Život.

Pocházel ze staré české šlechtické rodiny Kolowratů. Narodil se jako dvanácté ze čtrnácti dětí Prokopu hraběti Krakowskému z Kolowrat (1718-1774) a jeho druhé manželce hraběnce Marii Anně Markétě, roz. Ogilvy (1725-1810). Po studiích na pražském jezuitském gymnáziu studoval teologii v Praze a 7. dubna 1775 přijal nižší svěcení. V letech 1776–1781 studoval teologii v Římě, kde získal kněžské svěcení i doktorát z teologie.  Celý život se věnoval duchovní dráze, které byl rodiči předurčen. Zemřel 28. března 1833 v Praze a byl pohřben do hrobky staré arcibiskupské (Pernštejnské, Kinských) kaple v katedrále sv. Víta, Václava a Vojtěcha v Praze.

Duchovní kariéra.

Roku 1783 se stal proboštem kroměřížské kapituly, ale již roku 1786 byl přijat za sídelního kanovníka olomouckého (nesídelním byl již od roku 1785, znovu se jím stal po jmenování biskupem královéhradeckým). Arcibiskup Colloredo jej ustanovil generálním vikářem arcidiecéze, roku 1800 direktorem kněžského semináře v Olomouci.

Pomocný biskup olomoucký.

Dne 1. března 1801 byl papežem Piem VII. jmenován titulárním biskupem sareptským a téhož roku byl i konsekrován svým metropolitou v katedrále sv. Václava. Stal se sufragánem 1. olomouckého arcibiskupa Antonína Theodora Colloredo-Waldsee (1777–1811). Císař František I. jmenoval biskupa Kolowrata i skutečným císařským tajným radou.

Biskup královéhradecký.

Císař František I. jej 6. ledna 1812 jmenoval biskupem královéhradeckým (papežem potvrzen až 1815). Jako biskup rozhodl roku 1816, aby se přednášky z českého jazyka a literatury staly na královéhradeckém semináři povinnými pro všechny čtyři ročníky studia a byla pro ně zřízena profesura. V roce 1830 se jeho přispěním královéhradecký kněžský seminář osamostatnil. Že měl k Hradci Králové vřelý vztah, nasvědčuje i fakt, že biskupské knihovně odkázal 332 děl v 795 svazcích.

Arcibiskup pražský.

Po smrti arcibiskupa Václava Leopolda Chlumčanského z Přestavlk a z Chlumčan byl 31. srpna 1830 jmenován císařem Františkem I. jeho nástupcem ve funkci pražského arcibiskupa, k jeho intronizaci došlo v katedrále sv. Víta dne 17. dubna 1831. Arcidiecézi z důvodu těžkých nemocí spravoval prostřednictvím pomocného biskupa pražského Františka de Paula Pištěka.  Kolowratův episkopát byl poznamenán rozsáhlými epidemiemi cholery, které zasáhly celé území Čech. Tehdy byla řada klášterů proměněna v provizorní nemocnice a pražské arcibiskupství organizovalo účinnou pomoc postiženým, a to zejména v roce 1831.

Alois Josef Jáchym Ignác František z Pauly Michal Alexander Sauli Josef Kalasanský Sebastian Kajetán Antonín Paduánský hrabě Krakowský z Kolowrat, svobodný pán z Újezda (21. ledna 1759 Praha – 28. března 1833 Praha) byl příslušník krakowské větve šlechtického rodu Kolowratů, římskokatolický duchovní, kanovník a prelát olomoucké kapituly, olomoucký světící biskup, později 16. biskup královéhradecký a 24. arcibiskup pražský.

Alois Josef hrabě Krakovský z Kolovrat or Krakowský z Kolowrat () (21 January 1759 – 28 March 1833) was the Roman Catholic archbishop of Prague from 1831 to 1833.


Životopis.

Před vraždami.

Narodil se v chudé části Lincolnu do rodiny tesaře a servírky. Ve škole byl šikanován a sám tak trávil přestávky často na chodbě před třídou. Později chodil do posilovny a začal se mstít na těch, kteří se mu dřív smáli. Jednou např. bezdůvodně kopl fyzicky slabého spolužáka do břicha, začal ho mlátit kladivem a házel s ním o tabuli. Rapidně se zhoršil jeho prospěch ve škole.  V pubertě si Starkweather oblíbil herce Jamese Deana a začal se podobně upravovat. V roce 1956 se seznámil s Caril Ann Fugateovou, do které se zamiloval. Odešel ze školy a začal pracovat jako popelář, aby se s ní mohl vidět každý den před školou.  Později si našel podnájem, protože ho však neuměl splácet, musel brzy odejít. Nocoval často ve svém autě, kde četl akční komiksy, které ho prý později inspirovaly k vraždám.

Vraždy.

Dne 30. listopadu 1957 přijel Starkweather na místní benzínovou pumpu, kde hodlal zakoupit pro svou přítelkyni Caril Ann Fugateovou dárek k vánocům. Nicméně zjistil, že na něj nemá peníze a tak žádal obsluhu, mladičkého Roberta Colverta o možnost koupě dárku na splátky. Colvertovo odmítnutí jej rozzuřilo a tak se během noci ještě několikrát vrátil pod záminkou koupěl drobných předmětů (žvýkačky, cigarety) až nakonec vzal svou brokovnici a přinutil Colverta, aby mu dal z pokladny 100 dolarů. Poté požadoval číselnou kombinaci k trezoru. Tu však pracovník pumpy Colvert neznal. Starkweather ho vzal do auta, odvezl ho na opuštěné místo a zastřelil ho jednou ranou do hlavy. Poté se přiznal své dívce Fugateové, ta mu však neuvěřila.  Dne 21. ledna 1958 přijel Starkweather na návštěvu k dívčiným rodičům. Její nevlastní otec Marion Bartlett ho však neměl v lásce a velmi zuřivě se pohádali. Starkweather po hádce střelil Bartletta do hlavy. Carilina matka Velda i její nevlastní sestra Betty Jean začali křičet a tak matku střelil do obličeje a její nevlastní sestru, 2,5 roku starou Betty Jean bodl do krku a umlátil pažbou pušky. Těla pak ukryl různě za domem. U výslechu Starkweather uvedl, že Caril Ann byla u všech vražd a u bití své nevlastní sestry dokonce vydatně pomáhala. Ta to však popřela s tím, že když přišla domů, Starkweather jí hrozil zbraní a její rodina byla jeho rukojmí. Soud však shledal její verzi za nevěrohodnou. V domě poté pobyli Starkweather a Fugateová několik dní.  Poté odjeli do sousedního města Benda, kde se uchýlili na farmu rodinného přítele Augusta Meyera. Starkweather ho střelil do hlavy (později uvedl, že si na něho Meyer už nepamatoval a vytáhl zbraň). Museli na farmě chvíli zůstat, protože se jim porouchalo auto.  Nakonec šli stopovat. Zastavilo jim auto Roberta Jensena a Carol Kingové. Starkweather je po chvilce přinutil, aby zahnuli k domu, kde je odvedl do sklepa a zastřelil. Starkweather prý chtěl nechat Kingovou žít, ale Caril Ann se rozčílila a zastřelila ji sama a poté ji pobodala v oblasti genitálií. Vzali si jejich auto a pokračovali v cestě.  Poté se rozhodli, že uprchnou z Nebrasky, ale kvůli Starkweatherově rýmě se museli vrátit do Lincolnu. Přijeli do bohaté čtvrti, kde si vyhlédli dům místního průmyslníka. V domě nalezli průmyslníkovu manželku a její služku, které ubodali. Poté Starkweather zastřelil i průmyslníka, který se vrátil domů. Vzali si jejich peníze a auto, se kterým měli v úmyslu odjet do Wyomingu.  Nakonec se Starkweather rozhodl zbavit průmyslníkova auta a vzal si auto Merla Collisona, kterého zastřelil. Ke Starkweatherově smůle ho viděl zástupce šerifa, který se k nim vydal. Starkweather stačil naskočil do auta a ujet, jeho dívka Caril Ann však byla zatčena. Po hodině zběsilé honičky byl Starkweather zraněn a nakonec se vzdal. Jeho řádění trvalo tři měsíce.

Smrt.

Charles Starkweather se přiznal ke všem jedenácti vraždám a byl odsouzen k trestu smrti. Poprava se konala 25. června 1959 na elektrickém křesle. Jeho poslední slova byla: ""Mrtví lidé jsou si všichni rovni"". Caril Ann Fugate byla odsouzena na doživotí. V roce 1976 však byla podmínečně propuštěna.

Charles Starkweather v kultuře.

Norská aggrotech kapela Combichrist jmenuje ve své písni „God Bless“ (česky „Bůh žehnej“) celou řadu sériových vrahů a teroristů, mezi nimi je i Charles Starkweather. Případ inspiroval film Badlands – Zapadákov z roku 1973. Přestože je děj značně upraven, film vcelku věrně zachycuje psychologii vrahů a jejich zločiny. Filmu obsahuje i prohlášení autorů, že nemá se skutečností nic společného.

Charles Raymond Starkweather (24. listopadu 1938, Lincoln, Nebraska, USA – 25. června 1959 tamtéž) byl americký sériový vrah působící v Nebrasce.

Charles Raymond "Charlie" Starkweather (November 24, 1938 – June 25, 1959) was an American spree killer who murdered eleven people in Nebraska and Wyoming between December 1957 and January 1958, when he was 19 years old. He killed ten of his victims between January 21 and January 29, 1958, the date of his arrest. During his spree in 1958, Starkweather was accompanied by his 14-year-old girlfriend, Caril Ann Fugate.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 351 metrů v zemědělsky využívané pahorkatině Šefela, nedaleko od západního okraje zalesněných svahů Judských hor, v údolí potoku Nachal ha-Ela, do kterého severně od vesnice přitékají z bočního údolí i vádí Nachal Eciona a Nachal Sansan.  Obec se nachází 38 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 50 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 25 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 8 kilometrů jižně od Bejt Šemeš. Neve Micha'el obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Mošav je situován 2 kilometry od Zelené linie, která odděluje Izrael v jeho mezinárodně uznávaných hranicích od území Západního břehu Jordánu. Počátkem 21. století byly přilehlé arabské (palestinské) oblastí Západního břehu od Izraele odděleny pomocí bezpečnostní bariéry. Za Zelenou linií se ale v přilehlé části Západního břehu nachází i kompaktní blok židovských osad Guš Ecion včetně velkého města Bejtar Ilit.  Neve Micha'el je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 367.

Dějiny.

Neve Micha'el byl založen v roce 1958. Novověké židovské osidlování tohoto regionu začalo po válce za nezávislost tedy po roce 1948, kdy Jeruzalémský koridor ovládla izraelská armáda a kdy došlo k vysídlení většiny zdejší arabské populace.  Mošav byl zřízen 29. července 1958. Jeho zakladateli byla skupina Židů z Íránu a Kurdistánu. Původně zde vznikly těsně vedle sebe dvě vesnice: kromě Neve Micha'el ještě Roglit (: רוֹגְלִית). Později byly sloučeny do jedné administrativní obce. Neve Micha'el byl zpočátku koncipován jako středisková obec pro okolní zemědělské vesnice, ale potřeba existence takového centra kvůli založení několika jiných měst v okolním regionu pominula.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Neve Micha'el Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství). Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě mírně rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 619 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 4,7 %.

Neve Micha'el ( נְוֵה מִיכָאֵל, doslova „"Micha'elova oáza"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Newe Mikha'el) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Jeruzalémském distriktu, v Oblastní radě Mate Jehuda.

Neve Michael (, "lit." Michael's Haven) also known as Roglit, is a moshav in central Israel. Located in the Adullam region and built upon an eminence in the far south-east end of the Elah Valley, close to where the historic fight between David and Goliath took place, it falls under the jurisdiction of Mateh Yehuda Regional Council. In it had a population of.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 289 metrů na pomezí zemědělsky využívané pahorkatiny Šefela a západního okraje zalesněných svahů Judských hor. Severně od obce terén spadá do údolí potoku Nachal ha-Ela. Jižním směrem leží rozsáhlý lesní komplex.  Obec se nachází 32 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 47 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 30 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 10 kilometrů jihozápadně od Bejt Šemeš. Giv'at Ješa'jahu obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Mošav je situován 6 kilometrů od Zelené linie, která odděluje Izrael v jeho mezinárodně uznávaných hranicích od území Západního břehu Jordánu. Počátkem 21. století byly přilehlé arabské (palestinské) oblasti Západního břehu od Izraele odděleny pomocí bezpečnostní bariéry.  Giv'at Ješa'jahu je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 38, ze které tu k východu odbočuje lokální silnice číslo 3544.

Dějiny.

Giv'at Ješa'jahu byl založen v roce 1958. Novověké židovské osidlování tohoto regionu začalo po válce za nezávislost tedy po roce 1948, kdy Jeruzalémský koridor ovládla izraelská armáda a kdy došlo k vysídlení většiny zdejší arabské populace. V bezprostředním okolí nynějšího mošavu se ale do té doby nerozkládalo arabské osídlení. Šlo o téměř neobydlenou kopcovitou krajinu.  Po vzniku státu Izrael byl tento region plánovitě osidlován v rámci bloku Chevel Adulam. Ke zřízení vesnice došlo 21. dubna 1958. Pojmenována byla podle vědce Ješa'jahu Presse (1874–1955). Zakladateli osady byla skupina židovských přistěhovalců z Maďarska. Na vzniku osady se podíleli členové mládežnického hnutí ha-No'ar ha-cijoni. Na přelomu 20. a 21. století prošla vesnice stavebním rozšířením.  Do roku 1967 šlo o hraniční osadu. V říjnu 1965 zde skupina arabských ozbrojenců napojených na hnutí Fatah provedla sabotážní akci, při které vyhodila do povětří jeden zdejší dům.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Giv'at Ješa'jahu Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 771 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 1,2 %.

Giv'at Ješa'jahu ( גִּבְעַת יְשַׁעְיָהוּ, doslova „"Ješa'jahův vrch"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Giv'at Yesha'yahu) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Jeruzalémském distriktu, v Oblastní radě Mate Jehuda.

Givat Yeshayahu (, "lit." Yeshayahu Hill) is a moshav in central Israel. Located in the Valley of Elah around ten kilometres south of Beit Shemesh, it falls under the jurisdiction of Mateh Yehuda Regional Council. In it had a population of.


Zpochybňovaný výstup na Čo Oju.

Hinkes mnohdy nebývá uváděn v seznamu lidí, kteří dobyli všech 14 osmitisícovek, protože jeho výstup na šestou nejvyšší horu světa Čo Oju bývá zpochybňován. Hinkes tento výstup uskutečnil se skupinou L'Espirit D'Equipe, jejímž členem byl i Josef Rakoncaj, který výstup popisuje v knize "Na hrotech zeměkoule" (spoluautor Miloš Jasanský, vydal Magnet-Press, 1993. Rakoncaj uvádí, že všech sedm horolezců (Alan Hinkes, Josef Rakoncaj, Benoît Chamoux, Yves Detry, Fred Valet, Mauro Rossi a Pierre Royer) stanulo na vrcholu. Hinkes prý na tom byl velmi špatně a museli ho doslova donutit se doplazit až na vrchol. Ale podle Rakoncaje Hinkes na vrcholu jako první brit Čo Oju byl. Žádal prý Rakoncaje, aby ho vyfotografoval s fotkou své dcery. A Rakoncaj uvádí také vrcholovou fotografii, na níž je všech sedm lezců pohromadě. Tato fotografie se dobře shoduje s ostatními vrcholovými fotografiemi z této hory. Rozhodně nevypadá tak, že by byla pořízena na hřebeni, ať už co do okolí tak ani do reakcí lezců. Všichni na ní vypadají uvolněně a šťastně.  Některé zdroje uvádějí (podle Detry a Valet), že lezci došli pouze na hřeben a odtud se vrátili pro špatné počasí. Hinkes naopak tvrdí, že ještě hodinu pátral v mlze, aby se ujisttil, že byl opravdu na vrcholu.  Je zvláštní, že je zpochybňován výstup pouze u Hinkese, ale ne už u Chamouxe nebo Rakoncaje, kteří byli na vrcholu spolu s ním. U nich je výstup uváděn jako platný a nezpochybňovaný. Rakoncajova verze o tom, že všech sedm mužů bylo na vrcholu je tedy pravděpodopně věrohodnější než verze, která říká, že se Hinkes (a tím pádem i ostatní) na vrchol nedostal.  Zdeněk Hrubý ve 4. dílu seriálu České televize "České himálajské dobrodružství" komentuje výstup na Čo Oju následovně: „... vylezete stěnu a pak je dlouhá pláň... na vršek, která z pohledu... užití si výstupu nemá žádný smysl, protože je to daleko a vůbec nestoupáte. Takže otázka je, kolik z těch registrovaných výstupů je skutečně na ten vršek – na ten poslední dvoumetrový sněhový hrb, z něhož teprve vidíte Everest a podle toho poznáte, že jste na vršku – a kolik skončilo na tom prvním výrazném předvrcholu...“  Pro dokreslení marginálnosti celého problému je vhodné uvést, že po výborné aklimatizaci z Čo Oju za dalších 12 dní všichni členové L'Espirit D'Equipe stanuli na vrcholu Šiša Pangmy, přičemž vykonali prvovýstup severní stěnou.

Alan Hinkes (* 26. dubna 1954) je britský horolezec. Jako patnáctý muž a první brit dokázal vystoupit na všech 14 hor vyšších než 8000 metrů. Některé zdroje však zpochybňují jeho výstup na Čo Oju v roce 1990. Narodil se ve městě Northallerton v hrabství Severní Yorkshire v anglii. Bylo mu uděleno čestné členství na univerzitě v Sunderlandu v roce 1999 a o osm let později získal čestný doktorát na univerzitě v Yorku. Jeho první osmitisícovkou se stala roku 1987 Šiša Pangma na kterou vystoupil novou trasou. O rok později zdolal Manáslu jako člen francouzské organizace L'Espirit D'Equipe, vedené Benoîtem Chamouxem a která měla za cíl zdolání všech 14 osmitisícovek. Hinkes byl do této organizace přijat po odchodu Steva Boyera, jediného britského člena. V roce 1990 následoval slavný, kontroverzní a zpochybňovaný první britský výstup na Čo Oju. O 4 roky později pak K2 a o další rok později nejvyšší hora světa Mount Everest, na které točil dokumentární film "Summit Fever" a oba Gašerbrumy. V roce 2005 zdolal svůj poslední osmitisícový vrchol, třetí nejvyšší horu světa Kančendžengu. Prvním pokusu o výstup na tuto horu podnikl již v roce 2000, ale musel výstup pro špatné počasí vzdát a při sestupu si zlomil ruku.

Alan Hinkes OBE (born 26 April 1954) is an English Himalayan high-altitude mountaineer from Northallerton in North Yorkshire. He is the first and remains the only, British mountaineer to claim all 14 Himalayan eight-thousanders (mountains above 8,000m in height), which he did on 30 May 2005.


Obsah.

Místem děje celého TV seriálu i navazujících knih je kosmická loď Enterprise cestující vesmírem v 24.století. Na její palubě žije tisíc lidí. Kapitánem lodi je Jean-Luc Picard, pomáhají mu na velitelském můstku první důstojník William Riker, android Dat, lodní poradkyně Deanna Troi, slepý poručík šéfinženýr Georgi La Forge, šéf bezpečnosti Worf z Klingonu.  Enterprise se při přesunu k nejbližší hvězdné základně v souhvězdí Orionu setká s neznámou kosmickou lodí bez posádky. Její automatické systémy však fungují, spouští destrukční programy. Výsadkový tým vedený Rikerem se musí vrátit, ale když nebezpečí pomine, průzkum neznámé lodě obnoví. Dat a La Forge jsou nechtěně přeneseni z lodi mnoho světelných let na cizí vesmírnou stanici, obíhající Zemi podobnou planetu. Planeta je sice zdánlivě beze zbraní na nízké technické úrovni (oproti Zemi té doby), ovšem vrcholí zde vnitřní konflikt mezi skupinami. Kdysi zde cizí vyspělá civilizace Stavitelů zanechala technické vynálezy i vesmírnou stanici a pro zfanatizované vládce vedené Šar-Lonem se stali polobohy. Udělali z planety nesvobodné místo bez zbraní, pro jiné vězení bez možnosti pokroku a vybudovali proto organizaci Strážci míru. Proti ní vznikne podzemní hnutí. Po příchodu pozemšťanů se všichni domnívají, že i oni jsou polobohy. Výsadek z Enterprise (která časem své ztracené druhy našla) váhá, na kterou stranu konfliktu se připojit. Nakonec si na boha od Stavitelů zahraje hrozivý Worf a svým výstupem konfliktní situaci hrozící celoplanetární válkou uklidní, znepřátelené skupiny se smíří a Enterprise odlétá zpět.

České vydání knihy.

Do češtiny knihu přeložil Oldřich Vaněček v roce 2000 podle vydání z roku 1991 a vydalo ji nakladatelství Laser-books s.r.o z Plzně téhož roku. Je očíslována č.2, velikost publikace i grafická úprava jsou shodné u celé číslované řady Laseru. Drobná knížka má 212 stran vč.reklam a je opatřena barevnou obálkou s portréty Worfa, Pikarda a Deanny Troi.

Strážci míru je český název knihy, kterou napsal roku 1988 americký spisovatel Gene DeWeese. Patří do série knih o fiktivním světu Star Trek, navazuje na TV seriál, žánrově je tedy literaturou sci-fi. V anglickém originále se kniha jmenuje "The Peacekeepers" a vydána byla poprvé v USA roku 1988. Není zařazena do kánonu Star Treku.

The Peacekeepers is a 1988 "" novel by Gene DeWeese. It is set at an undetermined point during the series' first season, prior to Tasha Yar's death in the episode "Skin of Evil".


Jazz.

Newyorská jazzová scéna během 2. světové války byla proslavená svými jam sessiony po zavírací hodině. Jednou z nejslavnějších byl pravidelný „after-hours“ jam v Minton's Playhouse v New York City, který fungoval od roku 1940 až do počátku 50. let. Jam sessiony v Minton's byly úrodným místem setkání a také půdou, na které se prosadili jak zavedení sólisté jako Ben Webster a Lester Young, a mladší jazzoví muzikanti, kteří se brzy měli stát vedoucími exponenty hnutí bebop, včetně Theloniouse Monka (pianista v Minton's house), Charlieho Parkera a Dizzyho Gillespieho. Jamy v Minton's byly legendární svými vysoce soutěživými „cutting contesty" (soutěž „kdo s koho“), při kterých se sólisté snažili udržet se s domácí kapelou a překonat jeden druhého ve schopnosti improvizace.

Rock.

Jak se instrumentální dovednosti popových a rockových muzikantů zlepšovaly v šedesátých a na počátku sedmdesátých let, stalo se jamování na pódiu také pravidelným rysem rockové hudby; kapely jako Pink Floyd, Cream, The Jimi Hendrix Experience, Deep Purple, The Grateful Dead, Led Zeppelin, Santana a Allman Brothers Band zařazovali živou improvizaci klidně i v délce nad patnáct minut.  Některé znamenité nahrané jamy v oblasti rocku:

Jam bandy.

Poslední dobou se jam band stal vlastním svébytným žánrem; ve stopách tvůrců jam bandu, Grateful Dead, představení skupin včetně Phish, moe., Umphreys Mcgee, a Widespread Panic obsahují výživné improvizační sessiony. Další kapely, jako Red Hot Chili Peppers také pravidelně zařazují živé jam sessiony. Progresivní rockové kapely Coheed and Cambria často končí svá show jam sessionem na motivy jejich songu „The Final Cut“ s různými nástroji.

Bluegrass.

Bluegrassová hudba také zahrnuje jamy do své tradice. Bluegrassové jamy se „dějí“ na parkovištích a v kempech bluegrassových festivalů, v obchodech s hudebninami, barech a restauracích a na pódiích. Bluegrassové jamy bývají rozděleny podle úrovní hráčských dovedností. Pomalé jamy (slow jams) pro začátečníky jsou vstupní branou. Otevřené bluegrassové jamy (open bluegrass jams) jsou otevřeny všem příchozím, avšak od hráčů na otevřeném jamu se očekává určitá úroveň dovedností. Schopnost slyšet pořadí akordů a dodržovat rytmus jsou základními předpoklady; schopnost hrát improvizovaná sóla, která obsahují alespoň náznak melodie, jsou žádoucí. Jamy, které vyžadují pokročilou muzikální dovednost jsou obecně soukromé (uzavřené), je potřeba pozvánky.

Jam session je hudební činnost, kdy muzikanti hrají (tj. „jamují“) pomocí improvizace, bez náležité přípravy nebo předem definované aranže. Jam sessiony se často využívají pro účely tvorby nového materiálu, nalezení vhodných aranží, anebo jednoduše jako sociální setkání anebo společné procvičení. Jam sessiony mohou být založeny na existujících písních nebo skladbách, mohou být volně založeny na dohodnutých akordových postupech anebo schématu navržených jedním z účastníků, anebo mohou být naprosto improvizační. Jam sessiony jsou různého druhu, od velmi volných setkání amatérů až po sofistikované improvizované nahrávací sessiony, jejichž cílem je po editaci vydání v určité formě pro veřejnost.

A jam session is a relatively informal musical event, process, or activity where musicians, typically instrumentalists, play improvised solos and vamp on tunes, songs and chord progressions. To "jam" is to improvise music without extensive preparation or predefined arrangements, except for when the group is playing well-known jazz standards or covers of existing popular songs. Original jam sessions, also 'free flow sessions', are often used by musicians to develop new material (music) and find suitable arrangements. Both styles can be used simply as a social gathering and communal practice session. Jam sessions may be based upon existing songs or forms, may be loosely based on an agreed chord progression or chart suggested by one participant, or may be wholly improvisational. Jam sessions can range from very loose gatherings of amateurs to evenings where a jam session coordinator or host acts as a "gatekeeper" to ensure that only appropriate-level performers take the stage, to sophisticated improvised recording sessions by professionals which are intended to be broadcast live on radio or TV or edited and released to the public.


Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

Španělsko - Nový Zéland 117:54 (56:29)  2. června 1994  2. června 1994  3. června 1994  3. června 1994  4. června 1994  4. června 1994

Skupina B.

Kuba - Francie 71:68 (39:42)  2. června 1994  2. června 1994  3. června 1994  3. června 1994  4. června 1994  4. června 1994

Skupina C.

Slovensko - Polsko 94:52 (47:27)  2. června 1994  2. června 1994  3. června 1994  3. června 1994  4. června 1994  4. června 1994

Skupina D.

Austrálie - Japonsko 60:58 (32:34)  2. června 1994  2. června 1994  3. června 1994  3. června 1994  4. června 1994  4. června 1994

Čtvrtfinále.

Skupina A.

USA - Austrálie 88:70 (41:35)  7. června 1994  7. června 1994  8. června 1994  8. června 1994  9. června 1994  9. června 1994

Skupina B.

Brazílie - Kuba 111:91 (61:48)  7. června 1994  7. června 1994  8. června 1994  8. června 1994  9. června 1994  9. června 1994

Semifinále.

Brazílie - USA 110:107 (57:54)  11. června 1994  11. června 1994

Finále.

Brazílie - Čína 96:87 (51:42)  12. června 1994

O 3. místo.

USA - Austrálie 100:95 (48:53)  12. června 1994

O 5. - 8. místo.

Slovensko - Španělsko 90:69 (42:28)  11. června 1994  11. června 1994

O 5. místo.

Slovensko - Kuba 92:81 (47:43)  12. června 1994

O 7. místo.

Kanada - Španělsko 70:65 (39:34)  12. června 1994

O 9. - 16. místo.

Skupina A.

Japonsko - Jižní Korea 83:63 (41:31)  7. června 1994  7. června 1994  8. června 1994  8. června 1994  9. června 1994  9. června 1994

Skupina B.

Francie - Tchaj-wan 89:68 (42:37)  7. června 1994  7. června 1994  8. června 1994  8. června 1994  9. června 1994  9. června 1994

O 9. - 12. místo.

Francie - Japonsko 82:81 (43:53, 75:75)  11. června 1994  11. června 1994

O 9. místo.

Francie - Jižní Korea 89:79 (45:37)  12. června 1994

O 11. místo.

Itálie - Japonsko 90:75 (47:39)  12. června 1994

O 13. - 16. místo.

Polsko - Nový Zéland 79:70 (48:37)  11. června 1994  11. června 1994

O 13. místo.

Polsko - Tchaj-wan 84:69 (41:33)  12. června 1994

O 15. místo.

Nový Zéland - Keňa 93:76 (51:37)  12. června 1994

Soupisky.

1. Brazílie  2. Čína  3. USA  4. Austrálie  5. Slovensko  6. Kuba  7. Kanada  8. Španělsko  9. Francie  10. Jižní Korea  11. Itálie  12. Japonsko  13. Polsko  14. Tchaj-wan  15. Nový Zéland  16. Keňa

12. mistrovství světa v basketbalu žen proběhlo ve dnech 2. – 12. června v Austrálii. Na turnaji startovalo šestnáct účastníků, rozdělených do čtyř čtyřčlenných skupin, z nichž první dva týmy postoupily do dvou čtvrtfinálových skupin. Týmy z prvního a druhého místa postoupily do semifinále, Třetí a čtvrtý tým hrál o 5. - 8. místo. Družstva která v základní skupině skončila na třetím a čtvrtém místě hrála o ve dvou čtyřčlenných skupinách o 9. - 16. místo, týmy pak hrály podle pořadí ve skupině, vyřazovacím systémem o další umístění. Mistrem světa se stalo družstvo Brazílie.

The 1994 FIBA Women's World Championship was hosted by the Sydney Entertainment Centre in Sydney, Australia from 2 to 12 June, 1994. Brazil won the tournament, defeating China 96–87 in the final.


Gameplay.

Hra zahrnuje "prameny" (origins) pro každou zvolenou postavu a povolání. Např. trpasličí šlechtic začíná hru jako součást královské rodiny v jednom z trpasličích měst, zatímco trpasličí chudák začíná příběh v ulicích města. Původ postavy určuje pozadí a původ hráčova charakteru před hlavním příběhem ve hře, formující úvod do světa, jenž zahrnuje jednu hodinu hraní. Postavy, které hráč potká během úvodu příběhu, se můžou znovu objevit později ve hře.  Ve hře neexistuje morální ukazatel, jako v předchozích hrách od BioWare, ale morální volby, jenž můžou mít dopad v příběhu ve hře. Hráč může dosáhnout cíle bez ohledu na volbu dobra nebo zla, ale rozhodnutí, jenž hráč udělá změní určitým způsobem svět - např. rozhodnutím, kdo se stane králem, ovlivní státy, národy a jejich místo ve světě. Tato rozhodnutí mají také vliv na rozhovory s NPC charaktery, můžou také způsobit odchod NPC charakteru z hráčovy skupiny a útok na hráče, jestli bude silně nesouhlasit s jeho názory.  Hra bývá označována jako duchovní nástupce Baldur's Gate od BioWare co-CEO Ray Muzyka. Hráči jsou schopni vydávat příkazy společníkům v hráčově skupině v reálném čase, ale pozastavením hry můžou zadávat příkazy, jako například kouzla nebo speciální útoky. Tento způsob hraní je ze série Baldur's Gate, nicméně často bývá srovnáván s Planescape: Torment.  Ve hře je navíc výběr ze tří povolání: válečník, mág a lotr. Tyto povolání můžou být vylepšena do specializovanějších povolání jako např. berserk nebo templář pro válečníka, léčitel nebo tajemný bojovník pro mága a bard nebo hraničář pro lotra. Hra používá systém skupiny podobný jako je v, jiné RPG hře od BioWare, obsahující skupinu s hlavní postavou a dalšími třemi členy skupiny.  Hra má stupeň interaktivity mezi kouzly, např. čaroděj zmrazí nepřítele, kterého potom rozbije na kousky bojovník štítem. Hra obsahuje mnoho kombinací, jenž můžou být objeveny hráčem během soubojů.

Změny pohledu.

Hráč může změnit herní pohled kdykoliv ve hře, zazoomováním a odzoomováním. Odzoomování, do izometrického pohledu, poskytuje hráči detailní přehled nad momentální situací. V odzoomovaném pohledu může hráč otáčet a posunovat kamerou, ale nejsou vidět detaily. V zazoomovaném, pohledu z třetí osoby, je kamera umístěna kousek nad ovládanou postavou. V konzolové verzi hráč nemůže odzoomovat tak daleko jako v PC verzi.

Nástin příběhu hry.

Hra začíná šesti rozdílnými úvody v závislosti na postavě, kterou si hráč pro svou hru zvolí. Všechny počátky ("prameny") končí dramatickou událostí, hráčově postavě většinou hrozí smrt, události z úvodu hráče provází celou hrou.  Po úvodu hráčovu postavu zachrání šedý strážce Duncan a z postavy se stává rekrut šedých strážců a jeho cílem se stává boj s Nákazou, odchází společně do Ostagaru, kde se hráč setká s králem Cailanem a jeho přítelem a rádcem Loghainem. Do hráčovy družiny se přidá šedý strážce Alistair. Hráč projde přijímáním šedých strážců (pitím krve zplozenců, které některý z rekrutů nepřežije). Zplozenci zaútočí na Ostagar, hráč a Alistair mají za úkol zapálit signální oheň na věži Ishal, ze zdánlivě bezpečné operace se vyklube tvrdý boj. Po zapálení ohně Loghain šedé strážce zradí, Duncan, Cailan a většina šedých strážců zemře. Hráčova postava a Alistair jsou jedinými Fereldenskými šedými strážci, oba zachránila Flemeth, neboli čarodějka z pustiny a do hráčovy družiny se přidala její dcera Morrigan, v této chvíli se k hráči může přidat i pes Mabari (pokud ho už jako lidský šlechtic nemá, nebo pokud splnil patřičný úkol).  Hráč odchází do městečka Lothering, ve kterém se nachází mnoho utečenců z Ostagaru i z jiných míst, hráč zde může přibrat do své družiny bardku Lelianu a Stena. Družina pokračuje v poslání šedých strážců a společně se budou snažit uplatnit dávné smlouvy, které spojence šedých strážců (tedy elfy, trpaslíky, templáře, mágy a armádu Arla z Rudoskalí) zavazují k pomoci v boji s nákazou. Hra umožňuje hráči značnou volnost a není důležité, v jakém pořadí se rozhodne plnit následující povinné úkoly.  V Rudoskalí Hráč zjistí, že Alistair je levobočkem krále Marica a vychoval ho Arl Eamon. Hráč se poté může ujmout obrany města a pak se v Rudoskalském hradě setká s krvavým mágem Jowanem, který se přizná, že přiotrávil Arla Eamana na Loghainův rozkaz. Původně ho najala Isolda, aby učil jejího syna Connora magii. Connora ale posedl démon a je možné ho přes Únik vymítat, přičemž je použita krvavá magie a Isolda se obětuje a pro syna zemře, nebo je možné bojovat s démonem přímo a zabít tak Connora, případně vyhledat pomoc u mágů (pokud je dokončen úkol věž mágů, s tím, že se hráč přidal na stranu mágů). Arl je na smrt nemocen a pomoci mu může jen posvátný Andrastin popel.  Orzammar je město trpaslíků a zuří v něm občanská válka, hráč musí pomoci s výběrem krále (kandidáti Lord Harrowmont a princ Bhelen), porazit zločineckou skupinu v čele s Jarvií a také se vypořádat s kovadlinou nicoty, přičemž může kovadlinu sloužící k výrobě golemů zničit, a přidat se tak ke golemovi Caridinovi, nebo ji zachránit a přidat se tak k Brance, bývalé manželce Oghrena (další postava, kterou je možné přijmout do družiny). Po úspěšném splnění úkolu získává hráč spojence trpaslíky, případně i golemy. V kruhu mágů hráčovi templář Greagoir poví, že věž napadli Ohavnosti, věž je zapečetěna. Hráč může zabít i stále přežívající mágy a získat tak jako spojence templáře, nebo může přeživší mágy zachránit. Do družiny je možné přibrat Wynne (přidání se na stranu mágů). Finální fáze ve Věži mágů se odehrává v Úniku. Ať už se hráč přidá k mágům, nebo templářům, tak musí nakonec porazit krvavé mágy v čele s Uldredem. Po úspěšném splnění úkolu získává hráč spojence, a sice mágy, nebo templáře.  Posledními spojenci jsou Dálští elfové, žijící v Bereciliánském lese, jejich archivář Zathrian bude chtít zničit vlkodlaka Tesáka. Později se ukáže, že vlkodlačí kletbu vyvolal sám Zathrian a je tedy možné ho zabít, čímž kletba pomine, nebo zabít Tesáka (neboli Paní lesa), je možné i společně s vlkodlaky zničit elfy, čímž se hráčovými spojenci stanou vlkodlaci, jinak budou spojenci elfové.  Loghain vyslal vraha, aby hráčovu postavu zabil, Zevran neuspěje, je možné ho zabít, přibrat do družiny, nebo ho nechat jít.  Ve vesnici Útočiště je nutné získat posvátný popel, je možné vzít jen špetku a zachránit tak Arla Eamona, nebo ho znesvětit dračí krví (v tom případě hráčovu družinu může opustit Leliana a Wynne). Posvátný popel skutečně Arla zachrání. V hlavním městě Denerinu se vyskytuje mnoho, většinou nepovinných, úkolů; po záchraně Arla hráč musí osvobodit Loghainovu dceru Anoru (při čemž hráč zabije Arla Howea, Loghainova pomocníka, pokud hráč hraje za lidského šlechtice, tak právě tento člověk zabil jeho rodiče) a vyřešit situaci s otrokáři v elfí odluce. Následuje sněm. Na sněmu se volí král, je možné zabít Loghaina (pokud mu hráč udělí milost, tak se stane šedým strážcem a přidá se do hráčovy družiny, ale hráčovu družinu opustí Alistair, neodpustí mu zradu šedých strážců). Za krále je možné zvolit Alistaira (Anora skončí ve vězení), Anoru (Alistair může být popraven, nebo vyhoštěn. Pokud Loghain dostal milost, tak Alistair opustí hráčovu družinu). Králem a královnou se můžou stát i Anora s Alistairem (Loghain ale v tom případě nemůže být zabit Alistairem, ale jiným členem hráčovy družiny), nebo Alistair s hráčovou postavou (pokud hráč hraje za lidskou šlechtičnu), případně Anora s hráčovou postavou (pokud hráč hraje za lidského šlechtice).  Poslední bitva se má odehrát v Rudoskalí, ale nakonec došlo k mýlce a zplozenci táhnou na Denerin. V Rudoskalí šedý strážce Riordan sdělí hráčově postavě a Alistairovi (případně Loghainovi), že k zabití Arcidémona,a tedy k zažehnání Nákazy, je nutná smrt šedého strážce, zemře ten, kdo zasadí Arcidémonovi smrtelnou ránu, souvisí to s rituálem přijímání. Morrigan ale zná jiné řešení, obřad od Flemeth: pokud bude v předvečer bitvy počnuto Morriganino dítě (buď s hráčovou postavou, nebo s Alistairem, případně s Loghainem) tak duše arcidémona splyne s nenarozeným dítětem a ne s šedým strážcem. Dítě si chce Morrigan vychovat sama. Jestliže hráč nabídku odmítne, tak na konci hry hráčova postava zemře (nezemře pouze v případě, když bude souhlasit s obětí Alistirovou či Loghainovou) a Morrigan hráčovu družinu opustí.  Následuje finální bitva, ve které hráčovi pomohou všichni spojenci a Arcidémon (který vypadá jako drak) je poražen, nemnoho přeživších zplozenců se stáhne. Hráčova postava, pokud přežila, se stává hrdin(k)ou Fereldenu. Následující závěrečná animace dokončuje všechny dějové linky, které se odvíjejí od hráčových rozhodnutí.

Vývoj.

Dragon Age: Prameny byl oznámen během E3 2004 jako Dragon Age. 10. července 2008 byl název změněn na Dragon Age: Origins (v ČR Dragon Age: Prameny). Verze pro PlayStation 3 měla být původně vydána se zpožděním. Nicméně BioWare později odvolal toto prohlášení a oznámil, že v Severní Americe tato verze vyjde ve stejný den jako ostatní verze.  The Dragon Age Character Creator (vytváření postav) byl vydán 13. října 2009 umožňující hráčům vytvořit si svoji postavu a importovat si ji do plné hry po vydání. BioWare také vydalo "developer-grade" toolset umožňující rozsáhlé modifikace hry. Toolset je dostupný pouze pro PC verzi hry díky technickým omezením konzolí.  Maloobchodní PC verze Dragon Age: Prameny nepoužívá SecuROM copy protection (ochrana proti nelegálnímu kopírování), které je použito u ostatních her, vydávaných firmou EA, místo standardní kontroly disku.  Vývojáři oznamovali, že hra bude "realistická" fantasy fikce, jako například kniha od Georga R. R. Martina Píseň ledu a ohně a fantasy maleb od umělců jako Frank Frazetta, které jsou inspirace pro hru. Soundtrack pro hru obsahuje skladbu "This Is War" od 30 Seconds to Mars a původní soundtrack složil skladatel Inon Zur. Ve vývoji světel hry, Bioware používali Turtle, renderovací a žhavý plugin pro Autodesk Maya používanou pro osvětlování a vyrábění obsahu, vyrobenou v Illuminate Labs.  BioWare odstartovali "velmi dobře" běh hry na Windows 7 a Mac OS X. Tyto verze byly vydány 21. prosince 2009 jako download, používající TransGaming's Cider Portability Engine.

Soundtrack.

Hra obsahuje soundtack se zpěveckým sborem, použitý jak ve hře, tak i v cutscenes. Zvukové stopy jsou složeny skladatelem Inonem Zurem a nahráno Severozápadní Symfonií (Northwest Symfonia). Skladba "I Am the One" z Dragon Age: Prameny vyhrála "Best Original Song" v sekci videoher v Hollywood Music in MediaTM Awards. Byl složen Inonem Zurem a Aubreym Ashburnem. Dragon Age: Prameny také vyhrály cenu "Outstanding Music Supervision" v Hollywood Music in MediaTM Awards. Cena byla předána ve jménu Simona Presseye, ředitele zvuku v BioWare.  Výňatky ze soundtracku byly ve sběratelské edici (Collector's Edition of the game) a v soundtracku vydaného ve formě MP3 7. prosince 2009. Nicméně, soundtrack ze Collector's Edition obsahuje šest skladeb a neobsahuje "plné" vydání.

Dabing.

Hra obsahuje velké množství dabingu. V dabérech se vyskytuje Tim Curry, Steve Valentine, Kate Mulgrew, Stephane Cornicard a Claudia Black. Ve hře je také značné množství okolních dialogů mezi obyčejnými NPC, kteří nejsou v hráčově partě, kteří spolu mluví o aktuálních událostech a drbech, jenž reflektují aktuální dění ve hře. Rozhovory hlavního charakteru jsou komplexní, složité a mají významný vliv na gameplay. Překlady a předabování bylo vyrobeno pro Angličtinu a několik ostatních jazyků (v Česku prodávané verzi je přeložen pouze text - dabing zůstává anglický). Automatické synchronizace rtů a dabingu (automatic lip-syncing algorithm) byl použit pro všechny dialogy.

Dodatečně vydaný obsah.

Stahovatelný obsah.

BioWare oznámilo 8. října 2009, že dva kusy stahovatelného obsahu (downloadable content - DLC) bude možno stáhnout už při vydání hry: Stone Prisoner a Warden's Keep. BioWare 12. listopadu 2009 oznámilo že prodeje DLC přinesli přes jeden milion dolarů na zisku.

The Stone Prisoner - Kamenný vězeň.

The Stone Prisoner přidá do hry postavu kamenného golema Shalea, kterého může hráč naverbovat do hráčovy skupiny. Shale je silná a mocná postava, jenž má pozadí nadabování a unikátní kvest. Nové kopie hry obsahují propagační kód, platný do 30. dubna 2010, se kterým si hráč může toto DLC stáhnout zdarma. Kód ale stále funguje pro ty kdo nepoužily hru před 30. dubnem 2010.

Warden's Keep - Pevnost strážců.

Warden's Keep přidává pevnost Vojenského pahorku do Dragon Age: Prameny, hráč může obnovit chod Šedé tvrze, DCL navíc poskytuje doplnění příběhu, hráč zjistí proč byli Šedí Strážci vyhoštěni z Fereldenu. Hráč může vytvořit operační základnu s obchodníky a odkladištěm přebytečného vybavení. Toto DLC také přidává nové talenty, kouzla, trofeje/achievementy a předměty.

Blood Dragon Armor - Krvavé dračí brnění.

Blood Dragon Armor přidává celý set (brnění, boty, rukavice a helma) těžkého brnění, které může být zakoupeno. Kromě toho, použitím kódu ke stáhnutí tohoto DLC si může hráč následně stáhnout podobnou sadu brnění i pro Mass Effect 2 a Dragon Age 2.

Return to Ostagar - Návrat do ostagaru.

Return to Ostagar byl oznámen 19. listopadu 2009 a byl plánované vydání bylo okolo vánoc 2009. Poté byl odložený až na 5. ledna 2010, kdy byl odložen na neurčito. Nakonec vyšel na Xboxu 360 13. ledna 2010, ale byl stažen kvůli chybám. Byl znovu-vydán 29. ledna 2010, ačkoliv pouze pro Xbox 360 a PC. Datum vydání verze pro PS3 bylo 11. března 2010. 14. března 2010 byl nahlášen komunitou jako běžící na platformě Mac, což je přesně naopak než tvrdilo EA. Obsahuje návrat na první bitevní pole u Ostagaru, kde byli Šedí strážci téměř vyhlazeni zplozeneckou hordou. DLC umožňuje hráči objevit brnění mrtvého krále Cailana a zbraně posledního Šedého strážce Duncana a stanovit jinou příležitost naverbovat psa. Obsahuje také jeden achievement a nové předměty.

Feastday gifts and pranks.

1. dubna 2010 BioWare vydalo set DLC předmětů na počest fiktivních svátků, které se v Dragon Age univerzu nazývají "Feastday", jenž ze duchovně zakládá na April Fools' Day (den vtípků). Kompletní set obsahuje 10 unikátních darů a 10 unikátních žertovných předmětů, které může dát hráč specifickým společníkům a pozitivně nebo negativně ovlivnit jejich vztah k hráči, stejně jako udělení speciálních in-game bonusů a postihů. Žerty a dárky můžou být nakoupeny zvlášť za 160 BioWare bodů každý nebo 240 bodů dohromady.

Darkspawn Chronicles - Kronika zplozenců.

5. května 2010 oficiální stránka hry oznámila že Kronika zplozenců má vyjít v průběhu měsíce. Stručný obsah oznamoval že DLC, označený jako mód, umožní hráčům znovu vybojovat bitvu o Denerim, nyní jako člen Zplozenecké armády. Alternativní příběh předkládá že hráčův Šedý strážce nepřežije tzv. Přijímání, a tak místo něho vede Fereldenskou armádu Alistair. Dokončením módu odblokuje Zplozenecké předměty (meč Nákazy), které můžou být použity ve standardním Dragon Age: Prameny nebo datadisku. Toto nové DLC bylo vydáno 18. května 2010 za cenu 400 Microsoft nebo BioWare bodů.

Leliana's Song - Lelianina Píseň.

Vydáno 6. července 2010. Toto DLC je samostatně stojící (standalone) kampaň, která se odehrává několik let před událostmi v hlavní kampani. Hráč se ujme role Leliany v době, kdy ještě byla orlesianskou bardkou, a prožije s ní události, které ji dovedly k Oltáři. Rozšíření obsahuje plně nadabovaný zvuk a transformovatelné odměny (Zbroj Provokatérů) pro Dragon Age: Prameny a datadisk.

Golems of Amgarrak - Golemové Amgarraku.

Vydáno 10. srpna 2010. V tomto DLC je určenou pouze pro postavy na maximální úrovni, protože toto DLC má být neuvěřitelně těžké. Celé DLC má být přímočaře zaměřené spíše na boj, než na příběh. Do DCL je možné importovat hráčovu dřívější postavu (z Pramenů i z Procitnutí), nebo vytvořit novou na vyšší úrovni, hráč pomáhá trpaslíkovi Jerrikovi, který pátrá po svém bratrovi Broganovi.

Witch Hunt - Hon na Čarodějnice.

Celý příběh Dragon Age: Origins (Prameny) uzavírá DLC Witch Hunt, které vyšlo 7. září 2010. V tomto DLC se hráč opět setká s tajemnou Morrigan. Na vývoj příběhu a finálního rozhovoru s Morrigan mají velký vliv hráčova rozhodnutí, hlavně to ohledně Morriganina rituálu v Pramenech (Origins). I přesto je ale možné vytvořit zcela novou postavu nebo importovat postavu z Procitnutí, což taktéž pochopitelně ovlivní závěrečný rozhovor s Morrigan. V závěru je dokonce možné, za určitých podmínek, Morrigan zabít.

Dragon Age: Prameny - Procitnutí (Dragon Age: Origins – Awakening).

Datadisk (expansion pack) byl vydán 16. března 2010. Datadisk nabídl novou kampaň příběhově umístěnou za Dragon Age: Prameny a je umístěn do království Amaranthine. Hráč má možnost importovat postavu a savy vytvořené v dohraném Dragon Age: Prameny (postavy z nedohraného Dragon Age: Prameny nefungují, a taky postava musí Prameny přežít) nebo vytvořit kompletně nový charakter. Dějová linka rozšiřuje příběh Dragon Age: Prameny o ustupující Zplozence a tajemnou přítomností entity známou jako "Architect". Datadisk také přinesl nové členy hrdinovy skupiny, nové schopnosti, nové třídy specializací, vzrostl maximální level a přinesl nové předměty.

Pokračování.

Dragon Age II.

8. července 2010 BioWare oficiálně oznámilo, že Dragon Age 2 je v produkci a asi vyjde v březnu 2011. Druhý díl byl vydán 1. března 2011 (8. března 2011 v Česku, ale bez české lokalizace). Druhý díl byl značně zjednodušen a je mnohem méně komplexní, ale na druhou stranu je akčnější a přístupnější širšímu hráčskému publiku. Hra obsahuje jen jeden začátek pro hrdinu/hrdinku Hawke, což nezmění ani uložené pozice z Pramenů, které lze do hry naimportovat. Příběhová návaznost na Prameny je minimální.

Dragon Age III.

Neoficiálně byl oznámen vývoj Dragon Age III na Penny Arcade Expo 2011. Třetí díl by měl rozvinout motiv z Dragon Age II, herním stylem by hra měla být na rozhraní Pramenů a Dragon Age II, herní svět by měl být větší. Vývoj (Vyšetřování, Výslech), byl oficiálně potvrzen. Hra poběží na novém engine, který bude postaven na základech Frostbite 2 a pracuje na něm tým složený převážně z tvůrců Dragon Age: Prameny. Příběh by měl navázat na konflikt mezi mágy a templáři, odehrával by se, asi, hlavně v císařství Orlais, kde by měla zuřit občanská válka. Dragon Age Inquisition bylo představeno na veletrhu E3 v roce 2013, hra by měla vyjít na podzim roku 2014.

Edice hry.

Ke hře byly vydány tři maloobchodní edice Dragon Age: Origins pro prodej.

Regular.

Regular edice hry je možno zakoupit pro všechny platformy, v obchodě Wal-Mart, Amazon.com a Best Buy. Uživatelé windows mohli také získat Regular verzi skrz download servisy Steam a Direct2Drive. Standardní verze hry obsahuje kód na jedno použití, který koupí DLC Stone Prisoner a Blood Dragon Armor zdarma.

Collectors' Edition.

Collectors' Edition nebo také sběratelská edice byla vydána pro Windows, Mac, Playstation 3 a Xbox 360 ale pouze v krabicové verzi ne jako download. Tato verze je ukrytá v steelbooku (obal hry, který je železný), který má odlišnou kresbu na rozdíl od Regular verze. Jako Regular verze obsahuje kód na jedno použití, který koupí DLC Stone Prisoner a Blood Dragon Armor zdarma, ale přidá exkluzivní in-game předměty. V této edici je bonusový disc, který obsahuje making-of dokument, concept arty, trailery, originální soundtrack a tkanou mapu Fereldenu.

Digital Deluxe.

Digital Deluxe verze hry je možno stáhnout na Windows a Mac OS. Digital Deluxe edition obsahuje originální soundtrack, tapety na plochu v digitální podobě, stejně jako zdarma DLC, k tomu ještě kód na stáhnutí Warden's Keep DLC zdarma.

Marketing.

"Sacred Ashes" trailer.

Čtyř minutový trailer byl vydán v říjnu 2009 firmou Electronic Art, aby podpořil významnost hry Dragon Age: Prameny. Trailer pojmenovaný "Sacred Ashes" byl vyroben ve studiu Blur pomocí upravené CGI animace. Ve videu je použita instrumentální verze skladby "This Is War" od skupiny 30 Seconds to Mars, a předtím Claudia Black a Corinne Kempa mluví spolu v dialogu za svoje postavy.  Trailer ukázal lidského mužského Šedého strážce, který vedl Morrigan, Stena, a Lelianu na horu proti ledovému větru a sněhu. Strážce říká že hrobku, kterou hledají, je před nimi, ale jsou přepadeni Zplozeneckou armádou. Po porážení Zplozenců, se objeví velký drak a Strážcův tým začne spolupracovat dohromady. Trailer je možné zhlédnout na YouTube.

Dragon Age: Prameny (anglicky: "Dragon Age: Origins") je single-playerová RPG videohra vyvinutá firmou BioWare Edmonton a vydaná firmou Electronic Arts. Hra byla vydaná pro Microsoft Windows, PlayStation 3 a Xbox 360 v listopadu 2009 a pro Mac OS X 21. prosince 2009.

Dragon Age: Origins is a role-playing game developed by BioWare and published by Electronic Arts. It is the first game in the "Dragon Age" franchise, and was released for Microsoft Windows, PlayStation 3, and Xbox 360 in November 2009, and for Mac OS X in December 2009. Set in the fictional kingdom of Ferelden during a period of civil strife, the game puts the player in the role of a warrior, mage, or rogue coming from an elven, human, or dwarven background. The player character is recruited into the Grey Wardens, an ancient order that stands against bestial forces known as "Darkspawn", and is tasked with defeating the Archdemon that commands them and ending their invasion. The game is played from a third-person perspective that can be shifted to a top-down perspective. Throughout the game, players encounter various companions, who play major roles in the game's plot and gameplay.


Kompozice knihy.

Kniha je rozdělena na pět částí, které jsou rozděleny na 23 kapitol, každá část končí mezihrou a celá kniha je zakončena epilogem. Příběh se odehrává ve fiktivním americkém městě Derry ve státě Maine v letech 1957,1958, 1984 a 1985.

Děj.

Rok 1957–1958.

Bratři, mladí kluci, Bill a George Denbroughové, spolu vyrábějí lodičku z papíru. Když ji George jde pustit na vodu, potká klauna Pennywise, který Georgovi nabízí nafukovací balónek, George si bere balónek a klaun ho zavraždí. Koktající Bill se stále obviňuje z bratrovy smrti, poté se stává vůdcem klubu „Smolařů", jenž má sedm členů (Bill, astmatik Eddie, černoch Mike, ukecaný Richie, tlustý Ben, žid Stanley a dívka z chudé rodiny Beverly), jde o klub „nezapadajících“ dětí, které často šikanuje Henry Bowers a jeho kumpáni Krkavec a Viktor. Henry velmi surově zbil a pořezal Bena Hanscoma, protože mu neumožnil opsat školní test. Objevují se opět neobjasněné vraždy převážně malých dětí. Tento cyklus se opakuje každých sedmadvacet let a vražda George byla začátkem nového cyklu.  To se objevuje v různých svých podobách (klaun Pennywise, malomocný, krev). Bill je přesvědčen, že To zabilo George a myslí si, že objevil úkryt, ve kterém se To skrývá (dům číslo 29 na Neibolt Street). Kamarádi dojdou do koupelny, vidí To v podobě vlkodlaka. Beverly má však prak a stříbrné kulky. Podaří se jim To zranit a To poprvé cítí bolest a strach. Beverly později napadne její otec, ale posléze si uvědomuje, že nejde o jejího otce, ale o To. Podaří se jí utéci. Potkává ostatní členy klubu a všichni jdou do Lad. Tam na ně čeká Henry a začíná je pronásledovat. Smolaři běží k přečerpávací stanici, přes kterou se dostanou do kanálů pod Derry, kde žije To.  To zabilo Viktora a Krkavce. Smolaři se dostanou až do obrovské místnosti a uvidí To v podobě Pavouka. Bill použije rituál Chüd, který ho přenese do vesmíru, odkud To pochází. K Billovi nyní mluví Želva, která mu pomůže přemoci To. Bill ale musí překonat sám sebe, musí říct jazykolam ("Tlačí pěstmi na ty sloupy a přesto tvrdí, že vidí duchy"). To je přemoženo, Bill se vrací zpět do místnosti a To mizí. Není ale mrtvé, proto "Smolaři" skládají přísahu, pokud by se cokoliv stalo, tak To zabijí. V Derry zůstává jen Mike, aby sledoval situaci, ostatní odjíždějí z města, zapomínají na Derry a také na To.

Rok 1984–1985.

Mike je znepokojen sérií nevysvětlených vražd, které se začínají v Derry objevovat, zavolá tedy své přátele, aby se vrátili, protože se vrátilo i To. Členové klubu „Smolařů“ žili svůj život, na To téměř zapomněli. Richard Tozier pracuje jako moderátor v rádiu. Z Bena Hanscoma se stal slavný architekt, který rád a poměrně hodně pije. Beverly Marshová (nyní Beverly Roganová) se vdala za Toma Rogana, který ji často bije. Bill Denbrough se stal spisovatelem a scenáristou hororů, v jeho sedmnácti mu zemřel otec, na rakovinu plic, později se oženil s mladou herečkou Audrou a žijí spolu v Portlandu.  Na Mikeovo zavolání se sejdou téměř všichni až na Stana, který se bál vrátit nebo porušit přísahu, takže si ve vaně podřezal žíly a zemřel. To je volá zpět, aby se s nimi mohlo znovu setkat. Smolaři se sejdou u Mika v knihovně, kde vzpomínají. Poté všichni kromě Mikea odcházejí do hotelu. Mike si píše deník a náhle spatří Henryho Bowerse, kterému To pomohlo dostat se z léčebny duševně chorých. Henry na Mikea zaútočí nožem a prořízne Mikovi stehenní tepnu. Následuje souboj, po kterém Henry prchá a Mike je donucen zavolat si sanitku a poté upadá do bezvědomí.  Henry je pod vlivem To a „musí“ zabít i ostatní členy klubu Smolařů. Jeho první obětí má být Eddie, ten ale Henryho zabije a spolu s ostatními jde do kanálu zabít To. Ve stoce nalezne Bill kabelku své ženy Audry. Ve velké místnosti vidí Pavouka. Bill začíná s rituálem Chüd. Želva je však mrtvá a Bill padá hluboko do vesmíru. Richie se tedy též zapojí do rituálu Chüd. Eddie v místnosti zaútočí svým respirátorem na Pavouka. Bill a Richie se vrátí, ale Pavouk Eddiemu ukousne celou paži a Eddie zemře. Pavouk prchá, Bill, Richie a Ben ho pronásledují. Nalézají pavoučí vajíčka. Ben zůstává, aby mohl vajíčka zničit. Bill a Richie pokračují dál, Billovi se podaří Pavouka zabít. Městské centrum v Derry se propadá do země. Smolaři nacházejí v brlohu Audru a dostávají se na zemský povrch, vracejí se do hotelu. Audra je odvezena do nemocnice. Po fyzické stránce je zdráva, ale duševně je stále mimo náš svět. Bill ji vezme na zběsilou projížďku na kole, Audra se posléze zotavuje a po dlouhé době na Billa promluví.

Filmová adaptace.

V roce 1990 byl natočen americko-kanadský televizní film "To" (: "It") v režii Tommyho Lee Wallace, v hlavní rolích hráli: Richard Masur, Annette O'Toole, Tim Reid, John Ritter. Další adaptace se kniha dočkala v roce 2017, stejnojmenný film natočil argentinský režisér Andy Muschietti.

To (: "It") je hororový román od Stephena Kinga, na kterém Stephen King pracoval čtyři roky (od roku 1981 až do roku 1985), do češtiny přeložil Gabriel Gössel. Dílo získalo v roce 1987 Cenu Augusta Derletha.

It is a 1986 horror novel by American author Stephen King. "It" was his 22nd book, and his 17th novel written under his own name. The story follows the experiences of seven children as they are terrorized by an evil entity that exploits the fears of its victims to disguise itself while hunting its prey. "It" primarily appears in the form of Pennywise the Dancing Clown to attract its preferred prey of young children.


Historie.

Počátky.

Skupina zpočátku hrála jako trio doprovázející Czesława Niemena (v letech 1971–1973). Spolupráce ovšem dlouho nevydržela, a to kvůli silným uměleckým osobnostem Skrzeka a Niemena. I když se cesty obou umělců rozešly, zůstali přáteli až do Niemenovy smrti.  První album s názvem ""SBB"", jež bylo nahráno v roce 1974, se bleskurychle rozprodalo. Bluesovo-jazzrocková hudba svým zněním navazovala na Jimiho Hendrixe nebo na skupinu Cream se silným zněním fortepiana a basové kytary. Další deska ""Nowy Horyzont"" již přináší znění progresivního rocku, který charakterizuje kapelu dodnes. Příkladem je rocková suita "Wolność z nami", v níž slyšíme partie fortepiana a lehké znění minimoogu, jenž se stal vizitkou skupiny.

70. léta.

Po desce ""Nowy Horyzont"" přišla dvě následující alba – ""Pamięć"" (1976) a ""Ze słowem biegnę do ciebie"" (1977). Alba jsou postupnými přechody ve směru promyšlených progresivních kompozic, ve kterých slyšíme Hammondovy varhany, Moogův syntezátor – zejména minimoog, jejž Józef Skrzek dokonale ovládl.  V sedmdesátých letech kapela SBB dobyla velkých úspěchů, a to nejen v Polsku, ale rovněž v zahraničí. Koncertovali zejména v Československu, Německu, Švýcarsku, Holandsku, Rakousku, Finsku, Švédsku, Dánsku nebo v Maďarsku. Skupina se rozpadla v roce 1980 po nahrání desky ""Memento z banalnym tryptykiem"". Příčinou rozpadu byla vyčerpanost z neustálé 10leté aktivity na scéně.  Po rozpuštění kapely Józef Skrzek pokračoval v sólové kariéře a v roce 1980 nahrál sólové album ""Józefina"". Apostolis Anthimos odjel do Řecka, kde pracoval jako muzikant. Do Polska se vracel pouze na vystoupení a nahrávání s Tomaszem Stańko. Jerzy Piotrowski spolupracoval s různými interprety, mimo jiné s polskou kapelou Kombi.

Obnovení.

Skupina se v devadesátých letech několikrát vrátila – postupně v letech 1991, 1993, 1998. Příležitostí k návratu byl mimo jiné koncert, který organizoval Franciszek Walicki s názvem ""Trzy dekady rocka w Polsce"".  V devadesátých letech nevzniklo žádné nové studiové album, nicméně kapela vydala několik koncertních desek. Nejvíce se odlišovalo album ""SBB w filharmonii"", které Józef Skrzek naplánoval již dávno. Projekt se symfonickým orchestrem měl vzniknout již při příležitosti alba ""Ze słowem biegnę do ciebie"", ale tehdejší vydavatel (Polskie Nagrania) nezískal patřičné prostředky.

21. století.

Rok 2000 znamenal další návrat kapely na rockovou scénu. V roce 2004 podnik Metal Mind Productions vydal reedice všech desek, obohacených o bonusy. Tentokrát kapela změnila hudební formy (suity) na rockové skladby. Nadále užívali minimoog, ale znění se stalo ostřejší, o čemž svědčí skladba "Skała" z alba ""The Rock"". Na přátelství Józefa Skrzeka s Czesławem Niemenem navazovala skladba "Pielgrzym" na základě básně Cypriana Kamila Norwida. Na albu ""New Century"" kapela vzpomíná na Boba Mooga, a to kompozicí "Duch Pokoleń", která je holdem jak Bobu Moogovi, tak jeho nástrojům. Ve skladbě "Zug a zene mindenhol" z alba ""The Rock"" vystoupil vokalista maďarské kapely Locomotiv GT Tamás Somló.

SBB (nejprve "Silesian Blues Band", později "Szukaj, Burz, Buduj" – "Search, Break, Build" neboli "Hledej, boř, buduj") je polská rocková skupina, kterou v roce 1971 založil Józef Skrzek, multiinstrumentalista a vokalista skupiny. Skupina SBB v období své činnosti rozvíjela několik hudebních stylů: blues-rock, jazz-rock nebo progresivní rock.

SBB (first known as "Silesian Blues Band", later as "Szukaj, Burz, Buduj" – Polish for "Search, Break up, Build") is a Polish progressive rock band formed in 1971 in Siemianowice, Upper Silesia. It consisted of multi-instrumentalist and vocalist Józef Skrzek, a young guitar player Apostolis Anthimos, the drummer Jerzy Piotrowski and sound engineer Grzegorz Maniecki. It was one of the most popular super-groups in Poland and Europe in the 1970s. From 1971 until late 1973, SBB performed as Niemen supporting Czesław Wydrzycki. As group Niemen they performed at the, organized by Joachim-Ernst Berendt "Rock & Jazz Now!" opening show for the Olympic Games in Munich (next to Charles Mingus, John McLaughlin & Mahavishnu Orchestra and subsequently toured accompanying Jack Bruce. In Munich they recorded two LP's for CBS Records International, which started a long lasting friendship and cooperation with Reinhold Mack. Reinhold's son Julian Mack performed in 2005 on SBB's album "New Century". SBB's cooperation with Niemen is presented on 5 albums.


Stavba.

Jednotky třídy "Lupo" / "Artigliere":

Konstrukce.

Hlavňovou výzbroj tvoří jeden 127mm kanón (délka hlavně 54 ráží) v dělové věži na přídi a dva dvojhlavňové 40mm kanóny Bofors (délka hlavně 70 ráží) systému DARDO ve věžích po stranách hangáru. Osm protilodních střel Otomat Mk 2 je umístěno po stranách nástavby a hangáru. Na střeše hangáru je navíc osminásobné vypouštěcí zařízení protiletadlových střel RIM-7 Sea Sparrow. Protiponorkovou výzbroj představují dva tříhlavňové 324mm protiponorkové torpédomety. Na palubě je přistávací plocha a hangár pro jeden vrtulník, obvykle typu AB-204 či AB-212. Pokud je hangár složený, může být na palubě ještě druhý vrtulník.  Pohonný systém je koncepce CODOG. Při běžné plavbě lodě pohání dva diesely GMT 230-20M, díky kterým mohou plout rychlostí až 20 uzlů. V bojové situaci lodě pohání pouze dvě plynové turbíny General Electric LM2500. Nejvyšší rychlost je v takovém případě 35 uzlů.

Uživatelé.

Itálie.

Italské námořnictvo nejprve v letech 1977–1980 zařadilo do služby čtyři fregaty – "Lupo", "Sagittario", "Perseo" a "Orsa". Tyto fregaty byly na počátku 90. let modernizovány a po roce 2000 vyřazeny a prodány do Peru. Druhá čtveřice fregat – "Artigliere", "Aviere", "Bersagliere" a "Granatiere", byla původně stavěna pro Irácké námořnictvo. Jelikož však vypukla Íránsko-irácká válka a na dovoz zbraní do těchto zemí bylo uvaleno embargo, fregaty téměř 10 let marně čekaly na jiného kupce a nakonec je do roku 1996 převzali Italové jako třídu "Artigliere". Všechny byly upraveny pro potřeby nového vlastníka, například byla odstraněna jejich protiponorková výzbroj a střely RIM-7 Sea Sparrow nahradil typ Aspide.

Peru.

Peruánské námořnictvo zakoupilo fregaty "Carvajal", "Villavisencio", "Montero" a "Mariátegui". První dvě byly postaveny v Itálii a dokončeny v roce 1979, zatímco druhý pár stavělo Peru v licenci v přístavu Callao a dokončilo je mezi lety 1984–1987. Lišily se například použitými radary a střelami Aspide namísto typu Sea Sparrow. V letech 2004–2006 k nim Peru přikoupilo vyřazené italské fregaty "Aguirre", "Palacios", "Bolognesi" a "Quiñones", téže třídy.

Venezuela.

Venezuela v letech 1980–1982 zařadila do svého námořnictva šest fregat této třídy, pojmenovaných "Mariscal Sucre" (F 21), "Almirante Brión" (F 22), "General Urdaneta" (F 23), "General Soublette" (F 24), "General Salóm" (F 25) a "Almirante García" (F 26).  V letech 1998–2002 byly první dvě fregaty modernizovány americkou loděnicí Ingalls Shipbuilding. Modernizace dalších plavidel byla zastavena po převzetí vlády Hugem Chávezem. Menší opravy fregaty "General Soublette" byly provedeny ve Venezuele, avšak další provoz třídy výrazně zkomplikovalo embargo na dovoz náhradních dílů z roku 2006. Fregaty "General Urdaneta", "General Salóm" a "Almirante García" proto byly od roku 2004 odstaveny v loděnici DIANCA. V roce 2015 bylo oznámeno, že opravu a modernizaci fregaty "General Soublette" zajistí kubánská loděnice Astillero Empesa Militar Industrial Gramna. Ta však s opravou západních plavidel nemá zkušenosti.

Třída Lupo je třída víceúčelových fregat, stavěných pro italské námořnictvo loděnicí Cantieri Navali Riuniti (CNR). Celkem bylo postaveno 18 lodí této třídy. Mimo Itálii měly dva zahraniční uživatele – námořnictva Peru a Venezuely. Čtyři fregaty postavené pro Irák mu nebyly předány kvůli zbrojnímu embargu. Fregaty této třídy jsou stále v aktivní službě.

The "Lupo" class is a class of frigates built by "Cantieri Navali Riuniti" (CNR) for the Italian Navy. Designed as multipurpose warships with emphasis on anti-surface warfare (ASuW), they have enjoyed some success in the export market, being acquired by the navies of Peru and Venezuela. A small run of a slightly updated version is known as the Soldati class.


Mistrovství světa ve volejbale mužů 1974

Výsledky a tabulky.

Skupina A.

NDR - 3:0 (15:2, 15:3, 15:7)  13. října 1974 - Guadalajara  13. října 1974 - Guadalajara  14. října 1974 - Guadalajara  14. října 1974 - Guadalajara  15. října 1974 - Guadalajara  15. října 1974 - Guadalajara

Skupina B.

- 3:0 (15:2, 15:2, 15:10)  12. října 1974 - Mexico City  13. října 1974 - Mexico City  14. října 1974 - Mexico City  14. října 1974 - Mexico City  15. října 1974 - Mexico City  15. října 1974 - Mexico City

Skupina C.

Bulharsko - 3:0 (15:0, 15:1, 15:2)  13. října 1974 - Monterrey  13. října 1974 - Monterrey  14. října 1974 - Monterrey  14. října 1974 - Monterrey  15. října 1974 - Monterrey  15. října 1974 - Monterrey

Skupina D.

- 3:1 (15:5, 15:10, 8:15, 15:12)  13. října 1974 - Tijuana  13. října 1974 - Tijuana  14. října 1974 - Tijuana  14. října 1974 - Tijuana  15. října 1974 - Tijuana  15. října 1974 - Tijuana

Skupina E.

Rumunsko - Korejská republika 3:0  13. října 1974 - Puebla  13. října 1974 - Puebla  14. října 1974 - Puebla  14. října 1974 - Puebla  15. října 1974 - Puebla  16. října 1974 - Puebla

Skupina F.

SSSR - USA 3:0 (15:6, 15:2, 15:13)  13. října 1974 - Toluca  13. října 1974 - Toluca  14. října 1974 - Toluca  14. října 1974 - Toluca  15. října 1974 - Toluca  15. října 1974 - Toluca

Čtvrtfinále.

Skupina A.

- Brazílie 3:0 (15:9, 15:13, 15:6)  18. října 1974 - Puebla  18. října 1974 - Puebla  19. října 1974 - Puebla  19. října 1974 - Puebla  20. října 1974 - Puebla  20. října 1974 - Puebla

Skupina B.

- NDR 3:0 (15:4, 15:6, 15:2)  18. října 1974 - Mexico City  18. října 1974 - Mexico City  19. října 1974 - Mexico City  19. října 1974 - Mexico City  20. října 1974 - Mexico City  20. října 1974 - Mexico City

Skupina C.

- 3:0 (15:6, 15:3, 15:4)  18. října 1974 - Toluca  18. října 1974 - Toluca  19. října 1974 - Toluca  19. října 1974 - Toluca  20. října 1974 - Toluca  20. října 1974 - Toluca

Finále.

NDR - Československo 3:2 (14:16, 15:10, 15:10, 11:15, 15:7)  22. října 1974 - Mexico City  22. října 1974 - Mexico City  22. října 1974 - Mexico City  23. října 1974 - Mexico City  23. října 1974 - Mexico City  23. října 1974 - Mexico City  24. října 1974 - Mexico City  24. října 1974 - Mexico City  24. října 1974 - Mexico City  26. října 1974 - Mexico City  26. října 1974 - Mexico City  26. října 1974 - Mexico City  27. října 1974 - Mexico City  27. října 1974 - Mexico City  28. října 1974 - Mexico City

O 7. - 12. místo.

- 3:1 (15:9, 15:17, 15:2, 15:7)  22. října 1974 - Toluca  22. října 1974 - Toluca  22. října 1974 - Toluca  23. října 1974 - Toluca  23. října 1974 - Toluca  23. října 1974 - Toluca  24. října 1974 - Toluca  24. října 1974 - Toluca  24. října 1974 - Toluca  26. října 1974 - Toluca  26. října 1974 - Toluca  26. října 1974 - Toluca  27. října 1974 - Toluca  27. října 1974 - Toluca  27. října 1974 - Toluca

O 13. - 24. místo.

Skupina A.

- 3:2 (15:10, 11:15, 13:15, 15:13, 15:11)  18. října 1974 - Guadalajara  18. října 1974 - Guadalajara  19. října 1974 - Guadalajara  19. října 1974 - Guadalajara  20. října 1974 - Guadalajara  20. října 1974 - Guadalajara

Skupina B.

- 3:0 (15:4, 15:2, 15:12)  18. října 1974 - Monterrey  18. října 1974 - Monterrey  19. října 1974 - Monterrey  19. října 1974 - Monterrey  20. října 1974 - Monterrey  20. října 1974 - Monterrey

Skupina C.

- 3:0 (15:1, 15:7, 15:3)  18. října 1974  18. října 1974  19. října 1974  19. října 1974  20. října 1974  20. října 1974

O 13. - 18. místo.

- 3:1  22. října 1974 - Tijuana  22. října 1974 - Tijuana  22. října 1974 - Tijuana  23. října 1974 - Tijuana  23. října 1974 - Tijuana  23. října 1974 - Tijuana  24. října 1974 - Tijuana  24. října 1974 - Tijuana  24. října 1974 - Tijuana  26. října 1974 - Tijuana  26. října 1974 - Tijuana  26. října 1974 - Tijuana  27. října 1974 - Tijuana  27. října 1974 - Tijuana  27. října 1974 - Tijuana

O 19. - 24. místo.

22. října 1974 - Guadalajara  22. října 1974 - Guadalajara  22. října 1974 - Guadalajara  23. října 1974 - Guadalajara  23. října 1974 - Guadalajara  23. října 1974 - Guadalajara  24. října 1974 - Guadalajara  24. října 1974 - Guadalajara  24. října 1974 - Guadalajara  26. října 1974 - Guadalajara  26. října 1974 - Guadalajara  26. října 1974 - Guadalajara  27. října 1974 - Guadalajara  27. října 1974 - Guadalajara  27. října 1974 - Guadalajara

Soupisky.

1. Polsko 2. SSSR  3. Japonsko  5. Československo

8. mistrovství světa ve volejbale mužů proběhlo v dnech 11. – 26. října v Mexiku. Turnaje se zúčastnilo 24 mužstev, rozdělených do šesti čtyřčlenných skupin, z nichž první dva týmy postoupily do tří čtvrtfinálových skupin, týmy z prvního a druhého místa postoupily do finálové skupiny kde se hrálo o medaile. Družstva, která skončila ve čtvrtfinále na třetím a čtvrtém místě hrála ve skupině o 7. - 12. místo. Týmy, které skončily v základní skupině na třetím a čtvrtém místě, hrály o 13. - 24. místo. Mistrem světa se stalo družstvo Polska.

The 1974 FIVB Volleyball Men's World Championship was the eighth edition of the tournament, organised by the world's governing body, the FIVB. It was held in Mexico City, Mexico from October 12 to October 28, 1974.


Dějiny.

Počátky kvalitního vlakového spojení pro cestující na trase z Johannesburgu do Kapského města k lodím odplouvajícím z tamního přístavu jsou u vlaků společností Union Limited a Union Express, které začaly provoz v roce 1923. Union Express zavedla luxusní služby jako jídelní vůz v roce 1933 a klimatizované vagony v roce 1939.  Po druhé světové válce byl provoz obnoven v roce 1946. Tehdy vlak převzal přezdívku "modrý vlak", pocházející ze zbarvení vagonů, zavedeného v roce 1937, jako své oficiální jméno.  V roce 1997, tři roky po pádu apartheidu, byl vlak zrekonstruován a znovu uveden do provozu.

Trasa.

Do roku 2002 Blue Train obsluhoval čtyři trasy:  Do roku 2004 byly poslední dvě jmenované trasy opuštěny. V roce 2007 pokračoval provoz pravidelně už jen na trati z Pretorie do Kapského Města, na objednávku ale také provozovatel nabízel trasy do Durbanu nebo do Bakubung Game Lodge, možné bylo také na zvláštní vyžádání vypravit vlak na libovolné místo v Jihoafrické republice, pokud tomu odpovídaly technické parametry trati.  Na trase z Kapského Města do Pretorie a zpět jezdí také jednou denně civilní osobní vlaky společnosti Shosholoza Meyl, dceřiné společnosti Passenger Rail Agency of South Africa (PRASA).

Provoz v současnosti.

Blue Train je nyní v majetku státní železniční společnosti pro přepravu cestujících (PRASA). V provozu jsou dva modré vlaky, a tak každý den odjíždí jeden z Kapského Města a druhý opačným směrem z Pretorie. V prvním vlaku je 37 oddílů pro 74 cestujících, ve druhém je 29 oddílů pro 58 cestujících, vyhlídkový vůz, který může sloužit též jako konferenční sál.  Cestovní rychlost vlaků Blue Train je 90 kilometrů za hodinu.

Blue Train (: Modrý vlak) je luxusní osobní vlak, který projíždí zhruba 1600 kilometrů dlouhou trasu v Jihoafrické republice mezi městy Pretoria a Kapské Město. Cestující ve vlaku obsluhují stevardi, k dispozici jsou dva restaurační vozy (kuřácký a nekuřácký), vyhlídkový vůz a osobní vozy. Jednotlivá kupé jsou vzduchotěsná, mají své sociální zařízení (některá s běžnou vanou). Reklama provozovatelů o službě tvrdí, že jde o „velkolepý pojízdný pětihvězdičkový hotel“. Provozovatelé též upozorňují na množství králů nebo prezidentů, kteří vlakem cestovali.

The Blue Train travels an approximately journey in South Africa between Pretoria and Cape Town. It is one of the most luxurious train journeys in the world. It boasts butler service, two lounge cars (smoking and non-smoking), an observation car, and carriages with gold-tinted picture windows, in soundproofed, fully carpeted compartments, each featuring its own en-suite (many of which are equipped with a full-sized bathtub). The service is promoted as a "magnificent moving five-star hotel" by its operators, who note that kings and presidents have travelled on it.


Biografie.

Do Izraelského vojenského letectva nastoupil v roce 1957 a stal se bojovým pilotem. V roce 1963 začal létat na strojích Dassault Mirage III a v předvečer šestidenní války v roce 1967 se stal zástupcem velitele 116. eskadry letounů Dassault Mystère IV známé jako „obránci jihu.“ Po válce mu bylo svěřeno velení 119. eskadry, která v té době sídlila na letecké základně Tel Nof. V červenci 1967 Ben Nun sestřelil nad Suezským průplavem egyptský MiG-21 a další v říjnu téhož roku.  V březnu 1969 začal létat na letounu F-4 Phantom II. V září 1969 se stal velitelem 69. eskadry, které velel během opotřebovací války, v níž se mimo jiné účastnil operace Rimon 20. V průběhu války sestřelil další egyptský MiG-21 a syrský Suchoj Su-7. Během jomkipurské války v roce 1973 měl na starosti velení ofenzivních leteckých operací.  V roce 1975 byl jmenován velitelem taktických operací při velitelství izraelského letectva. V letech 1977 až 1982 velel leteckým základnám Chacor a Tel Nof. V roce 1982 velel operačnímu oddělení letectva. O rok později dostal na starost plánování operací letectva. V roce 1985 stanul v čele plánovacího oddělení letectva a byl povýšen do hodnosti generálmajora ("aluf"). O dva roky později se stal velitelem letectva, když nahradil Amose Lapidota.  Během jeho působení v této funkci začalo letectvo využívat bojové vrtulníky AH-64 Apache a převzalo další dodávku amerických letounů F-16 Fighting Falcon. Pod jeho velením provedlo letectvo na 500 operací proti teroristickým skupinám v Libanonu. V roce 1992 předal velení letectva Herzlu Bodingerovi a odešel z armády.  V roce 1995 mu byla diagnostikována Parkinsonova nemoc.

Avihu Ben Nun (: אביהו בן נון; narozen 24. prosince 1939) je penzionovaný generál Izraelských obranných sil. V letech 1987 až 1992 působil jako v pořadí jedenáctý velitel Izraelského vojenského letectva.

Avihu Ben-Nun (; born 24 December 1939) was the 11th commander of the Israeli Air Force between 1987 and 1992.


Klubová kariéra.

Svou dosavadní profesionální kariéru má Müller spojenou pouze s Bayernem Mnichov. Předtím hrál jen za TSV Pähl, a to v dětském věku. V Bayernu se postupně probojoval do základní sestavy. Po Mistrovství světa 2010, kdy jeho tržní cena mnohonásobně vzrostla, utnul spekulace ohledně odchodu a uzavřel s klubem kontrakt na pět let.  S klubem slavil zisk ligového titulu sezóny 2012/13 již 6 kol před koncem soutěže, ve 28. kole německé Bundesligy. 11. května 2013 ve 33. kole přispěl jedním gólem k vítězství 3:0 nad Augsburgem.  5. prosince 2012 v základní skupině F Ligy mistrů 2012/13 pomohl svým gólem k výhře 4:1 nad BATE Borisov. Bayern oplatil běloruskému soupeři prohru 1:3 z prvního vzájemného zápasu ve skupině. 2. dubna 2013 již vsítil gól během čtvrtfinálového klání s Juventusem Turín, zápas skončil výhrou Bayernu 2:0. Stejným výsledkem dopadla i odveta v Turíně a německý klub postoupil se skóre 4:0 dál. V prvním zápase semifinále 23. dubna 2013 byl u výhry 4:0 nad Barcelonou, která byla dosud poměrně suverénní. Müller odehrál stejně jako jeho spoluhráči velmi dobré utkání, sám dal dva góly a na jeden přihrál. Bayern si zajistil výbornou pozici do odvety. Thomas se trefil jednou i v odvetě 1. května, Bayern zvítězil na Camp Nou 3:0 a suverénním způsobem postoupil do finále. Po zisku titulu ve finále LM nad Borussií Dortmund (výhra 2:1) se mohl radovat i z vítězství v DFB-Pokalu. Ve finále 1. června 2013 porazil Bayern VfB Stuttgart 3:2 a získal tak treble (tzn. vyhrál dvě hlavní domácí soutěže plus titul v Lize mistrů resp. PMEZ) jako sedmý evropský klub v historii. Müller v zápase jednou skóroval.  S Bayernem vyhrál v prosinci 2013 i Mistrovství světa klubů v Maroku, kde Bayern porazil ve finále domácí tým Raja Casablanca 2:0, a v březnu 2014 s předstihem (7 kol před koncem) další bundesligový titul, v květnu i prvenství v DFB-Pokalu. V Lize mistrů 2013/14 skončila pouť Bayernu v semifinále proti Realu Madrid.

Reprezentační kariéra.

Zahrál si v několika mládežnických týmech Německa a následně byl nominován do seniorského týmu. Zazářil na Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice, kde se stal nejlepším střelcem s pěti brankami a nejlepším mladým hráčem.  22. března 2013 nastoupil v kvalifikačním zápase v Astaně proti domácímu Kazachstánu, který skončil vítězstvím Německa 3:0. Müller vstřelil třetí gól střetnutí. 10. září 2013 se jedním gólem v kvalifikačním utkání proti domácím Faerským ostrovům podílel na výhře 3:0, Německo se přiblížilo konečnému prvnímu místu v tabulce základní skupiny C a tím pádem jistotě přímého postupu na Mistrovství světa 2014 v Brazílii.  Trenér Joachim Löw jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Němci postoupili ze základní skupiny G se 7 body z prvního místa po výhře 4:0 s Portugalskem, remíze 2:2 s Ghanou a výhrou 1:0 s USA. V prvním zápase proti Portugalsku vstřelil Müller hattrick, výrazně tak přispěl k výhře 4:0. Byl to první hattrick na tomto šampionátu. V zápase proti USA zařídil vítězným gólem výhru 1:0. V semifinále proti Brazílii Němci znemožnili domácí tým historickým debaklem 7:1, kdy do 29. minuty dali pět gólů. Thomas vstřelil jeden, celkově pátý na šampionátu a vyrovnal tak svou gólovou porci na předchozím mistrovství světa 2010. S týmem získal zlaté medaile po finálové výhře 1:0 proti Argentině. Stal se na šampionátu druhým nejlepším střelcem za vítězným šestigólovým Jamesem Rodríguezem z Kolumbie.

Osobní život.

Je ženatý, jeho žena se jmenuje Lisa.

Thomas Müller (13. září 1989, Weilheim in Oberbayern, Západní Německo) je německý fotbalista nastupující v dresu Bayernu Mnichov a německého reprezentačního mužstva. Mistr světa z roku 2014. Müller je obounohý fotbalista a univerzální ofenzivní hráč – může nastoupit jako ofenzivní záložník, jindy zase na pozici krajního útočníka.

Thomas Müller (; born 13 September 1989) is a German professional footballer who plays for and vice-captains Bayern Munich, and has made 100 appearances for the German national team. A versatile player, Müller plays as a midfielder or forward, and has been deployed in a variety of attacking roles – as an attacking midfielder, second striker, centre forward and on either wing. He has been praised for his positioning, teamwork and stamina, work-rate, and has shown consistency in both scoring and creating goals.


Klubová kariéra.

V roce 1978 začal hrát fotbal v klubu SC Freiburg. Později hrál též za Stuttgart, Eintracht Frankfurt nebo Karlsruher, do Freiburgu se pak ještě dvakrát vrátil.  Za německou reprezentaci hráčů do 21 let odehrál čtyři zápasy.

Trenérská kariéra.

V srpnu 2004 se Joachim Löw stal asistentem Jürgena Klinsmanna, který po krachu na mistrovství Evropy 2004 převzal trénování národního mužstva. Práci obou dvou měl doplňoval manažer a další bývalý fotbalista Oliver Bierhoff.  Klinsmann dovedl Německo na domácím světovém šampionátu v roce 2006 ke třetímu místu.

EURO 2008.

Kvalifikace.

První zápas v roli hlavního kouče zvládl, když 16. srpna 2006 v přátelském klání proti Švédsku dovedl mužstvo k výhře 3:0. Záhy započala kvalifikace na EURO 2008. Německo se ve skupině mělo střetnout s Českem, Slovenskem, Irskem, Walesem, Kyprem a San Marinem.  Úvodní utkání proti 2. září 2006 Irsku na domácí půdě skončilo vítězně, o což se jediným gólem zasadil Lukas Podolski. O pět dní později v San Marinu vyhrálo Německo vysoko 13:0. První kvalifikační porážku utrpěl tým až v říjnu 2007 doma proti Česku (0:3), ale to už Německo mělo postup zajištěn, navíc dříve než ostatní evropské týmy. Nakonec se umístilo druhé za Českem.

Závěrečný turnaj.

EURO 2008 pro Německo začalo zápasem proti Polsku. Vítězství 2:0 zařídil dvěma góly 23letý útočník polského původu Lukas Podolski. Pro reprezentaci Německa šlo o vůbec první výhru na evropském šampionátu od finále EURO 1996 proti Česku, neboť na turnajích v letech 2000 a 2004 tři body nezískalo. Druhý zápas skupiny „B“ proti Chorvatsku byli Löwovi svěřenci poraženi 2:1, navíc oslabili o vykartovaného Bastiana Schweinsteigera. Byla to teprve druhá soutěžní porážka Löwa v národním mužstvu. Přímý kop Michaela Ballacka proměněný v gól rozhodl proti Rakousku o postupu do čtvrtfinále na úkor soupeře a spolupořadatele turnaje. Proti Portugalsku zařídili vítězství 3:2 navrátivší se Schweinsteiger, Klose a Ballack. Dramatické semifinále proti Turecku dopadlo výsledkem 3:2 pro Německo znovu hrající v rozestavení 4–5–1. Soupeř Löwa, trenér Fatih Terim, neměl možnost užít služeb několika hvězd včetně útočníka Nihata Kahveciho. Navzdory tomu otevřeli skóre Turci a vyrovnávat musel Schweinsteiger. Klose ve druhé půli upravil stav na 2:1, ale na jeho trefu gólově zareagoval Semih Şentürk. Semifinále rozhodl v 89. minutě vítězným gólem Philipp Lahm. Ve finále se Španělskem tahalo Německo za kratší konec a po gólu Torrese prohrálo 0:1.

MS 2010.

Kvalifikace.

Reprezentace prošla kvalifikací bez prohry z první příčky před Ruskem. V únoru 2009 dal Löw v přátelském utkání příležitost mladému 20letému Mesutu Özilovi, jedné z bodoucích opor reprezentace. Před turnajem se zranil Michael Ballack, jehož v roli kapitána nahradil krajní obránce Philipp Lahm.

Závěrečný turnaj.

V prvním utkání mistrovství světa v Jihoafrické republice se Německo postavilo Austrálii, kterou „smetlo“ výsledkem 4:0. Ve druhém utkání skupiny „D“ ale Löw narazil na Srbsko. V prvním poločase byl vyloučen Klose a branka Jovanoviće přisoudila výhru Srbům. Reprezentace tak poprvé od roku 1986 prohrála ve skupině světového turnaje. Proti Ghaně zajistil postup jediným gólem utkání Özil.  Osmifinálový střet s Anglií poznamenala kontroverze, když případný vyrovnávací gól Anglie na 2:2 rozhodčí neuznali. Přesto byl tým Joachima Löwa tím lepším a na úvodní dvě branky Kloseho a Podolskiho ve druhém poločase navázal dvěma brankami Müller. Německo vyhrálo 4:1. Ve čtvrtfinále proti Argentině se "Die Mannschaft" potřetí na turnaji blýskl čtyřmi góly a vyprovodil jihoamerické mužstvo trénované Diegem Maradonou výsledkem 4:0. To mělo navzdory přítomnosti Lionela Messiho potíže vypracovat si šance, naopak bylo ohrožováno rychlými německými protiútoky. Při svém stém zápase vstřelil dvě branky Klose, tým ale pro semifinále zaznamenal ztrátu v podobě vykartovaného Müllera. Po semifinále se však radovali svěřenci Vicente del Bosqueho, kteří v zápase dominovali a vyhráli 1:0 díky hlavičce Carlese Puyola ve druhé půli. Náplastí byla bronzová medaile po výhře 3:2 nad Uruguayí, byť přímý kop Diega Forlána v nastaveném čase orazítkoval břevno Neuerovy branky.  V tomto období Löw praktikoval zejména rozestavení 4–2–3–1, kdy Kloseho na hrotu útoku podporovali ze stran Podolski (zleva) a Müller (zprava). Uprostřed působil Özil, za kterým se pohybovali dva středopolaři.

EURO 2012.

EURO 2012 pořádali společně Polsko s Ukrajinou. Na úvod skupiny „B“ čelil tým Portugalsku a navzdory herní převaze se trápil se vstřelením gólu. V základní sestavě nastoupilo sedm fotbalistů Bayernu Mnichov. Až 20 minut před koncem to napravil útočník Mario Gómez a Německo tak získalo výhrou 1:0 cenné tři body. Další výhra 2:1 nad Nizozemskem proměnila případný postup v jistotu a opět se o to zasloužil tentokráte dvougólový Mario Gómez. Závěr skupiny proti Dánsku skončil vítězně a německý tým poprvé opanoval skupinovou fázi bez porážky.  Joachim Löw překvapil volbou v útoku a posadil útočnou trojici Podolski–Gómez–Müller. Proti Řecku startovali Marco Reus a André Schürrle se zkušeným Miroslavem Klosem na hrotu útoku. Německo porazilo Řecko 4:2 a vstoupilo do semifinále. Itálie trénovaná Cesarem Prandellim se prezentovala kvalitním výkonem opírajícím se o záložní trojici Andrea Pirlo–Riccardo Montolivo–Daniele De Rossi. Löwův záměr bránit Pirla záložníkem Tonim Kroosem neuspěl. Startující Gómez a Podolski se nebyli schopni prosadit a na jejich místa nastoupili Klose a Reus. O vítězství 2:1 nad Němci se postaral dvougólový Mario Balotelli. Po závěrečném hvizdu se tak Německo muselo smířit se třetím místem na turnaji.

MS 2014.

Německo vedl i na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde s týmem mohl slavit zisk zlatých medailí po finálové výhře 1:0 proti Argentině. Německo získalo čtvrtý titul (první od roku 1990) a zároveň se stalo prvním evropským týmem, který ho vyhrál na jihoamerickém kontinentu. Po mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice zůstal v pozici německého trenéra na další dva roky.

EURO 2016.

Mistrovství Evropy 2016 pořádané Francií začal německý tým vítězstvím 2:0 nad Ukrajinou, které se však nerodilo snadno. Střed pole kontroloval Toni Kroos a Bastian Schweinsteiger, jehož herní praxe byla limitována zraněními. Nepovedeným výkonem se předvedl Mario Gómez, který byl na hrotu odříznutý od ostatních. Do druhého skupinového utkání s Polskem nasadil Joachim Löw Maria Götzeho namísto Gómeze, ale utkání skončilo nerozhodně 0:0, což oba týmy posunulo blíže vyřazovacím bojům. Do středu obrany se vrátil Mats Hummels, po jehož boku se dobrým výkonem předvedl Jérôme Boateng. Ve třetím utkání Německo jediným gólem Gómeze překonalo Severní Irsko. Němci v utkání dominovali a statisticky drželi balón 79% herního času.  Do osmifinálového utkání se Slovenskem vstoupili Němci v rozestavení 4-2-3-1 s Draxlerem nalevo, Özilem uprostřed a Müllerem napravo. Na hrotu se opět ukázal Gómez. Počtvrté na šampionátu udržel tým čisté konto a vyhrál 3:0. Ve čtvrtfinále na Německo čekala Itálie, tedy soupeř, kterého Německo na velkém turnaji do té doby nikdy neporazilo. Utkání nerozhodlo ani prodloužení, což do hry vneslo penaltový rozstřel, ve kterém po výsledku 6:5 uspěli Němci. Semifinále proti domácí Francii však skončilo vítězstvím 2:0 pro Francouze.

Úspěchy a ocenění.

Ocenění a řády:

Osobní život.

Celkem má tři sourozence, tři bratry. V 17 letech dokončil školu a poznal se s budoucí manželkou Danielou. Roku 1986 vstoupili do manželství, které ukončili rozvodem v roce 2016, po 30 letech.  V roce 2003 zdolal horu Kilimandžáro v Tanzanii.

Joachim Löw (* 3. února 1960, Schönau, Západní Německo) je trenér německé fotbalové reprezentace a bývalý fotbalový záložník. U reprezentace Německa působí jako hlavní trenér od roku 2006, předtím byl od roku 2004 asistentem trenéra Jürgena Klinsmanna.

Joachim Löw (; born 3 February 1960) is a German football coach and former player. He is the head coach of the Germany national team, which he led to victory at the 2014 FIFA World Cup in Brazil and the 2017 FIFA Confederations Cup in Russia.


Mládí a studium.

Narodil se roku 1926 v New Yorku do židovské rodiny Herberta Greenspana a Rose Goldsmithové. Má rumunsko-maďarské kořeny. Ve 40. letech se učil hře na klarinet a později vystupoval v jazzové skupině; po válce začal studovat na New York University, kde v roce 1948 získal bakalářský, v roce 1950 postgraduální a v roce 1977 doktorandský titul z ekonomie. Jedním z jeho profesorů byl jeho předchůdce v pozici šéfa „Fedu“ Arthur Burns.

Kariéra.

V letech 1955 až 1987 byl prezidentem Townsend-Greenspan & Co., Inc., konzultantské firmy v oblasti ekonomiky. V letech 1974–1977 vykonával funkci předsedy Sněmu ekonomických poradců (Council of Economic Advisors). Od 70. let začal též postupně zasedat v představenstvech významných finančních a obchodních společností, včetně např. JP Morgan & Co. Inc. či Mobil Corporation. Působil i v think-tancích jako Konferenční komise (The Conference Board), zaměřeném na průmysl a finance (1948–1953), v kontroverzním Sněmu zahraničních styků (Council of Foreign Relations) v letech 1982–1988; nebo v roce 1984 v poradním tělesu Skupina třiceti (The Group of Thirty).  Funkci předsedy guvernérů Federálního rezervního systému vykonával od 11. srpna 1987 až do 31. ledna 2006. Nastoupil po Paulu Volkerovi na návrh Ronalda Reagana a v této funkci sloužil celkem pod 4 prezidenty.

Osobní život.

Greenspan se oženil v roce 1952 s umělkyní Joan Mitchellovou, ale jejich manželství bylo během necelého roku anulováno. V 70. letech měl aféru se zpravodajkyní Barbarou Waltersovou. V roce 1984 začal svůj vztah s o 20 let mladší Andreou Mitchellovou. Vzali se v roce 1997.

Alan Greenspan (* 6. března 1926) je americký ekonom. V letech 1987 až 2006 zastával funkci předsedy Federálního rezervního systému Spojených států amerických.

Alan Greenspan (; born March 6, 1926) is an American economist who served as Chair of the Federal Reserve of the United States from 1987 to 2006. He works as a private adviser and provides consulting for firms through his company, Greenspan Associates LLC. First appointed Federal Reserve chairman by President Ronald Reagan in August 1987, he was reappointed at successive four-year intervals until retiring on January 31, 2006, after the second-longest tenure in the position (behind William McChesney Martin).


Základní filosofie.

Brazilské jiu-jitsu vychází z japonské školy bojových umění Kodokanu. Je založena na výcvikové metodice sestavené Džigoró Kanóem. Brazilské jiu-jitsu však postrádá charakteristické rysy japonských bojových umění (budó), které vycházejí z několika filosofických směrů – konfucianismus, zen, šintoismus. V brazilském jiu-jitsu se objevují prvky známé z capoeiry jako,malícia" nebo,malandragem". Tedy základní filosofie brazilského jiu-jitsu má původ v Africe.

Historie.

Historie Brazilské jiu-jitsu začíná na začátku 20. století. V tomto období začali do Brazílie proudit imigranti z Japonska. Jedním z imigrantů byl v roce 1914 Japonec Micuo „Otávio“ Maeda přezdívaný Conde Koma (hrabě Koma), který během svých školských let v Japonsku zápasil v sumó a studoval bojová umění v Kodokanu. Maeda měl zkušenosti s výukou juda a také si vydělával zápasením v klubech a cirkusech. Jedním z jeho žáků byl v Belému Carlos Gracie.  Carlos Gracie v roce 1925 zakládá společně se svými bratry v Rio de Janeiru akademii jiu-jitsu. V každém větším brazilském městě postupně zakládali nové akademie jiu-jitsu a začali narážet na jiné výukové systémy japonských bojových umění džúdžucu – například škola Gea Omoriho v São Paulu na něhož se odkazuje současná brazilská judistická federace. Rodina Graciů a další instruktoři japonských bojových stylů v Brazílii začínají soupeřit se zápasníky z jiných bojových stylů. Zvláště v období velká hospodářská krize po roce 1929. Tyto souboje se nazývaly vale tudo a jsou předchůdcem dnešních zápasů v MMA.  Ve třicátých letech dvacátého století se k moci dostává autoritářský prezident Getúlio Vargas. Ten v průběhu druhé světové války zavírá japonské školy a představitele japonské elity v Brazílii posílá do vězení. Vargas dále zakázal příliv nových imigrantů z Japonska. Zákaz byl zrušen až v padesátých letech. Rodina Graciů se přizpůsobila době a prakticky svůj bojový styl jiu-jitsu z Japonska vykořenila tj. vznikla předpona „brazilské“.

Brazilské jiu-jitsu v USA.

V sedmdesátých letech dvacátého století se část rodiny Graciů odstěhovala do Spojených států konkrétně do Kalifornie. Rorion Gracie se prosadil jako choreograf bojových scén v Hollywoodu a tím se dostalo brazilské jiu-jitsu do povědomí široké veřejnosti. V roce 1993 rodina Graciů stála u vzniku Ultimate Fighting Championship (UFC). Profesionální soutěž UFC se začala vysílat do celého světa a dala popularitu bojovému fenoménu Mixed martial arts. Techniky v boji na zemi z brazilského jiu-jitsu vyučuje armáda Spojených států.  Obrovský úspěch brazilského jiu-jitsu ve Spojených státech a celosvětově vedl k registraci značky „Gracie jiu-jitsu“ (franšízing).

Styl boje.

Brazilské jiu-Jitsu se zaměřuje na boj na zemi a využití donucovacích technik páčení a škrcení. BJJ umožňuje širokou škálu technik uchopení, škrcení, páčení a hodů. Základní filozofií je, že většina z výhod většího, silnějšího soupeře pochází z dosahu paží a silnějších úderů, které po uchopení a následném škrcení, páčení nebo znehybnění značně zeslábnou. Umění tak podporuje zásadu, že menší, slabší člověk se může úspěšně bránit proti většímu, silnějšímu útočníkovi pomocí správné techniky, především uplatňováním páčení a škrcení.

Mezinárodní brazilské jiu-jitsu.

Profesionální.

V roce 2002 zakládá Carlos Gracie junior Mezinárodní federaci brazilského jiu-jitsu (IBJJF), která je řídícím orgánem brazilského jiu-jitsu.

Amatérské.

V roce 2007 Mezinárodní zápasnická federace zařadila mezi své disciplíny i zápas v „Gi“, jenž vychází z pravidel brazilského jiu-jitsu.

Technické stupně.

Pro rozlišení zkušeností a pro motivaci cvičenců existuje v BJJ systém páskování, který má původ v Judu. Nejdříve je 5 druhů barevných pásků a pak následují černé pásky s celkem 10 stupni. Na rozdíl od většiny bojových sportů se nový stupeň neuděluje zkouškami, ale rozhoduje o tom trenér na základě zkušeností jedince. V úvahu se také bere, jak dlouho daný člověk cvičí a jak často, jeho dovednosti a celkové nasazení. Nový technický stupeň udělují jen černé pásky. Některé školy navíc pro větší rozlišení rozdávají bílé proužky, které značí, jak blízko je cvičenec k vyššímu stupni. V každém technickém stupni je možno dostat až 4 bílé proužky, které se připevní na konec pásku.

Brazilské jiu-jitsu (BJJ) (ve Spojených státech často zjednodušeně Jiu-jitsu, též v českém přepisu Brazilské džiu-džitsu) je brazilské bojové umění a úpolový sport, který se vyvinul z juda, jenž se samo vyvinulo z japonského jiu-jitsu (v anglofonním světě dnes známo ve své sportovní verzi jako "ju-jitsu" – "Ju-Jitsu International Federation", v případě tradičních japonských stylů jako "jujutsu", český přepis: "džúdžucu"). Pojmenování se odvijí z dob, kdy bylo ještě judo pokládáno jako jedna ze škol jiu-jitsu a proto japonští vyslanci zakladatele juda, Džigora Kana, byli tehdy v Brazílii známí jako učitelé "Kano-ryu jiu-jitsu". Učení japonských mistrů se postupně v Brazílii pod vlivem místních poměrů, především častého vzájemného poměřování stylů, uzpůsobovalo a rozvijelo, což dalo vznik brazilskému jiu-jitsu jako samostatnému bojovému umění a sportu.

Brazilian Jiu-Jitsu (BJJ) (; ;,, ; "jiu-jitsu brasileiro") is a self-defense martial art and combat sport based on grappling, ground fighting and submission holds. It focuses on the skill of controlling one's opponent, gaining a dominant position and using a number of techniques to force them in to submission via joint locks or chokeholds (Newaza)