu, píseň „Blood of Bannockburn“. Ta měla ovšem svoji premiéru již o den dříve, a to na švédském rádiu Bandit Rock. 12. srpna, týden před vydáním, byl zveřejněn třetí a zároveň poslední singl „Shiroyama“.

Vydání.

Album oficiálně vyšlo 19. srpna 2016 u Nuclear Blast na CD a v digitální podobě. K dostání je v normální CD verzi, jako 2 LP, v digibook edici obsahující bonusové DVD se záznamem koncertu v Nantes a earbook edici. Ta obsahuje dvanáctipalcový (30,48 centimetrů) plakát, foto kartu, CD s albem a bonusem, 2 LP a sadu trsátek. Kapela "The Last Stand" vydala i v limitované tankové edici, která obsahuje dvoukilový model tanku a earbook edici. Jako bonusové písně kapela k albu nahrála coververze písní „Camouflage“ (Stan Ridgway), „All Guns Blazing“ (Judas Priest) a „Afraid to Shoot Strangers“ (Iron Maiden).  Den po vydání, 20. srpna, Sabaton vystoupili na svém vlastním festivalu Sabaton Open Air ve Falunu, kde poprvé album "The Last Stand" zahráli živě. Na festivalu kapela také představila nového kytaristu Tommyho Johanssona, který část koncertu odehrál. Johansson vystřídal Thobbeho Englunda, jenž už v červenci oznámil, že se kapelu z osobních důvodů rozhodl opustit, a tento koncert byl jeho posledním.

Skladby.

Přes půl hodiny dlouhé album otevírá píseň „Sparta“ s klávesami ve stylu „Ghost Division“ z alba "The Art of War" a kapela se zde zvukově vrací právě k této nahrávce. Námětem písně jsou činy tří stovek sparťanů bojujících v bitvě u Thermopyl. Následuje „Last Dying Breath“, ve které jsou opět slyšet pro Sabaton charakteristické klávesy a Brodén zde střídá nižší a vyšší party. Tato skladba vypravuje příběh Dragutina Gavriloviće během bitvy o Bělehrad v roce 1915. Třetí skladbou a zároveň druhým singlem je téměř tříminutová „Blood of Bannockburn“ o bitvě u Bannockburnu v roce 1314. Píseň je hraná v rychlém a veselém rytmu a na pozadí jsou slyšet skotské dudy a Hammondovy varhany. „Diary of an Unknown Soldier“ slouží jako intro k následující písni „The Lost Battalion“, která byla vydána již v červnu jako první singl. Píseň pojednává o devíti rotách americké 77. pěší divize během bitvy první světové války v sektoru Meuse-Argonne. V této skladbě jsou místo bicích použity vojenské zbraně. Zvuk basového bubnu nahradil zvuk 12,7mm kulometu, místo rytmického bubnu je slyšet 9mm pistole a místo činel je použit zvuk bajonetu procházejícího lidským tělem. Druhou polovinu alba otevírá píseň „Rorke's Drift“, která vypráví o bitvě o Rorke's Drift z britsko-zulské války. „Rorke's Drift“ je rychlá píseň, ve které mají hlavní roli především kytary. Po „Rorke's Drift“ následuje titulní píseň alba o odporu švýcarské gardy během Sacco di Roma. Jedná se o pompézní, až muzikálovou píseň s mohutnými a ke konci výše zpívanými refrény. Osmou skladbou je třetí singl, „Shiroyama“, ve kterém jsou opět mohutně slyšet klávesy. „Shiroyama“ vypráví příběh bitvy o Širojamu, ve které z původních 500 samurajů zůstalo pouhých 40. Další píseň, svižně hraná „Hill 3234“, popisuje událost z roku 1988 při bitvě o kótu 3234. Předposlední píseň alba, „Winged Hussars“ pojednává o polských husarech a o bitvě u Vídně. Píseň je postavená na silných kytarových a klávesových riffech. Závěrečnou písní alba je „The Last Battle“, ve které se zpívá o bitvě o hrad Itter. V té bok po boku bojovali američtí vojáci a jednotka wehrmachtu proti jednotkám SS. Píseň je pozitivně laděná a jejím vrcholem je epický refrén.

Kritika.

Hned první týden po vydání se "The Last Stand" umístilo na první pozici ve švédské a ve finské hitparádě a na druhé pozici v německé hitparádě Media Control Charts. V belgickém žebříčku Ultratop album obsadilo čtvrté místo. Deska se také stala nejprodávanějším albem v Česku pro 34. týden v roce 2016 (22. srpna – 28. srpna). V březnu roku 2017 poté kapela za album převzala zlatou desku za více než 2 500 prodaných nosičů v Česku. Zlatou deskou byla nahrávka oceněna také ve Švédsku a v Polsku. "The Last Stand" se probojovalo též do první desítky světové hitparády, konkrétně obsadilo šesté místo.  Český redaktor David Havlena z rockového magazínu Spark nahrávku označil za nejpestřejší album dosavadní kariéry kapely. Zároveň ale připustil, že postrádá kompaktnost materiálu a že předchozí "Heroes" bylo rozhodně silnějším albem. V celkovém hodnocení redaktorů magazínu dostala nahrávka 4,26 bodů z 6 možných. Podle Michaela van Rijswijka se jedná o nejlepší desku, kterou Sabaton dosud nahráli. Tento editor nizozemského magazínu "Aardschok" zároveň vyzdvihl singl „The Lost Battalion“. Jiří Matýsek v recenzi pro hudební server musicserver.cz album ohodnotil sedmi hvězdičkami z deseti a označil ho jako „pořádnou porci výživného, široce přístupného metalu“. Také ale napsal, že se při poslechu „čas od času dostavuje neodbytný pocit předvídatelnosti“.

The Last Tour.

Hned na začátku ledna 2017 společně s předkapelami Accept a Twilight Force začalo evropské turné, které podle alba dostalo název "The Last Tour". Baskytarista Sundström před začátkem turné prohlásil, že se bude jednat o největší a nejlepší turné, které kapela dosud absolvovala. Turné, během něhož skupiny odehrály celkem 56 vystoupení ve 26 zemích, bylo zakončeno první den v dubnu ve švédském městě Luleå. Během této koncertní šňůry Sabaton vystoupili také ve vyprodané pražské Tipsport areně. Tento koncert s návštěvností 13 000 lidí byl největším sólovým vystoupením v dosavadní historii Sabaton. Na pódiu byla zároveň kapele předána zlatá deska za více než 2 500 prodaných nosičů v Česku.  Po turné v Evropě proběhla také koncertní šňůra v USA a v Kanadě. Sabaton na tomto turné vystupovali jako headliner poprvé od roku 2012 a jako předkapely s nimi jely skupiny Leave’s Eye’s a Battle Beast.

Album se umístilo na prvních příčkách v některých evropských hitparádách, mezi kterými byla také česká. Od ledna do dubna 2017 probíhalo evropské turné společně s kapelami Accept a Twilight Force. V dubnu a květnu 2017 proběhlo také headline turné v USA a Kanadě.

The Last Stand is the eighth studio album by Swedish power metal band Sabaton. It was released on 19 August 2016. It was produced by Peter Tägtgren in Abyss Studios. Like Sabaton's previous album Heroes, "The Last Stand" is a concept album and takes inspiration from "last stand" military battles. On 10 June 2016 the first single "The Lost Battalion" was released, followed by "Blood of Bannockburn" on 15 July and "Shiroyama" on 12 August. A lyric video for the title track was released on 25 January 2018.


Biografie.

Počátky kariéry.

Svou sólovou pěveckou kariéru započala v roce 1992, kdy začala vystupovat se svými skladbami televizních a rozhlasových pořadech. V roce 1993 a 1994 se neúspěšně zúčastnila rumunského národní kola s písněmi „Balerina” (1993) a „Doar amintiri” (1994). V roce 1996 se zúčastnila národního kola se sladbou „Undeva departe esti tu”, se kterou se umístila předposlední a obsadila 19. místo.  O dva roky zaujala šesté místo s písní „Europa” spolu s Laurou Stoicou, Danielou Vladescu, Luminitou Anghel, Mihaiem Alexandruem a Aurelianem Temisanem. V roce 1999 vyšlo její EP s názvem Cu tălpile goale. V lednu 2000 vydala své debutové studiové album s názvem Turqouise, ze kterého pochází promo singl „I Feel Good” (nahraný s Un-Q Sapro & Evrikou), který se nakonec umístil na posledním 13. místě ve finále národního kola do Eurovision Song Contest 2000.  V roce 2002 opět vystoupila finále národního kola s písní „I Do”, se kterým se umístila na pátém místě.

2003—04: Eurovision Song Contest.

V roce 2003 byla oceněna Ženou roku čtenáři časopisu Avantaje a tom samém roce její píseň „Lângă mine” (promující album stejného jména) obdrželo titul Píseň roku, který jí udělily vysílací společnosti Bucureşti a Actualitati Radio. Se stejným singlem zpěvačka vyhrála Festival v Mamai a také Festiwal Piosenki Miłosnej 2003.  V únoru 2003 se zúčastnila rumunského národního kola Euroviziune 2003, ve kterém prošla přes druhé semifinálové kolo a s písní „Don't Break My Heart” postoupila do finále, které se konalo dne 1. března. Před konáním národního výběru byla hlavní favoritkou na vítězství celého národního kola, ve kterém nakonec získala nejvyšší počet 24 bodů a obsadila první místo, čímž se stala reprezentantkou Rumunska na Eurovision Song Contest 2003. Ve finále, které se konalo dne 24. května, získala za své vystoupení celkem 73 bodů, což stačilo na 10. místo. Během písně byla doprovázena svými čtyřmi tanečníky.  V roce 2003 vydala první kompilační album s názvem Best of Nicola, kde se mimo jiné nacházel i eurovizní singl a také ostatní písně, se kterými se zúčastnila rumunských národních výběrů v minulých letech. V červnu následujícího roku se uskutečnila premiéra album De mă vei chema, na kterém se nachází mimo jiné i píseň „Don't Break My Heart”.

Od 2005: Thank You.

V roce 2005 získala dvě sošky (v kategorii Nejlepší popová píseň a Nejlepší zpěvačka) během slavnostního předávání cen MTV Romania Music Awards. V létě roku 2007 vydala singl „Dacă-i tarziu”, se kterým se umístila v národních žebříčcích. O rok později se zúčastnila finále rumunského národního kola s písní „Fairytale Story”, se kterým se nakonec vybojovala 7. místo. Singl byl předzvěstí dalšího studiového alba zpěvačky s názvem Thank You z roku 2009. Z desky pochází také promo singl „Leave No Heart Behind”, na kterém spolupracovala s Thomasem Nicholsem, a pilotní song, který napsala společně s Kordem. Od srpna 2014 pokračuje v umělecké spolupráci s Mihaiem Alexandru.

Soukromý život.

V roce 1990 se provdala za svého producenta Mihaia Alexandru. Pár se rozvedl v roce 2005, po patnácti letech manželství.

Nicoleta Alexandru, známá pod uměleckým jménem Nicola (* 5. listopad 1968 Bukurešť, Rumunská socialistická republika, dnes Rumunsko) je rumunská zpěvačka, která reprezentovala Rumunsko na Eurovision Song Contest 2003.

Nicoleta Alexandru (; born 5 November 1968), whose stage name is Nicola (), is a Romanian singer. She is best known for representing Romania at the 2003 Eurovision Song Contest.


Životopis.

Igor Ciel se narodil v Rožňavě, ale od dětství bydlel a studoval v Brezně. Na gymnáziu navštěvoval divadelní kroužek „Jano Chalupky“, kde se poprvé projevil jeho zájem o divadlo. V ochotnickém divadle působila jako herečka i jeho matka, která se mu v jeho divadelních začátcích snažila pomoci zdokonalit se.  Jeho zájem o divadlo přetrvával i nadále a tak si podal přihlášku na Vysokou školu múzických umění v Bratislavě na obor divadelní režie. Nebyl však přijat a tak začal studovat na Univerzitě Komenského divadelní vědu a estetiku. Po studiu podal přihlášku znovu na VŠMU, kde byl na druhý pokus už přijat.  Hereckou tvorbu ho učil Andrej Bagar a režii Josef Budský. Igor Ciel na sebe upozornil režií hry Herba Tanka "Tanková loď" v Divadle mladých na Dunajské ulici. Později po doporučení pedagogů odešel na moskevský Státní institut divadelního umění - GITIS. Po návratu v roce 1955 dokončil obor spolu s Pavlem Hasprou a Oto Kaťušou. Po škole byl na krátkou dobu rozhlasovým hlasatelem. S vlastní režií začínal v divadle ve Zvoleně (1955–1959) a později v Nitře (1960–1966). S výjimkou žilinského Divadla Petra Jilemnického hostoval Igor Ciel ve všech mimobratislavských souborech. Po odchodu z Nitry v roce 1966 nastoupil jako režisér do Československé televize (ČST) v Bratislavě do hlavní redakce literárně-dramatického vysílání, kde se věnoval zejména přípravě adaptací slovenských, ale i světových autorů. Patřil k tvůrcům slavných a divácky oblíbených „bratislavských pondělků“. Ve svých dílech spolupracoval s významnými slovenskými herci a herečkami, jako například Vlado Müller, Jozef Kroner, Štefan Kvietik, Ladislav Chudík, Karol Machata, Michal Dočolomanský, Jozef Adamovič, Božidara Turzonovová, Zdena Studenková, Emília Vášáryová, Zdena Gruberová, Magda Paveleková, Kamila Magálová atd.  Igor Ciel je také znám tím, že pracoval téměř stále se stejným štábem. Jeho hlavním kameramanem byl Marián Minárik, hlavním kostymérem Milan Čorba, výtvarníkem Ladislav Hupka, hudebním skladatelem Jaromír Dlouhý a střihačem Ladislav Halama. Natočil více než sto čtyřicet titulů, kromě televizních filmů i seriály, inscenace i několik dokumentárních filmů. Do paměti diváků se však nejvíce zapsaly jeho seriály: "Parížsky mohykáni", "Vivat Beňovský!" (1975), "Louis Pasteur" (1977), "Barbora Rösellová" (1979). Igor Ciel byl i dlouholetým pedagogem na VŠMU. Na Divadelní fakultě působil od roku 1962, poté co byla na fakultě otevřena v roce 1974 Katedra televizní režie, stal se jejím vedoucím. Ve školním roce 1985/86 došlo k další změně a ústav se přetransformoval na Katedru filmové a televizní režie a Igora Ciela nahradil na postu vedoucího Stanislav Párnický. Ciel v roce 1981 na škole obhájil vědecko-pedagogický titul docent a koncem roku 1989 byl jmenován profesorem. V roce 1990 stál při formování Filmové a televizní fakulty VŠMU, kde začínal jako jediný profesor a několik let byl i její proděkanem. V 90. letech 20. století také působil v radě Slovenské televize a v roce 1993 byl i jejím předsedou. Na přelomu dvacátého a jednadvacátého století vyučoval i V Banské Bystrici na Akademii umění (1998–2003). Igor Ciel byl nejen režisérem a pedagogem, ale také hercem. Debutoval v roce 1958 v hraném filmu "Posledný návrat" v režii Františka Kudláčka. Později se také objevil ve několika divadelních hrách, jako například "Rómeo a Júlia", "Výstrel nik nepočul", "Majitelia kľúčov".  Od roku 1956 byl ženatý s herečkou Alžbětou Poláčkovou, se kterou později i spolupracoval v některých divadelních hrách jako například "Dom pani Bernardy", "Nepriatelia", "Hosť", ale také v některých televizních filmech jako "Nenávisť", "Oceliari", "Toreador". Mají spolu dvě děti, Hanu a Martina. S Hanou, která studovala dramaturgii a scenáristiku na FAMU, také spolupracoval na tvorbě několika televizních filmů, jako například "Magma", "Predohra", "Aj tak zajtra umriem". Syn Martin vystudoval filmovou a divadelní vědu na VŠMU v Bratislavě, kde dnes působí jako docent na Katedře audiovizuálních studií. Se svým otcem pomáhal v televizním filmu Stanislava Párnického z roku 2000, "Ticho po búrke".  Igor Ciel podlehl těžké nemoci 4. července 2010.

Charakteristika tvorby.

V 60. letech 20. století převládala v jeho tvorbě zejména televizní inscenace, v 70. letech jsou to seriály, v 80. letech televizní filmy a v 90. letech se dostaly do popředí opět televizní inscenace. V jeho tvorbě převládají psychologická a sociální dramata, jako např. "Jubelové deti" (1980), "Lúčenie" (1988), komedie, jako "Manželstvo na inzerát" (1980), či "Transplantácia slepého čreva" (1983), detektivky jako "Morská záhada" (1969), "Zabijak" (1972), "Dvojhlavý orol" (1969), "Vivat Beňovský!" (1975), "Barbora Rösellová" (1979). Do jeho tvorby spadají však i filmy o druhé světové válce, jako například "Hra bez lásky" (1962), "Siedmy zradníci" (1971), "Podivné okolnosti" (1982). Charakteristické jsou pro něj adaptace děl i slovenských i zahraničních autorů a pohrávání si s jednotlivými adaptačními posuny. Natočil několik filmů z maďarskou tematikou, podle předloh maďarských spisovatelů, např. "Ossa Sepia" (1982), "Vinníkove spomienky" (1983) a dva filmy natočil i přímo v Maďarsku - "A tévedés joga/Právo na omyl" (1982) a "Szonatina egy páváért/ Sonatína pre páva" (1990). Jeho filmy jsou vypravovány většinou lineárně, případně s občasným využitím retrospektivy. Nepracoval příliš se symbolikou, ani metaforami, ale přesto lze v některých dílech cítit snahu o určitý filozofický přesah nebo také snahu o společenskou reflexi podanou satirickým způsobem, jako například v jeho starších divadelních hrách z 50. let "Začalo sa v múzeu? (Veselé kádrovanie)" (1956), či "Nepokojná mladosť" (1957).

Igor Ciel (13. dubna 1931, Rožňava – 4. července 2010, Bratislava) byl slovenský divadelní a televizní režisér, scenárista, herec a vysokoškolský pedagog.

Igor Ciel (April 13, 1931, Rožňava – July 4, 2010, Bratislava) was a Slovakian movie and theatre play director, screenwriter, actor and pedagogue.


Dějiny.

Někdy koncem 11. století vznikla na písečné výspě malá tvrz a kolem ní vesnice, dnešní Ostrolenka. Nejstarší dokument, který mluví o Ostrolence jako o městě, pochází z roku 1373. Autorem listiny je mazovský vévoda Siemowit III. V roce 1526 se město stalo královským, přesněji připadlo královně Boně. Od té doby začal rychlý hospodářský rozvoj města a o těchto letech se dnes hovoří jako o „zlatém věku Ostrolenky“.  Rozvoj však přerušily náboženské boje třicetileté války, především invaze Švédů a související epidemie. Na konci třicetileté války bylo město téměř úplné zničené. Na počátku osmnáctého století, za severní války, město znovu stálo na pokraji úplného zániku. K oživení došlo na konci osmnáctého století, když začali přicházet osadníci do přilehlého Zeleného lesa ("Puszcza Ziełona") a městu byly potvrzeny některé řemeslnické výsady. Významným mezníkem byla stavba kláštera bernardinů (františkánů), který je dnes jednou z nejkrásnějších památek regionu.  Po dělení Polska se město ocitlo pod pruskou správou. Na začátku roku 1807 zvítězil Napoleon u Ostrolenky nad ruskými vojsky, proto je název města vytesán i na Vítězném oblouku v Paříži. Ostrolenka byla rovněž svědkem jedné z největších a nejkrvavějších bitev Listopadového povstání. 26. května 1831 se zde střetla vojska polských vzbouřenců pod velením Jana Skrzyneckiho a carská vojska pod vedením polního maršála Ivana Ivanoviče Dibiče. Zvláštní odvahu prokázali vojáci 4. pluku pěchoty vedení podplukovníkem Józefem Bémem, po němž se dnes jmenuje hlavní náměstí Ostrolenky.  Rozvoj nastal mezi dvěma světovými válkami, kdy byla přestavěna radnice, postaveny lázně, kino, čtyři nové základní školy a škola pro řemeslníky. 8. září 1939 město obsadili Němci. Během okupace zabili asi 1000 obyvatel města, mezi nimi hodně učitelů, kteří tvořili páteř zdejších odbojových skupin. Ostrolenka byla osvobozena 6. září 1944. V 50. letech byla postavena elektrárna a závody na výrobu buničiny a papíru, v 70. letech pak vápenka, masokombinát, mlékárna, nemocnice, autobusové nádraží, kulturní centrum a městský stadion.  Dnes má město sedm základních škol, pět středních škol, vysokou školu veřejné správy a pobočky některých univerzit. Mezi největší podniky patří společnost Stora Enso, přední polský výrobce celulózy, obalového papíru a lepenky. Firma Xella Polska vyrábí stavební materiál. Od roku 2007 podporuje ekonomcký rozvoj v Ostrolence a okolí zvláštní ekonomická zóna o rozloze 86 hektarů

Ostrolenka () je město v Polsku, šesté největší město Mazovského vojvodství. Leží na řece Narew, asi 100 km severovýchodně od Varšavy. K roku 2014 v něm žilo 52 792 obyvatel.

Ostrołęka is a city in northeastern Poland on the Narew river, about northeast of Warsaw, with a population of 52,792 (2014) and an area of 33,46 km (12,92 sq. mls). The town is situated in the Masovian Voivodeship (since 1999), and it is the former capital of the Ostrołęka Voivodeship (1975–1998). Ostrołęka is currently the capital of both Ostrołęka County and Ostrołęka City County. Until the late 1980s, Ostrołęka used to be a local railroad junction, with four lines stemming from Ostrołęka railway station: eastwards to Łapy and Białystok, southwestwards to Tłuszcz and Warsaw, northwards to Wielbark and Olsztyn, and southwards to Małkinia.