Geografie.

Leží v nadmořské výšce 176 metrů, v horách Ramat Menaše, cca 13 kilometrů východně od břehů Středozemního moře. Je situována v zemědělsky využívané a jen z menší části zalesněné pahorkatině. Jižně od vesnice prochází údolím vádí Nachal Šelef, na sever od obce terén spadá do údolí vádí Nachal Menaše (s jeho přítokem Nachal Mo'ed).  Obec se nachází cca 63 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 23 kilometrů jižně od centra Haify. Ramot Menaše obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Oblast vádí Ara, kterou obývají izraelští Arabové, leží cca 7 kilometrů jižním směrem. Hřbet horského masivu Karmel, na kterém stojí drúzská sídla, se nachází 10 kilometrů severně odtud.  Obec Ramot Menaše je na dopravní síť napojena pomocí lokální silnice číslo 672, jež sem odbočuje z dálnice číslo 70 a vede pak k jihu, přičemž propojuje všechny vesnice v masivu Ramat Menaše.

Dějiny.

Kibuc Ramot Menaše byl založen roku 1948. Jeho zakladateli byla skupina Židů původem z Polska, kteří přežili holokaust a 18. května 1946 dorazili do tehdejší mandátní Palestiny. Utvořili kolektiv, který v následujících měsících pobýval v sousedních již etablovaných vesnicích Ejn ha-Šofet a Dalija a připravoval se na založení vlastní osady. Do nynější lokality prvních 64 osadníků dorazilo 29. července 1948, tedy ještě během války za nezávislost, ale v době, kdy již tento region byl pod kontrolou izraelských sil. V listopadu 1948 dali své nově zřízené vesnici nynější jméno. Zpočátku byl kibuc umístěn o něco dál od nynější lokality, do níž se přesunul až později, po zřízení trvalé zástavby.  Kibuc byl napojen na levicové hnutí ha-Šomer ha-Ca'ir. V roce 1950 jej posílila další osadnická skupina tvořená Židy z Uruguaye a Chile, přičemž příliv židovských přistěhovalců z Jižní Ameriky pokračoval i v následujících letech.  Místní ekonomika je založena na zemědělství, později přibyl i průmysl (ve spolupráci s kibucem Dalija). Kibuc prošel počátkem 21. století privatizací a zbavil se většiny kolektivních prvků hospodaření. Jeho členové jsou nyní odměňováni individuálně, podle odvedené práce. Ukončil rovněž některé neproduktivní aktivity (chov ovcí). V obci se rozvíjí i turistický ruch (32 pokojů pro ubytování turistů). V obci fungují zařízení předškolní péče. Základní škola je v nedaleké vesnici Ejn ha-Šofet.  Vesnice prochází stavební expanzí. Nová obytná čtvrť má plánovanou kapacitu 138 domů.

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu Ramot Menaše je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili populaci v Ramot Menaše Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnujícím počtem obyvatel, který ale po roce 2006 přešel v prudký růst související s masivní bytovou výstavbou rezidenčního typu. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1083 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 2,0 %.

Ramot Menaše ( רָמוֹת מְנַשֶּׁה, v oficiálním přepisu do angličtiny Ramot Menashe) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Megido.

Ramot Menashe (, "lit." Menashe Heights) is a kibbutz in northern Israel. Located on the Menashe plateau between the Carmel mountain range and the Jezreel Valley, it falls under the jurisdiction of Megiddo Regional Council. In, it had a population of.


Další názvy.

Porod má více názvů podle živočišného druhu. U lidí se obecně nazývá také slehnutí, u některých savců vrh. U zvířat se označuje i zvláštními termíny pro jejich daný druh: kocení u koček, štěnění u fen, telení u krav, hřebení u klisen, prasení u prasnic nebo bahnění u ovcí.

Savci.

Velcí savci jako jsou primáti, skot, koně, některé antilopy, žirafy, hroši, nosorožci, slony, tuleni, velryby, delfíni a sviňuchy jsou vesměs březí s právě jediným potomkem, i když příležitostně mohou mít dvojčata nebo vícečetné porody. U těchto velkých zvířat je proces narození podobný procesu u člověka, i když většina živočišných potomků je prekocialních. To znamená, že se rodí ve vyspělejším stavu než je lidský novorozenec a jsou schopna stát, chodit a běhat (nebo plavat v případě vodních savců) krátce po narození. V případě velryb, delfínů a sviňuch se obvykle první rodí ocas, což minimalizuje riziko utopení. Matka povzbuzuje novorozené mládě, aby stoupalo na hladinu vody, kde se nadechne.  Většina menších savců má mnohočetné porody a dávají mladé ve vrzích, které mohou mít dvanáct a více potomků. U těchto zvířat je každý plod obklopen vlastním plodovým vakem a má samostatnou placentu. To se odděluje od stěny dělohy během porodu a plod postupuje směrem k porodnímu kanálu.  Velcí savce, kteří porodí dvojčata, jsou mnohem vzácnější, ale vyskytují se občas i u tak velkých savců, jako jsou sloni. V dubnu 2018 byli vidět asi osmiměsíční dvojčata slonů, která se připojili ke stádu jejich matky v národním parku Tarangire v Tanzanii, a kteří se podle odhadů narodili v srpnu 2017.

Narození je akt nebo proces porodu nebo zrození potomků. U savců je tento proces iniciován hormony, které způsobují smršťování svalových stěn dělohy, čímž vyloučí plod ve vývojové fázi, když je připraven ke krmení a dýchání. U některých druhů je potomstvo prekociální a může se pohybovat téměř okamžitě po narození, u jiných je však altriciální a je zcela závislé na rodičích. U vačnatců se plod rodí ve velmi nezralé fázi po krátkém gestační období a rozvíjí dále ve vaku, v mateřském lůně.

Birth is the act or process of bearing or bringing forth offspring, also referred to in technical contexts as parturition. In mammals, the process is initiated by hormones which cause the muscular walls of the uterus to contract, expelling the fetus at a developmental stage when it is ready to feed and breathe. In some species the offspring is precocial and can move around almost immediately after birth but in others it is altricial and completely dependent on parenting. In marsupials, the fetus is born at a very immature stage after a short gestational period and develops further in its mother's womb's pouch.


Jména.

Sü Kuang-čchi používal zdvořilostní jméno C’-sien (), pseudonym Süan-chu (), pokřtěn byl Paulus (, Pavel). Za své zásluhy obdržel od císaře posmrtné jméno Wen-ting ().

Život a dílo.

Sü Kuang-čchi se narodil v relativně chudé rodině v Šanghaji 24. dubna 1562. Jeho otec, Sü S’-čcheng (), byl v době Kuang-čchiho dětství v obtížné finanční situaci a musel živit rodinu s malého hospodářství, ale zřejmě vydělal dost, aby mohl poslat svého syna do školy ve věku šesti let. Sü obdržel u zkoušek titul odpovídající bakaláři v devatenácti, ale vyšší stupně nezískal před třicítkou, hodnost "ťin-š’" dosáhl roku 1604. Poté strávil většinu svého času ve vysokých vládních funkcích. Žil v období, kdy zájem o matematiku a obecněji o přírodní vědy v Číně poklesl. Spolupracoval s italskými jezuity Matteo Riccim a Sabatinem de Ursis. Společně překládali klasická díla evropské vědy do čínštiny, včetně částí Eukleidových "Základů" roku 1607, čímž přinesl čínským učencům možnost seznámit se z evropskou koncepcí matematiky. Současně Sü a jeho jezuitští spolupracovníci překládali čínské konfuciánské texty do latiny. Pod Ricciovým vlivem Sü konvertoval ke katolicismu. Poté se zesílila kritičnost jeho pohledu na čínskou vědu. Podporoval přejímání evropské výzbroje, zejména dělostřelectva, v zájmu obrany země před Mandžuy, ale tato myšlenka selhala, poté co Mandžuové sami rozvinuli své dělostřelectvo. Jeho potomci zůstali věrní katolické víře až do 19. století.  V letech 1607–1610 byl odvolán z úřadu a vrátil se domů do Šanghaje. Zde zkoušel evropské metody zavlažování, experimentoval i s pěstováním batátů, bavlny a stromu ptačí zob lesklý ("Ligustrum lucidum"). Po návratu do úřední služby dosáhl vysokých postů a byl znám prostě jako „ministr“. I v úřadě pokračoval v hledání lepších zemědělských postupů.  Poté co stoupenci Süa a Ricciho roku 1629 veřejně předpověděli zatmění slunce, byl císařem jmenován vedoucím skupiny pro reformu čínského kalendáře. Práce, která představuje první významnou společnou akci čínských a evropských vědců, byla dokončena až po jeho smrti.  Sü napsal "Nung čeng čchüan šu", rozsáhlé (700 000 znaků) pojednání o zemědělství, v tradici starších prací – "Wang čen nung šu" napsané roku 1313 Wang Čenem a "Čch’ min jao šu" Ťia S’-sia z roku 535. Ve svém díle se zajímal o zavlažování, zúrodňování, zmírňování hladomorů, technické plodiny a empirická pozorování. Práci nedokončil, nicméně ťiang-nanský učenec Čchen C’-lung se skupinou spolupracovníků připravil dílo k vydání roku 1639.  Zemřel 8. listopadu 1633 ve funkci asistenta velkého sekretáře, za zásluhy o stát mu císař Čchung-čen udělil posmrtné jméno Wen-ting.

Sü Kuang-čchi (; 24. dubna 1562, Šanghaj, Čína – 8. listopadu 1633), byl čínský pozdně mingský úředník a vědec studující zemědělství, matematiku a astronomii. Spolupracoval s italskými jezuity Matteo Riccim a Sabatinem de Ursis. Překládal klasická díla evropské vědy do čínštiny, včetně částí Eukleidových "Základů". Byl také autorem komplexního pojednání o zemědělství "Nung čeng čchüan šu".

Xu Guangqi or Hsü Kuang-ch'i (April 24, 1562– November 8, 1633), also known by his baptismal name Paul, was a Chinese agronomist, astronomer, mathematician, politician, and writer during the Ming dynasty. Xu was a colleague and collaborator of the Italian Jesuits Matteo Ricci and Sabatino de Ursis and assisted their translation of several classic Western texts into Chinese, including part of Euclid's "Elements". He was also the author of the "Nong Zheng Quan Shu", a treatise on agriculture. He was one of the "Three Pillars of Chinese Catholicism". His current title is Servant of God. On April 15, 2011, Vatican spokesman Federico Lombardi announced the beatification of Xu Guangqi.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 33 metrů v intenzivně zemědělsky využívané Izraelské pobřežní planině, respektive v Zebulunském údolí, nedaleko západních okrajů svahů Dolní Galileji, 8 kilometrů od břehu Středozemního moře v Haifském zálivu.  Obec se nachází na cca 85 kilometrů severoseverovýchodně od centra Tel Avivu a cca 12 kilometrů východně od centra Haify. Vesnici Uša obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. Pobřežní nížina a aglomerace Haify jsou převážně židovské. Na východ od kibucu začínají kopcovité oblasti Galileji, které obývají ve vyšší míře izraelští Arabové a Drúzové. Zhruba 5 kilometrů severovýchodně od kibucu leží například arabské město Šfar'am. Uša vytváří spolu s vesnicemi Ramat Jochanan a Kfar ha-Makabi souvislý blok osídlení, který je navíc na jihu napojen na zastavěné území města Kirjat Ata.  Uša je na dopravní síť napojena pomocí lokální silnice 7703.

Dějiny.

Obec Uša byla založena v roce 1937. Šlo o opevněnou osadu typu Hradba a věž. Jejími zakladateli byla skupina Židů z Polska napojená na mládežnické hnutí ha-No'ar ha-cijoni. Během války za nezávislost v dubnu 1948 byla osada stejně jako sousední Ramat Jochanan a Kfar ha-Makabi napadena drúzskou jednotkou začleněnou do arabské dobrovolnické armády pod vedením Fauzího al-Kaukdžího. Útok se ale podařilo odvrátit.  Kibuc je pojmenován podle starověkého židovského sídla stejného názvu, které je zmiňováno v Talmudu a okolo roku 135 bylo sídlem Sanhedrinu. Nacházelo se cca 3 kilometry východně od nynějšího kibucu. Na jeho ruinách pak ve středověku vznikla arabská vesnice Hawsha. V roce 1931 v ní žilo 202 lidí v 53 domech. Stála tu muslimská svatyně Nabi Hušan. V roce 1948 byla vesnice během války za nezávislost dobyta židovskými silami a arabské osídlení v ní skončilo, když obyvatelé uprchli. Její zástavba pak byla zbořena.  Před rokem 1949 měl kibuc Uša rozlohu katastrálního území 1 470 dunamů (1,47 kilometru čtverečního).  Místní ekonomika je založena na zemědělství a průmyslu.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Uša Židé - cca 400 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 500 osob).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 454 lidí. Během roku 2014 registrovaná populace stoupla o 0,4 %.

Uša ( אוּשָׁה, v oficiálním přepisu do angličtiny Usha) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Haifském distriktu, v Oblastní radě Zevulun.

Usha () is a kibbutz in the western Galilee area of Israel. Located near the city of Kiryat Atta, it falls under the jurisdiction of Zevulun Regional Council. In it had a population of.


První akční filmy.

Za první akční scénu bývá považováno přepadení vlaku lupiči ve snímku "Velká železniční loupež" z roku 1903. Dobrodružné příběhy plné nebezpečných akcí z různých míst a dob se staly velmi populární ve 30. letech minulého století. Za prvního akčního hrdinu je často označován Douglas Fairbanks, který ztvárnil neohrožené postavy ve filmech jako "Zloděj z Bagdádu", "Zorro mstitel" nebo "Robin Hood".  Během 50. a 60. let se akční prvky začaly formovat nejčastěji v prostředí kovbojek z Divokého západu, western se brzy stal samostatným důležitým žánrem, kde se kromě bezhlavých dobrodružství začaly objevovat i vážnější témata. Napínavý thriller s akčními prvky natočil také Alfred Hitchcock ve filmu "Na sever severozápadní linkou" nebo John Sturges ve válečném filmu "Velký útěk".  Velký úspěch zaznamenala hned od svého vzniku série, kde hrál hlavní roli britský špión James Bond. Zrodil se typický akční hrdina, který se vrhá do stále větších nebezpečí, je v každé situaci ochoten nasadit svůj život, stojí proti němu čím dál tím protřelejší padouch a jeho odměnou je láska krásné ženy. Filmy s Jamesem Bondem také nabídly do té doby neviděné automobilové honičky, delší bojové scény a přehlídku speciálních efektů.

Nástup akčního filmu.

Během 70. let se začal akční film rozvíjet ve velkém hned ve dvou směrech. Prvním byly drsné americké krimi filmy, které sice vycházely z klasické zápletky kriminálního příběhu - hlavní hrdina musí odhalit vraždu či dopadnout únosce - ale obsahovaly málo klasického vyšetřování, ale za to mnohem více honiček či přestřelek. Takový byl Clint Eastwood ve filmu "Drsný Harry", Gene Hackman ve filmu "Francouzská spojka" nebo Steve McQueen ve filmu "Bullitův případ". Zatímco filmy s Clintem Eastwoodem obohatily žánr o drsné hlášky a fascinaci zbraněmi jako bylo jeho.357 Magnum, Bulittův případ či Francouzská spojka nabídly pečlivě propracované automobilové honičky, které jsou i dnes vzorem pro mnoho akčních filmů.  Druhým místem, kde akční filmy začaly rozvíjet, byla jihovýchodní Asie. V Hongkongu začal své první filmy natáčet bývalý mistr bojových umění Bruce Lee a úspěch jeho filmů jako "Velký šéf" nebo "Příchod draka" dosáhl i do Evropy a USA. V Japonsku byl podobně úspěšný Sonny Chiba. Hvězdami akčních filmů se poprvé stali nikoli klasičtí herci, ale především profesionální mistři bojových umění, kteří nabídli divákům kung-fu souboje s pečlivou a věrohodnou choroegrafií.

Zlatý věk akčního filmu.

Za vrchol žánru bývají považovány 80. léta minulého století. V Hollywoodu se akční film stal zcela samostatným žánrem a pronikl výrazně i do jiných. Nejslavnějšími herci té doby byli Arnold Schwarzeneger, Sylvester Stallone, Chuck Norris či Bruce Willis. Akční hrdina v jejich podání byl sice málomluvný a nekomplikovaný, ale mohl se chlubit vypracovaným tělem a obrovskou fyzickou zdatností. Náročné akční scény, zahrnující masové přestřelky, obrovské výbuchy a další efekty umocňovaly dojem téměř nadpozemského hrdiny. Za nejslavnější filmy té doby jsou považovány filmy jako "Rambo II", "Komando" nebo "Smrtonosná past". Výsostné znaky akčních filmů obsahovaly i dobrodružné filmy, nejlepším příkladem je série "Indiana Jones".  Odlišný směr nabídly akční komedie. Zatímco hrdinou výše zmínených akčních filmů byl obvykle málomluvný hrdina, který sám porazil celou armádu protivníků, akční komedie nabídly většinou dvojici hrdinů, z nichž jeden byl opět málomluvný samotář, ale měl vedle sebe komediálního herce. Přednostmi takových filmů nebyly jen akční scény, ale i hašteření ústřední dvojice a jejich postupné seznamování. Toto nejlépe zvládal Eddie Murphy ve filmech jako "48 hodin" nebo "Policajt v Beverly Hills". Za prototyp akční komedie s dvojící parťáků je považována série "Smrtonosná zbraň" či později "Poslední skaut".  Akční film výrazně pronikl do žánru akčních sci-fi, které zažilo podobný nástup popularity také v 80. letech minulého století. Honičky automobilů vystřídaly vesmírné souboje, souboje pozemských hrdinů se změnily na souboje s mimozemskými rasami a vše se odehrávalo nejen na Zemi ale i na vzdálených planetach. Zápletka mohla obsahovat i čisté sci-fi prvky jako je cestování časem nebo postapokalyptický pohled do budoucnosti. Nejlepšími příklady jsou filmy jako "Terminátor", "Vetřelci", "Predátor", "Robocop, Šílený Max, Total Recall" a v mnoha směrech i "Star Wars".  Kromě Hollywoodu se akčnímu filmu dále dařilo především v Hongkongu. Kromě filmů s bojovým uměním, které zrodily další herecké hvězdy jako Jackie Chan nebo Jet-Li či hvězdy choroegrafie jako Yuen Woo-Ping se na scéně objevily také velmi násilné a velmi krvavé akční filmy od režisérů jako John Woo, který natočil snímky jako "Lepší zítřek" nebo "Hard Boiled". Tento subžánr akčního filmu získal svoje označení jako heroic bloodshed, což doslova znamená "hrdinské krveprolití".

Prolnutí akčního filmu.

S nástupem 90. let se začal akční žánr rozpadat a více vnořovat do jiných žánrů, především do sci-fi. Hvězdy 80. let jako Arnold Schwarzenegger nebo Sylvester Stallone ustoupily do pozadí a typický akční film s málomluvným hrdinou, který vystřílí celý ostrov, přestal bavit masové publikum a přesunul se z kin na videokazety. Herci jako Jean-Claude Van Damme, Dolph Lundgren či Steven Seagal sice zaznamenali menší úspěchy, ale většinou v Evropě, která se později stala hlavním odbytištěm jejich filmů.  Zhruba do poloviny 90. let ještě vznikaly velké akční filmy, které zaznamenaly dobrý úspěch. Buď se jednalo o pokračování úspěšných sérií ("Smrtonosná zbraň" nebo "Smrtonosná past"), a nebo o variace na klasické akční zápletky, ovšem s výrazně jiným hlavním hrdinou. Svalnatné akční hrdiny vystřídali charakterní herci jako Nicolas Cage nebo Keanu Reeves a akční scény kromě pečlivých choreografií a náročných efektů získaly i zběsilejší tempo především díky nástupu mladých režisérů (Michael Bay) ovlivněných natáčením klipů pro hudební stanici MTV. Za nejlepší příklad té doby můžeme považovat filmy jako "Skála, Con Air" a "Nebezpečná rychlost".  Kvůli obavám z blížícího se přechodu Hongkongu pod Čínu se slavní tvůrci jako John Woo na čas přesídlili do Hollywoodu a natočili zde několik filmů kombinující oba dva světové proudy akčního žánru 80. let ("Tváři v tvář"), ale později se vrátili zpět a začali natáčet už v čínské produkci zcela jiné tipy filmů.  Do popředí se zhruba v polovině 90. let dostaly filmy, které sice obsahovaly klasické prvky akčního filmu, ale díky prudkému nástupu počítačových efektů (CGI) mohly najednout vznikat desítky nových sci-fi filmů s různým námětem. I když tedy patří do žánru sci-fi, je vhodné je zmínit jako dobré příklady akčních filmů. Jsou to "Den nezávislosti, Pátý element, Armageddon" nebo "Hvězdná pěchota". Celé desetiletí rámují dva filmy, které dobře popisují proměnu žánru. Zatímco z roku 1991 - často považovaný za nejlepší akční (sci-fi) film všech dob - je jednoduchou a nervydrásající honičkou, "Matrix" z roku 1999 je komplikovanou podívanou, kde nechybí propracované akční choreografie inspirované honkgonskou akční školou, ale zároveň je to filozofické poselství o vývoji lidstva především s nástupem počítačů a internetu.

Akční film od roku 2000 do současnosti.

Od počátku tisíciletí zůstává akční film rozstříštěný do několika hlavních oblastí.  Klasický americký akční film ve stylu 80. let zůstává víceméně jako okrajový žánr, který je paradoxně mnohem úspěšnější v Evropě, a to díky produkcím společnosti francouzského režiséra a producenta Luca Bessona - jako například "96 hodin". Za výjimečný úkaz je považána trilogie, ve které se v režii Sylvestera Stallona hned třikrát spojili prakticky všichni akční hrdinové z 80. a 90. let, aby v nostalgické náladě zavzpomínali na svá nejlepší léta.  Do popředí se částečně dostaly špiónské filmy v čele s "Jamesem Bondem". Zatímco ten byl na svém začátku neohroženým jednoduchým hrdinou, ve svých posledních dobrodružstvích v hlavní roli s Danielem Craigem už je to často temný a životem zlomený hrdina, co většinou spíše utíká než aktivní bojuje proti padouchům. V podobném stylu je natočena také série filmů s agentem "Jasonem Bournem", který pátrá po své minulosti. Opakem jsou dobrodružné příběhy agenta Ethana Hunta v sérii, ta sází především na úžasné kaskadérské kousky, které provádí často sám představitel hlavní role Tom Cruise.  Hongkongský akční film postupně ustoupil do pozadí, noví talenti se zrodili v dalších zemích jihovýchodní Asie. Thajský "Ong-Bak", jihokorejský "Oldboy" nebo malajský ukazují, že pečlivá choreografie bojových umění v kombinaci se zajímavými vizuálním nápady má stále ještě u diváků místo a filmy se úspěšně prosadily v celém světě.  Akční sci-fi filmy musely také ustoupit do pozadí, i když díky stále propracovanějšími trikovým technologiím mohly nabídnout čím dál tím větší ohromující zážitek. Filmy jako "Avatar" či "Transformers" sice mají velký úspěch, ale je to především díky efektům a vizuálnímu zážitku než díky propracované akci.  Největší podíl akčních sekvencí mají dnes tzv. supehrdinské filmy. Slavní komiksoví hrdinové jako Batman, Superman, Iron-Man či Captain America jsou posledních 15 let hlavními akčními hrdiny. Spektakulární souboje nadpozemsky silných jedinců na pozadí často obrovských celosvětových konflitků nabízejí sice menší úroveň akce než nejznámější akční filmy z 80. či 90. let, ale jedná se aktuálně o nejpopulárnější typ filmů, do kterého jsou investovány největší rozpočty.

Akční film je filmový žánr, který své hlavní postavy vrhá do neustálých nebezpečných scén jako jsou přestřelky, souboje či honičky. Ústřední postavou akčního filmu je obvykle hrdina, který se neohroženě vrhá do zdánlivě bezvýchodné situace, aby zabránil plánům padoucha ohrozit nevinné lidi.

Action film is a film genre in which the protagonist or protagonists are thrust into a series of events that typically include violence, extended fighting, physical feats and frantic chases. Action films tend to feature a resourceful hero struggling against incredible odds, which include life-threatening situations, a villain or a pursuit which usually concludes in victory for the hero (though a small number of films in this genre "have" ended in the victory for the villain instead). Advancements in CGI have made it cheaper and easier to create action sequences and other visual effects that required the efforts of professional stunt crews in the past. However, reactions to action films containing significant amounts of CGI have been mixed, as films that use computer animations to create unrealistic, highly unbelievable events are often met with criticism. While action has long been a recurring component in films, the "action film" genre began to develop in the 1970s along with the increase of stunts and special effects. Common action scenes in films are generally, but not limited to, explosions, car chases, fistfights and shootouts.


Etymologie.

Slovo "kračun" je vykládáno buď z praslovanštiny nebo latiny. Podle první z možností vychází z praslovanského "kortъkъ" „krátký“ a zesilující přípony „-un“, ve smyslu nejkratšího dne v roce, analogicky k latinskému bruma, označujícím též zimní slunovrat. K tomuto výkladu se přiklání například český archeolog Zdeněk Váňa nebo Ján Kerďo. Z latiny je kračun vykládán zpravidla pomocí slova "creātiō" „stvoření“, případně "colationis". Podle jiné hypotézy je slovo odvozeno z řeckého "en hemera ton christougennon". Z tohoto označení zimního slunovratu jsou odvozeny následující výrazy:  Koleda, dodnes užívaný název pro Vánoce v bulharštině a běloruštině, je všeobecně odvozováno z latinského "calendae", označujícího první den měsíce, zvláště prvního měsíce v roce, zimní slunovrat byl Slovany považován na počátek nového roku. Ve většině slovanských jazyků dodnes koleda či koledování označuje rituální obchůzky, včetně jejich pozdních forem, prováděné i mimo zimní období.  Nejstarší označení je pravděpodobně Hody, doložené v lužické srbštině a polabštině, ve východoslovanské "god" a jihoslovanské "godina" označuje „rok“, tedy dobu mezi dvěma zimními slunovraty.  Předkřesťanského původu může být i slovinský, chorvatský, bosenský a srbský výraz pro Vánoce který zní Božić „malý bůh, boží syn“ a souviset s představou nově zrozeného slunce.

Písemné prameny.

Slavnosti zimního slunovratu nebo pohanské zvyky spojené s oslavou Vánoc jsou zmiňovány už nejstarších slovanských písemných pramenech. Například Euchologium sinajské, staroslověnsky psaný text z Makedonie 10. či 11. století, kritizuje ty co jako pohané chodili prvního ledna na koledu. Kračun je poprvé zmiňován v ruském textu z 12. století a různé předkřesťanské obyčeje se objevují v českým a polských textech z 15. a 16. století.

Lidová kultura.

Typickým prvkem slovanských Vánoc s předkřesťanským původem je koledování, které spočívalo v obchůzkách s figurou dítěte symbolizující nejspíše nové slunce za doprovodu písní, říkadel a proseb o obdarování, štědrost při koledě měla zajistit bohatství v příštím roce. Koleda byla někdy personifikována, v Rusku se za ní do bílého převlékala dívka, v Bělorusku byly tyto dívky dvě, jedna představovala Koledu bohatou, druhá chudou, podle toho kterou z nich si hospodář náhodně vybral se věštilo jaký ho čeká rok.  Dalším typickým zvykem je "ovseň", "useň", "avseň" či "govseň" spočívající v obsypávání lidí zrním. Jedná se nejspíše o projev agrární magie, který měl zajistit bohatou úrodu. Tento obyčej byl také personifikován jako bytost jedoucí na šedé svini, spojení zimního slunovratu se prasetem lze nalézt i v představě zlatého prasátka a pořádání vepřových hodů. V indoevropských náboženstvích je vepř všeobecně zasvěcen slunci a spojován s jeho zrozením, příkladem je římský Saturn který během saturnálií měl přijíždět na voze taženým prasetem se zlatými štětinami.  Dalšími obyčeji které lze spojit se slovanskou oslavou zimního slunovratu jsou různé formy věštění typické pro Vánoce, maškarní průvody nebo pálení vánočního polene u Jihoslovanů.

Kračun, Hody či Koleda je slovanský svátek zimního slunovratu. Jeho podoba je rekonstruována především ze slovanských lidových zvyků spojených s Vánocemi, které tuto slavnost nahradily, ale existují i písemné záznamy z doby těsně následující christianizaci. Během Kračunu bylo slaveno zrození nového slunce, personifikovaného pravděpodobně Dažbogem, slovanským slunečním bohem. Zároveň v období bezprostředně následujícím po slunovratu stírá hranice mezi světem a živých a mrtvých, mezi lidi tak přichází jak blahovolní předkové, tak zlovolní mrtví.

Koliada or koleda (Cyrillic: коляда, коледа, колада, коледе) is an ancient pre-Christian Slavic winter festival. It was later incorporated into Christmas.


Historie.

Program Gadna vznikl před vyhlášením izraelské nezávislosti v květnu 1948. Jeho účastníci původně zastávali nejrůznější úkoly a aktivně se zapojovali do izraelské války za nezávislost, a to především na jeruzalémské frontě.

Insignie.

Velitelé, seržanti a důstojníci programu Gadna nosí zelené barety pěchotní brigády Nachal, avšak bez odznaků a nárameníků této brigády. Namísto toho mají odznaky a nárameníky Sborů pro vzdělání a mládež ("Education and Youth Corps"). Součástí stejnokroje velitelů programu je hnědá spletená tkanice vedoucí z levého nárameníku ke klopě svrchního oděvu. Účastníkům Gadny jsou přiděleny uniformy, skládající se buď z pracovních či „B“ uniformních kalhot a trika, dále vojenský pásek, jídelní miska a polní lahev. Mimo to obdrží po příjezdu čepice, které musí nosit za všech okolností. Dívky musí mít svázané vlasy.  Během týdenního programu žijí jeho účastníci buď ve vojenských stanech či barácích a jsou organizováni do družstev. Každé družstvo má dva vůdce, které vybírá velitel základny.

Struktura.

Program Gadna je podřízen divizi Magen spadající pod Sbory pro vzdělání a mládež.

Základny.

Během let probíhal program Gadna v řadě základen. K roku 2008 však byly v provozu pouze tři následující:

Život v Gadně.

Během týdenního programu procházejí zahraniční i izraelští účastníci Gadny přibližně stejným výcvikovým programem. Program izraelské mládeže je však v některých ohledech delší a náročnější, a to v rámci přípravy na službu u IOS. Účastníci programu vstávají v časných ranních hodinách a chodí spát pozdě večer. Během výcviku se u čí o zbraních a naučí se rozebrat, vyčistit a zacházet s útočnou puškou M16. Rovněž procházejí fyzickým tréninkem a základním vštěpováním názorů (indoktrinace). Učí se o historii izraelské armády a o jejích velkých bitvách a hrdinských činech. Účastníci programu se rovněž podílejí na provozu základny, včetně například čištění podlah a prací v kuchyni. Naučí se také střílet ze své zbraně a jdou na krátký „nucený“ pochod (nucené pochody v plné výzbroji jsou běžné u všech pěších jednotek IOS).

Kontroverze.

Přestože byl program Gadna některými izraelskými pedagogy a profesory kritizován jako „přílišně militaristický,“ Sbory pro vzdělání a mládež připravily program, založený na militarističtějších a bojovějších hodnotách zařazených do průběhu programu, u kterého bude naopak kladen menší důraz na fyzický aspekt.

Gadna (: גדנ"ע, zkrácenina Gdudej No'ar, : גדודי נוער) je izraelský vojenský program, který připravuje mládež na povinnou vojenskou službu v Izraelských obranných silách (IOS). Týdenní program, který připravuje mládež v oblasti disciplíny a základního výcviku, vedou vojáci z pěchotní brigády Nachal. Každoročně se jej zúčastní na 19 tisíc mladých Izraelců a řada mladých lidí ze zahraničí.

Gadna () is an Israeli military program that prepares young people for military service in the Israel Defense Forces. It was established before the foundation of the State of Israel and was anchored in law in 1949. Today it is a one-week program of discipline and military training usually under commanders serving with the Nahal infantry brigade. Gadna hosts an estimated 19,000 Israeli youth annually, as well as numerous foreign youths.


Charakteristika.

Hlavičkové soubory běžně obsahují dopředné deklarace tříd, funkcí, proměnných a jiných identifikátorů. Programátor, který potřebuje deklarovat typový identifikátor ve více než jednom zdrojovém souboru, může identifikátor umístit do hlavičkového souboru. Na soubor je pak možné se odkazovat ze zdrojových souborů pomocí direktivy preprocesoru (codice_1).

Motivace.

Nejmodernější programovací jazyky umožňují rozdělit programy do menších částí (jako jsou třídy a metody) a ty rozdělit do více překladových úloh (typicky ve formě zdrojových souborů), které lze poté kompilovat odděleně. Jakmile je potřeba použít metodu na jiném místě, než kde je definována, musí existovat způsob, jak se na ni odkázat. Například funkce definovaná tímto způsobem v jednom zdrojovém souboru: int secti(int a, int b)  může být deklarována (jako prototyp funkce) a následně použita v druhém zdrojovém souboru následovně: int secti(int, int);  int obvodCtverce(int x)  Nevýhodou tohoto postupu je, že prototyp funkce musí být přítomen ve všech souborech, které funkci používají. Další nevýhodu představuje fakt, že pokud dojde ke změně typu návratové hodnoty nebo argumentů dané funkce, musí být všechny prototypy funkce také upraveny.

Použití hlavičkového souboru.

Tento postup lze automatizovat použitím preprocesoru jazyka C, takže při použití prototypu je vždy použit ten nejnovější. Například v následujícím kódu je ve zvláštním souboru deklarována funkce (kompilátor nevyužívá názvy parametrů, ty jsou ale užitečné pro programátora): int secti(int a, int b); Tento soubor používá tzv. include guard, aby se zabránilo vícenásobné definici stejné funkce. Následující kód ukazuje, jak se hlavičkové soubory používají:  int obvodCtverce(int x)  Vždy když je tento kód zkompilován, dojde k vložení aktuálních prototypů funkcí, které jsou deklarovány v add.h. Tím se zabrání vzniku potenciálních kritických chyb.

Umístění hlavičkových souborů.

Aby nebylo nutné ve zdrojovém kódu vždy uvádět celou cestu k hlavičkovému souboru, lze překladači sdělit, že se nacházejí na standardním umístění. V tom případě je nutné uzavřít jméno souboru do znaků menší codice_2 a větší codice_3 a použít relativní cestu ke standardnímu umístění: Pokud chceme použít vlastní hlavičkové soubory, uzavírá se jméno souboru do uvozovek a relativní cesta se vztahuje k aktuálním adresáři:

Unixové systémy.

Hlavičkové soubory jsou v unixových systémech umístěny podle standardu FHS v adresáři codice_4.  V Linuxu a některých dalších systémech mohou být hlavičkové soubory i v codice_5. V případě stejně pojmenovaných hlavičkových souborů v codice_5 a codice_4 se použije hlavičkový soubor v codice_5. V adresáři codice_5 je zpravidla umístěno jen několik málo hlavičkových souborů, které překrývají jinou verzi téhož hlavičkového souboru ze základní instalace systému umístěné v codice_4.

Windows.

Hlavičkové soubory jsou umístěny v adresáři, kde je nainstalováno Microsoft Windows SDK. Případně mohou být součástí instalace vývojového prostředí (například Microsoft Visual Studio).

Předkompilované hlavičky.

Předkompilované hlavičky () jsou technika, kterou používají některé překladače jazyků C a C++, aby snížily čas potřebný ke kompilaci, jelikož hlavičkové soubory mohou obsahovat velké množství zdrojového kódu (například hlavičkový soubor codice_11). Výsledkem kompilace hlavičkových souborů jsou většinou soubory s příponou.pch nebo.gch.  Podobnou funkci zastávají prefixové hlavičky, které jsou většinou také předkompilovány a jsou připojeny ke všem zdrojovým souborům bez nutnosti explicitní deklarace.

Jednoduchý příklad.

Máme hlavičkový soubor header.hpp psaný v jazyce C++:  A ten je inkludován souborem source.cpp:  Při prvním překladu souboru source.cpp jsou vytvořeny a uloženy do souboru codice_12 předkompilované hlavičky. Při dalším spuštění kompilátoru již nedochází k novému zkompilování codice_13, namísto toho je použit přímo codice_12.

Alternativy.

Některé novější programovací jazyky (jako Java) používají místo hlavičkových souborů systém jmenných schémat, které překladači dovolují najít zdrojové soubory asociované s implementací rozhraní a tříd. V tomto případě je ovšem omezena svoboda při pojmenovávání souborů. Tyto jazyky uchovávají informace o funkcích v object kódu a dovolují tak linkeru ověřit, že jsou funkce použity korektně.  COBOL a RPG IV používají způsob inkludování souborů nazývaný copybook. Copybook je vložen do zdrojového souboru podobným způsobem jako hlavičkový soubor a navíc umožňuje nahrazení určitého textu uvnitř něho jiným textem. COBOL používá pro připojení klíčové slovo codice_15 a pro nahrazení klauzuli codice_16.

Hlavičkový soubor () je v informatice speciální soubor, který se používá v některých programovacích jazycích (např. C a C++). Umožňuje vyčlenit některé části zdrojového kódu programu do zvláštních souborů, které lze opakovaně používat. Standardní knihovna jazyka C a standardní knihovna jazyka C++ tradičně deklarují své funkce v hlavičkových souborech.

Many programming languages and other computer files have a directive, often called codice_1 (as well as codice_2 and codice_3), that causes the contents of a second file to be inserted into the original file. These included files are called copybooks or s. They are often used to define the physical layout of program data, pieces of procedural code and/or forward declarations while promoting encapsulation and the reuse of code.


Dětství a mládí.

Jeho otec Ahmad ʿAbd al-Rahmán al-Banná byl hodinářem, muezinem, učitelem a hanbalovským imámem. Hasan byl jeho nejstarším synem. Rodina byla vzdělaná a vedla velmi přísný islámský způsob života. Hasan al-Banná znal již ve svém útlém věku zpaměti Korán a v šestnácti letech byl přijat na islámskou akademii Dár al-ʿulúm díky obrovským znalostem a inteligenci. Vystudoval pedagogiku a v roce 1927 se stal učitelem na státní škole.  Jako dítě se orientoval na extremistické aspekty islámu, které byly nepřátelské k Západu a k systému práva. V útlém věku se často setkával s diskusemi o situaci na Blízkém východě a bědováním nad úpadkem islámu. Setkával se s pocitem úzkosti nad zhroucením Osmanské říše, koncem muslimského chalífátu, britskou okupací Egypta a vztahem arabské společnosti k západním hodnotám. Hasan al-Banná, stejně jako mnoho dalších muslimů, z rozpadu chalífátu obviňoval nemuslimský Západ. Rozklad posledního chalífátu vnímal jako svatokrádež proti islámu. Své myšlenky pak vtělil do hnutí, které nazval Muslimské bratrstvo.

Muslimské bratrstvo.

Muslimské bratrstvo vzniklo v egyptském městě Ismá'ílíja roku 1928. Zpočátku se jednalo pouze o náboženské, politické a sociální hnutí pro mládež s krédem: „Alláh je náš cíl, Korán je naší ústavou, Prorok je náš vůdce, džihád naše cesta a smrt pro Alláha je naší nejvyšší aspirací.“ Hasan al-Banná nabádal k návratu k „původnímu“ islámu, ke starým tradičním islámským hodnotám. Podle Hasana současný islám ztratil sociální dominanci, protože většina muslimské populace byla ovlivněna západními vlivy, ke kterým sdílel antipatie. V pozdějších letech výrazně narůstal počet členů a Muslimské bratrstvo se snažilo vybudovat další základny Bratrstva v Libanonu, Sýrii a dalších zemích. Sídlo Muslimských bratří bylo přemístěno z Ismá'ílíje do Káhiry.  Bratři se věnovali rozsáhlé charitativní činnosti (budování sirotčinců, přístřeší pro chudé a nemocnic). Tato charitativní činnost měla i svou silnou stránku na politické dimenzi a byla často provázena propagačními kampaněmi. Její politický rozměr se postupem času rozvíjel do větších rozměrů. Muslimské bratrstvo mělo v Egyptě více než padesát poboček, na konci druhé světové války mělo již přes půl milionu aktivních členů a zhruba dvakrát tolik příznivců.  V této Hasanově organizaci má velice důležité místo sociální učení, které, jak odkazuje islám, učí správnému zacházení s majetkem. Tvrdí, že lidé jsou pouze uživateli majetku a že vše patří Bohu, včetně nich samých. Dále tvrdí, že islámský stát má právo v případě potřeby přimět bohaté, aby se postarali o chudé. Hasan al-Banná vypracoval ideál socialistického islámského státu, kde jsou vztahy mezi lidmi založeny na učení Koránu, nikoli jmění. Dále se zabýval problémovými otázkami kolonialismu, veřejného zdraví, vzdělávací politiky, řízení přírodních zdrojů, sociální nerovnosti, arabského kolonialismu, slabosti islámského světa a narůstajícímu konfliktu v Palestině. Řešení těchto problémů nalézal především ve fašismu.  Bratrstvo rozšířilo své aktivity i mimo své původní náboženské obrození. Hasan al-Banná začal snít muslimský sen o obnovení chalífátu. Tohoto snu chtěl dosáhnout pomocí džihádu mečem, aby později získal srdce a myšlenky jeho následovníků. Obnovu chalífátu zdůvodňoval tím, že je potřeba dosáhnout těch nejčistějších náboženských kořenů a pokračovat svatou válkou proti Západu.

Zavraždění.

Roku 1948 se Hasan al-Banná setkal s britským velvyslancem a diskutovali o budoucnosti Egypta. Hasan vyřkl, že čas Britů v Egyptě se chýlí ke konci. Al-Banná byl vyhoštěn do Horního Egypta a následně byla organizace zakázána a rozpuštěna vládou. Krátce nato byl zabit předseda vlády a vina byla okamžitě připsána Bratrstvu. Majetek organizace byl zajištěn a mnoho členů posláno do vězení. Dne 12. února 1949 byl na trhu v Káhiře zabit sám Hasan al-Banná nájemným vrahem nebo vládním agentem. Z vraždy nebyl nikdo obviněn. V den, kdy zemřel Hasan al-Banná se mu narodila dcera, kterou matka pojmenovala Estešhád (arabsky mučednice).  Muslimské bratrstvo přežilo všechny pokusy potlačení, ba naopak nabralo ještě většího vlivu nejen v Egyptě, ale ve všech arabských zemích. Islámská obnova dnes v arabském světě vděčí za svůj původ Muslimskému bratrstvu.

Hasan Ahmad ʿAbdurrahmán al-Banná (arabsky ; 14. října 1906 Mahmúdíja u Káhiry – 12. února 1949 Káhira, Egypt) byl jedním z nejvlivnějších muslimských teologů 20. století a zakladatelem Muslimského bratrstva. Z jeho idejí vycházejí četní zastánci současného islamismu.

Sheikh Hassan Ahmed Abdel Rahman Muhammed al-Banna (; 14 October 1906 – 12 February 1949), known as Hassan al-Banna (), was an Egyptian schoolteacher and imam, best known for founding the Muslim Brotherhood, one of the largest and most influential Islamic revivalist organizations.


Historie.

Danubius Hotels Gorup byla založena v roce 1972 tehdejším Ministerstvem zahraničního obchodu Maďarska s cílem rozvinou lázeňství. Společnost vlastněná státem v té době vlastnila Grand Hotel Margitsziget a Hotel Helion v Keszthely, později došlo k výstavbě Hotelu Hilton v Budapešti. Společnost se v roce 1991 stala akciovou společností a v roce 1992 byly zavedeny akcie na Budapešťské burze cenných papírů. V roce 1996 Danubius Hotels Group úspěšně požádala o 85 % vlastnického práva na Hungar Hotels a 100 % vlastnického práva byla získána v roce 2004. Danubius Hotels Group se začalo šířit do zahraničí v listopadu 1999. Prvním krokem byl nákup Hotelu Villa Buterfly v Mariánských Lázních, o rok později pak následoval nákup 65 % vlastnického práva na Léčebné Lázně Mariánské Lázně a.s. včetně 31 nemovitostí, 4 lázeňských center a 40 pramenitých zdrojů. V roce 2001 Danubius Hotels Group získal 82 % v rumunské akciové společnosti v privatizačním řízení s 1 000 hotelovými pokoji a léčebné zařízení v Sovata (Rumunsko). V roce 2002 nákupem 67 % akcií získalo Danubius Hotels Group podíl ve společnosti Slovenské Liecebne Kúpele. Od jara 2004 se Danubius Hotels Group stal spolumajitelem světově proslulého Gundel restaurants připojením podniků Bagolyvár, Wine Public House, Vinařství v Mad a Eger.

Hotely.

Momentálně Dabubius Hotels Group provozuje 56 hotelů v Maďarsku, Velké Británii, České republice, na Slovensku a v Rumunsku.

Značky.

Danubius Health Spa Resorts.

"Danubius Health Spa Resort" hotely se nacházejí v Maďarsku, České republice, Slovensku a v Rumunsku. Většinou jde o 4 hvězdičkové lázeňské a wellness hotely. Služby zahrnují lázeňské a wellness procedury, kosmetiku a fitness. Materiály použité pro ošetření jsou přírodní (bláto, rašelina, přírodní pramenitá voda). V roce 2019 se Danubius Hotels Group proměnil ve společnost Ensana. Nová značka spojuje 26 lázeňských hotelů - oficiální web značky Ensana.

Danubius Hotels.

"Danubius Hotels" jsou nejčastěji 4 hvězdičkové městské hotely, které lze nalézt například v Budapešti a v Londýně.

Spa hotel.

"Spa hotel" jsou nejčastěji 3 hvězdičkové lázeňské hotely, které nabízejí lázeňské a wellness pobyty.

Classic Collection.

"Classic Collection" jsou umístěny v historických budovách, které mají sofistikovaný design interiéru a eleganci připomínající atmosféru minulého století.

Další členové Danubius Hotels Group.

Ostatní 3, 4 a 5 hvězdičkové hotely v "Danubius Hotels Group" mají různé nabídky. Mezi nimi, v Budapešti lze nalézt "Hilton", "Radisson SAS" a "Best Western" hotely. Jsou provozovány franchisovým systémem.

Danubius Hotels Group je jedna z největších sítí provozujících hotely ve střední Evropě specializující se na lázeňství. Danubius Hotels Group podle časopisu HOTELS Magazine's s 56 hotely nacházejícími se v Maďarsku, Velké Británii, České republice, Slovensku a Rumunsku zaujímá 103. místo na světě z 300 největších hotelových operátorů.

Danubius Hotels and Spas Group is the largest hotel group in Hungary, with 56 hotels located in Hungary, Great Britain, Czech Republic, Slovakia, and Romania.


Dětství.

Clifford Joseph Harris se narodil v roce 1980 ve městě Atlanta. Jeho rodiči jsou Clifford "Buddy" Harris a Violeta Morgan. V dětství žil u svých prarodičů, jelikož jeho otec bydlel v New Yorku. S rapováním započal v roce 1989, v devíti letech. Ze střední školy odešel a věnoval se prodávání drog, ve čtrnácti byl poprvé uvězněn, tehdy získal přezdívku Tip. V roce 2001 si ho všimli u Arista Records, kde s ním podepsali smlouvu TIP si pozměnil pseudonym na T.I. z respektu k jinému členu labelu, který se jmenoval Q-Tip.

Hudební kariéra a problémy se zákonem.

I'm Serious (2001–2002).

Ještě během roku 2001 T.I. zveřejnil svůj debut "I'm Serious". Album však u posluchačů i kritiků propadlo a to i přesto, že na albu hostovala spousta známých jmen, jako jsou: Pharrell Williams, Lil Jon nebo Pastor Troy. Naproti tomu ho Pharrell označil za "Jay-Zýho jihu", ale i přesto byl T.I. za svůj neúspěch vyhozen z Arista Records. T.I. reaguje založením vlastního labelu Grand Hustle Records, na kterém vydá několik mixtapů ve spoluprási s DJ Drama. Mixtapy mu opět obnoví potenciál a T.I. je upsán i se svým labelem pod Atlantic Records.

Trap Muzik a Urban Legend (2003–2005).

Jeho druhé album "Trap Muzik" (2003) zaznamenalo mnohem větší úspěch než debut. Prodalo se ho přes milion kusů a stalo se platinovým. V roce 2004 T.I. porušil podmínku trvající od roku 1998, kterou dostal za držení drog. Byl odsouzen na tři roky ve vězení, ale po jednom měsíci byl propuštěn do "domácího vězení", aby tak mohl pokračovat ve své práci. Ke konci roku 2004 vyšlo jeho třetí album "Urban Legend". Album obsahuje singl "U Don't Know Me", který byl nominován cenu Grammy. Stejné nominace se dočkal i za spolupráci s Destiny's Child a Lil Waynem na písni "Soldier". Ve stejném roce získá i dalších šest ocenění v "Billboard Awards" a "BET Awards". Album "Urban Legend" se stalo také platinovým.

King a T.I. vs. T.I.P. (2006–2007).

Album "King" (2006) bylo jeho prvním albem, které debutovalo jako #1 na žebříčku Billboard 200. Za singl "What You Know" konečně získal cenu Grammy. Prodeje zvýšil i první film, ve kterém T.I. hrál, nazvaný ATL (2006). Ve stejném roce spolupracoval i na písni od DJ Khaleda "We Takin' Over". O rok později vydal nové album "T.I. vs. T.I.P.", které zaznamenalo podobný úspěch, jako album předchozí. Na tomto albu spolupracují s T.I. hvězdy jako jsou: Nelly, Eminem, Jay-Z nebo Busta Rhymes. "T.I. vs. T.I.P." se stejně jako "King" stalo platinovým.  V roce 2007 byl zadržen za pokus o koupi nelegální polo-automatické zbraně od nastrčeného agenta FBI. Při prohlídce jeho vozidla policie nalezla další tři neregistrované samopaly a dva tlumiče. Soudce mu zabavil jmění v hodnotě tří milionů amerických dolarů v akciích, 2 milionů v hotovosti a jednoho milionu v majetku. T.I. byl až do vynesení rozsudku, po zaplacení kauce, v domácím vězení, které mohl opustit jen z lékařský důvodů a na soudní přelíčení. V domě se mohla pohybovat jen T.I. rodina. Rozsudek měl být vynesen v únoru 2008. Byl odsouzen k roku "domácího vězení" a k 1 500 hodin obecně prospěšných prací. Vynesení délky pobytu ve vězení bylo odloženo na březen 2009.

Paper Trail (2008–2009).

Během svého "domácího vězení", při kterém byl T.I. neustále monitorován, nahrál své další album "Paper Trail", vedoucím singlem z alba, je jeho doposud nejúspěšnější singl "Whatever You Like". Na albu spolupracovali: Rihanna, Kanye West, Lil Wayne, Jay-Z nebo například Justin Timberlake. Píseň "Swagga Like Us" získala cenu Grammy, celé album je zatím nejprodávanějším T.I. počinem, je 2× platinové. O něco později vyšel i re-release k albu, ale jen v digitální podobě s několika novými písněmi.  V květnu 2009 nastoupil svůj trest - rok a jeden den ve vězení v Arkansasu a zaplacení pokuty 100 000 amerických dolarů. Původně T.I. hrozilo deset let a pokuta 250 000. Avšak již po deseti měsících byl propuštěn do "Domu na půl cesty", kde strávil zbylé dva měsíce. Po propuštění je T.I. nucen podstupovat neohlášené testy DNA a domovní prohlídky. Byl propuštěn na tříletou podmínku.

No Mercy (2010).

Roku 2010 se chystal vydat album "King Uncaged", ke kterému vydal promo singl "I'm Back". V květnu vydal také promo singl ke svému novému filmu "Takers (Gangsteři)", singl s názvem "Yeah Ya Know (Takers)" měl být jak na soundtracku k filmu, tak i na albu. V červnu vydal první oficiální singl k albu, ten se jmenuje "Got Your Back" a hostuje na něm zpěvačka Keri Hilson. Nyní je ovšem vydání alba odloženo, jelikož v září 2010 porušil svou tříletou podmínku tím, že u něho byla nalezena Extáze a po testech krve mu byl zjištěn Kodein v krvi. 15. října 2010 byl soudem odsouzen k jedenácti měsícům ve vězení za porušení podmínky, a to i přesto, že jeho šestičlenný právnický tým navrhoval léčení na protidrogové klinice. V prosinci 2010 vydal nové album přejmenované na "No Mercy", ke kterému výše zmíněné písně byly vydány jen jako bonusový materiál. Album získalo ocenění zlatá deska.

Trouble Man: Heavy Is The Head (2011–2012).

Začátkem podzimu roku 2011 byl propuštěn z vězení. V listopadu 2011 oznámil nahrávání svého osmého alba s plánovaným názvem "Trouble Man", které mělo být vydáno 4. září 2012. Nakonec bylo vydáno 18. prosince 2012 pod názvem "". K propagaci alba byly vydány singly "Love This Life" a "Go Get It", které se umístily v druhé polovině US žebříčku Billboard Hot 100. Prvním oficiálním singlem byla píseň "Ball" (ft. Lil Wayne), která debutovala na 50. příčce. V první týden prodeje alba se v USA prodalo 179 000 kusů, čím debutovalo na 2. příčce žebříčku Billboard 200. Vydáním alba splnil podmínky smlouvy u Atlantic Records, a tím s nimi ukončil spolupráci. Celkem se v USA prodalo 502 000 kusů alba a album získalo certifikaci zlatá deska.

Paperwork (2013–2014).

V roce 2013 vydal kompilační mixtape svého labelu Grand Hustle Records s názvem "Grand Hustle Presents: Hustle Gang", singl "Memories Back Then" se umístil na 88. příčce v USA. Rok 2013 byl také původně plánován pro vydání jeho devátého studiového alba "Trouble Man II: He Who Wears the Crown". První singl z alba byl vydán v červnu 2013 a nesl název "Wit Me" (ft. Lil Wayne) a umístil se na 80. příčce žebříčku Billboard Hot 100. Z přípravy tohoto alba ale nakonec sešlo. V roce 2013 také hostoval na velmi úspěšném singlu "Blurred Lines" od Robina Thicka.  V listopadu 2013 podepsal smlouvu u Columbia Records. Zde začal přehrávat své deváté studiové album, které nově nese název "Paperwork". Výkonným producentem alba je Pharrell Williams. Prvním singlem byla zvolena píseň "About the Money" (ft. Young Thug); umístil se na 42. příčce v žebříčku Billboard Hot 100. Druhý singl "No Mediocre" (ft. Iggy Azalea) se umístil na 33. příčce. Album bylo vydáno 21. října 2014. V první týden prodeje v USA se ho prodalo 80 000 kusů a umístilo se tím na 2. příčce žebříčku Billboard 200.

Us or Else a Dime Trap (2015–...).

V roce 2015 podepsal distribuční a partnerskou smlouvu se společností Roc Nation, kterou vede rapper Jay-Z. V září vydal na streamovací službě Tidal EP s názvem "Us or Else". EP bylo vydáno na podporu hnutí Black Lives Matter. EP, které bylo vydáno pouze digitálně, se umístilo na 175. příčce žebříčku Billboard 200. V prosinci 2016 bylo EP následováno vydáním prodloužené verze "". Singly "We Will Not", "Warzone", "Black Man" a "Switchin' Lanes" byly vydávány nejdříve exkluzivně přes Tidal, ovšem v hitparádách nezabodovaly.  V říjnu 2018 vydal své desáté studiové album s názvem "Dime Trap". Album debutovalo na 13. příčce žebříčku Billboard 200 se 32 000 prodanými kusy (po započítání streamů). Z alba bylo vydáno několik singlů, žádný ovšem v hitparádách neuspěl.

Diskografie.

Úspěšné singly.

Singly, které se umístily do 50. příčky amerického žebříčku Billboard Hot 100:

Clifford Joseph Harris Jr., spíše známý jako T.I. (* 25. září 1980 Atlanta, Georgie) je americký rapper, hudební producent a herec. Je třínásobným držitelem ocenění Grammy. Také je zakladatelem hudebního labelu Grand Hustle Records.

Clifford Joseph Harris Jr. (born September 25, 1980), better known by his stage names T.I. and Tip (often stylized as TIP or T.I.P.), is an American rapper, singer, actor, songwriter, producer, entrepreneur, record executive, and author. Harris signed his first major-label record deal in 1999 with Arista subsidiary LaFace. In 2001, Harris formed the Southern hip hop group P$C, alongside his longtime friends and fellow Atlanta-based rappers Big Kuntry King, Mac Boney, and C-Rod. Upon being released from Arista, Harris signed to Atlantic and subsequently became the co-chief executive officer (CEO) of his own label imprint, Grand Hustle Records, which he launched in 2003. Harris is also known as one of the artists who popularized the hip hop subgenre trap music, along with Jeezy and Gucci Mane.


Život.

Mládí.

Stanisław Wojciechowski se narodil do šlechtické rodiny. V letech 1888–1891 studoval na Varšavské univerzitě matematiku a fyziku. Tam se také stal členem ilegální organizace "„Zet“". Wojciechowski byl v roce 1891 zatčen za protesty pro nezávislost na Ruském impériu. Poté, co byl propuštěn, odešel do Paříže.

Exil.

V roce 1893 vstoupil Wojciechowski do Sociálně demokratické strany Polska, kde působil např. Karl Radek. Téhož roku se setkal a spřátelil s Józefem Piłsudským. Roku 1895 byl z Francie vyhnán. Nicméně v ní ilegálně zůstal až do roku 1899. Téhož roku se Wojciechowski odstěhoval do Londýna, kde vydával polsky psaný časopis "Przedswit".  V roce 1905 začal spolu s Piłsudským publikovat časopis "Robotnik". Roku 1906 se Wojciechowski vrátil do Ruska. Po návratu vystoupil ze Sociálně demokratické strany Polska a působil v časopisu "Spolem".

Politik.

Wojciechowski věděl, že první světová válka představovala pro Rusko nebezpečí. Roku 1918 byl přinucen opustit Moskvu pod hrozbou zatčení.  Do prezidentských voleb zastával funkci ministra vnitra ve dvou vládách (ve vláda Ignacyho Jana Paderewského a vládě Leopolda Skulského). Roku 1922 byl zvolen do Sejmu za Polskou rolnickou stranu. Téhož roku se účastnil prezidentských voleb.  Ve druhém kole bojoval Wojciechowski proti kandidátovi za lidovou stranu Gabrieli Narutowiczowi a kandidátovi seskupení národnostních menšin Janu Baudouinu de Courtenay. Wojciechowski nakonec kandidaturu vzdal. Prezidentem se stal až po násilné smrti Narutowicze a po prozatímní vládě Macieje Rataje.

Pád.

Během vykonávání funkce se Wojciechowski pro své autoritářské přesvědčení dostával do konfliktů s vládou. Jeho dávný přítel Piłsudski zinscenoval povstání (tzv. Květnový převrat). Ačkoli na Wojciechowského straně stáli premiér Wincenty Witos, ministr války generál Juliusz Tarnawa-Malczewski či generálporučík Władysław Anders, byl Wojciechowski nucen odstoupit z funkce.  Stanisław Wojciechowski dožil polozapomenutý v Golobkách v roce 1953.

Stanisław Wojciechowski (15. března 1869, Kalisch, Prusko – 9. dubna 1953, Golobky, Polská lidová republika) byl polský politik, roku 1922 se stal druhým prezidentem druhé Polské republiky.

Stanisław Wojciechowski (; 15 March 1869 – 9 April 1953) was a Polish politician, scholar, and activist in the cooperative movement. In 1922 he was elected the second President of the Republic of Poland following the assassination of Gabriel Narutowicz. He was ousted by the May Coup d'État of 1926.


Životopis.

Mengistu Haile Mariam se narodil v roce 1937 na jihu Etiopie, v kraji Walajita (provincie Sidamo). Pocházel ze skromných poměrů. Mengistuova matka byla dcerou služky tehdejší etiopské císařovny Zawditu I. a jejího majordoma, "dedžazmače" (důstojníka, dvorského hodnostáře) Kebede Tesemy. Z otcovy strany je synem bývalého otroka, který se později stal vojákem v etiopské armádě.  Jako dítě se často stěhoval. V Addis Abebě jeho otec získal hodnost desátníka v armádě císaře Haile Selassieho. Později se přestěhovali do města Džima v provincii Kaffa, kde vychodil 6 tříd, než jeho otce přeložili zpět do hlavního města. V 8 letech mu zemřela matka. V dospívání se Mengistu přestěhoval ke svému dědečkovi K. Tesemmovi do provincie Godžam.  Mengistu šel ve stopách svého otce. Začal studovat vojenskou školu, kde prodělal výcvik v radiokomunikaci a připojil se k armádě. Přilákal k sobě pozornost generála Amana Mikaela Andoma, který mu dal doporučení na prestižní Vojenskou akademii Holetta, kde v roce 1957 získal hodnost poručíka. Poté byl povýšen na velitele Třetí divize a na 6 měsíců byl poslán na výcvik ve zbraňových systémech do Spojených států.  Už v mládí Mengistu často slýchával posměšné poznámky o svém vzhledu, jelikož po svém otci podědil negroidní rysy. Právě tato zkušenost s rasismem vedla k silnému protiamerickému postoji, sympatizujícímu s tamním černošským nacionalistickým hnutím. Jeho odpor k světlým Etiopanům se projevil i po převzetí moci na setkání členů Dergu v Addis Abebě, kde emotivně prohlásil: „V této zemi některé šlechtické rodiny automaticky zařazují osoby s tmavou pletí, silnými rty a kudrnatými vlasy jako "barias" („otrok“), nechť je všem jasné, že brzy přinutím tyto hlupáky ohnout záda a mlít kukuřici.“ Ve Spojených státech se také zformovala jeho stalinistická ideologie.  Po návratu ze Spojených států byl převelen do vojenského skladu Třetí divize ve strategicky důležitém městě Harar. V roce 1974 získal hodnost majora. Projevily se u něj skvělé vůdcovské schopnosti, díky kterým se stal velmi populární mezi nižšími důstojníky a v mužstvu Třetí divize. Tyto okolnosti přispěly k jeho vzestupu v etiopské vládě během nadcházející revoluce.

Revoluce a růst politické moci.

Ekonomické, sociální, politické i národnostní rozpory spolu se suchem, neúrodou, hladomorem a energetickou krizí vyústily počátkem roku 1974 v revoluci namířenou proti feudalismu. Do čela protimonarchistické opozice se postavily ozbrojené síly. K sesazení císaře došlo 12. září 1974 a veškerou moc převzala Prozatímní vojenská správní rada (Derg).  Zpočátku byl Mengistu jedním z méně významných členů, ale během krátké doby vzrostlo jeho postavení, když se pod jeho velením začala vytvářet krajně levicová frakce. Nechal zřídit Zvláštní vojenský soud, který odsoudil k trestu smrti 59 bývalých hodnostářů státu obviněných ze zneužívání moci a korupce. Tímto se Mengistu 17. listopadu 1974 dostal do čela Dergu. Během několika dnů ho však vystřídal Tafari Benete, ale Mengistu si i přesto udržel výkonnou moc v pozici místopředsedy.  25. srpna 1975 náhle zemřel sesazený císař Haile Selassie I. Spekulovalo se, že ho Mengistu nechal uškrtit pomocí povlaku na polštář, ale Mengistu toto tvrzení rázně odmítl. Každopádně spekulace o císařově nejasném úmrtí byly posíleny tajným pohřbem. (Po pádu režimu se nakonec ukázalo, že císařovo tělo bylo pohřbeno do jámy pod podlahu Mengistuovy pracovny.)  Mezitím došlo ke zrušení všech monarchistických a feudálních titulů, byly provedeny reformy, které směřovaly k socializaci Etiopie. 27. dubna 1976 byla vydána Deklarace o přechodu etiopského socialismu na marxistické pozice, což vedlo k vytváření protirežimních hnutí. Někteří členové Dergu byli obviněni z kontrarevoluce kvůli svému nerozhodnému postoji. K jejich masové popravě společně s předsedou Dergu a dalšími vysoce postavenými důstojníky došlo 3. února 1977. Mengistu Haile Mariam, který se na popravách údajně aktivně podílel, se takto dostal podruhé a již definitivně do čela Dergu.

„Rudý teror“.

V letech 1977–78 rostl odpor proti dergu, o který se zasloužila především Etiopská lidová revoluční strana (EPRP), která zpočátku podporovala etiopskou revoluci, ale později se dostala do ideologického konfliktu s Mengistuovým režimem. Toto období likvidování opozice je známé jako "Kej šibbir" („Rudý teror“). Rolníky, dělníky i studenty loajální k jeho režimu vyzbrojil zbraněmi, aby mu pomohli zničit nepřátele revoluce. Ve svých projevech vykřikoval hesla: „Smrt kontrarevolucionářům! Smrt EPRP!“, která doplnil rozbitím lahví s tekutinou připomínající krev, aby ukázal, co je revoluce schopna udělat s nepřáteli.  Během dvou let se na ulicích objevily tisíce mrtvých těl. Svědkové prohlásili, že rodinní příslušníci, kteří šli sbírat těla svých milovaných, museli zaplatit za kulky, které je zabily. Do důkazních materiálů se dostaly i videa s jejich mučením. Mengistu Haile Mariam byl v tomto období zodpovědný za desítky tisíc mrtvých Etiopanů.

Etiopsko-somálský konflikt (1977–78).

Pohraniční konflikt Etiopie a Somálska o oblast Ogadenu (na jihovýchodě Etiopie), osídlenou Somálci, sahá až do 19. století. Somálsko doufalo, že v době politických zvratů Mengistuova režimu nebude Etiopie schopna odolat vojenskému tažení, které zahájilo 23. července 1977.  Střetly se zde dva levicové režimy podporované Sovětským svazem, avšak pro Sovětský svaz byla Etiopie výhodnějším spojencem, především díky jednoznačné orientaci režimu na marxisticko-leninskou ideologii. Proto Etiopie dostala masivní vojenskou pomoc ze strany Sovětského svazu a Kuby. Somálské jednotky tak byly vytlačeny z etiopského území. Do konce 70. let Mengistu velel jedné z největších armád subsaharské Afriky.

Orientace na SSSR.

Přítomností vojsk Kuby a SSSR se Etiopie dostala do sovětské sféry vlivu. 12. září 1984 došlo k vytvoření politické stany s názvem Dělnická strana Etiopie. O dva roky později byla údajně 81 % voličů schválena nová ústava, která přesně kopírovala ústavu sovětskou.  I přes opakovanou neúrodu, sucho, kolaps ekonomiky a růst vlivu odbojových a separatistických organizací, zejména v Eritreji, byla v září 1987 vyhlášena Etiopská lidově demokratická republika. Nová ústava přeměnila dosavadní vojenský stát na stát civilní. Derg se transformoval na parlament ("šengo") a jeho funkcionáři znovu získali své funkce pod jiným názvem. Mengistu Haile Mariam byl zvolen prezidentem země a současně se stal i generálním tajemníkem komunistické strany.  Mengistu v letech 1977–1984 několikrát navštívil Sovětský svaz stejně jako své další politické spojence – Kubu, Libyi, Jižní Jemen a Mosambik. V období od 6. června 1983 do 12. listopadu 1984 stál v čele Organizace africké jednoty (OAJ).  Pozvolný rozpad SSSR způsobil ochlazení sovětsko-etiopských vztahů. Snížení vojenské pomoci ohrozilo Mengistův diktátorský režim. Díky těmto okolnostem došlo k posílení odboje. Etiopská vláda za této kritické situace musela souhlasit s rozhovory s odbojovými hnutími o nalezení řešení. Než se tak stalo, k hlavnímu městu se přiblížily jejich armády a současně moc v Eritreji přešla do rukou povstalců. Diktátor byl nucen 21. května 1991 uprchnout ze země, aniž by informoval své podřízené a předal velení.

Exil v Zimbabwe.

Mengistu Haile Mariam našel útočiště v Zimbabwe. Od té doby zde žije v luxusu jako host zimbabwského prezidenta Roberta Mugabeho. Jeho jediná cesta za hranice byla v roce 1999 do Jižní Afriky kvůli lékařské péči. Okamžitě se objevily požadavky na jeho vydání, avšak Mengistu se rychle vrátil zpět na zimbabwskou půdu.  V roce 2007 byl bývalý diktátor Mengistu Haile Mariam shledán vinným z tisíce vražd během 17leté vlády, která zahrnovala hladomor, válku a Rudý teror. Etiopský Nejvyšší soud však shledal jeho doživotní trest za genocidu nedostatečným a 10. července 2008 ho odsoudil k trestu smrti. Je však nepravděpodobné, že by čelil trestu, jelikož by nejdříve musel zimbabwský prezident ztratit své postavení a moc v zemi, což se stalo v roce 2017.

Mengistu Haile Mariam (* 21. května 1937) je bývalý předseda Prozatímní vojenské správy (dergu), která vládla Etiopii v letech 1974-1987, a prezident Etiopské lidově demokratické republiky v letech 1987-1991. Dohlížel na Rudý teror v letech 1977-1978, který měl za úkol likvidaci opozice. Mengistu utekl do Zimbabwe v roce 1991. Etiopský Nejvyšší soud ho shledal vinným z genocidy.

Mengistu Haile Mariam (, pronounced ; born 21 May 1937) is an Ethiopian soldier and politician who was the leader of Ethiopia from 1977 to 1991 and General Secretary of the Workers' Party of Ethiopia from 1984 to 1991. He was the chairman of the Derg, the socialist military junta that governed Ethiopia, from 1977–87, and the President of the People's Democratic Republic of Ethiopia (PDRE) from 1987–91. Considered to be one of the most notorious African leaders of the 20th century, Mariam's reign was infamous for its brutality, autocracy and economic mismanagement.


Život.

Královna Konstancie zemřela při Adélině porodu a král Ludvík toužící po synovi, se již pět týdnů po královnině smrti potřetí oženil s mladou Adélou ze Champagne.  Adélina starší sestra Markéta byla již jako nemluvně roku 1158 zasnoubena s anglickým následníkem trůnu Jindřichem. Jako nevěstino věno bylo určeno strategicky důležité hrabství Vexin, které leželo mezi anglickou Normandií a Ile-de-France, výsostným územím francouzských králů. V lednu 1169 se Ludvík VII. dohodl s anglickým králem Jindřichem II. o zásnubách mladší dcery Adély s Richardem Lví srdce. Poté byla Adéla odeslána na anglický dvůr, kde se postupem času údajně stala milenkou svého potenciálního tchána krále Jindřicha a plánovaná svatba s Richardem se ani na naléhání Ludvíka VII. nekonala.  V červnu 1187 bylo uzavřeno francouzsko-anglické příměří a Jindřich se brzy poté rozhodl převést Richardovu Akvitánii na mladšího syna Jana, pokud uzavře sňatek s Adélou. Rozzlobený Richard se proti otci spřáhl s mladým francouzským králem Filipem II. a koncem roku 1188 na setkání v Bonmoulis předložili Jindřichovi soubor podmínek, v nichž byla zahrnuta i Adéla, která se měla konečně provdat za Richarda a ten by získal vládu nad provinciemi a byl by vazaly uznán za následníka anglického trůnu. Jindřich s návrhem nesouhlasil a Richard vzdal Filipovi lenní hold za všechny své francouzské državy. Na jaře roku 1189 začala další válka, jež se stala starému králi osudnou. Zemřel 6. července 1189 v osamění s vědomím, že se dočkal zrady od obou synů.  Richard Lví srdce dosedl na anglický trůn a záhy se chystal společně s Filipem II. na křížovou výpravu. Při přezimování na Sicílii se Filip pokoušel Richarda přesvědčit, aby konečně naplnil slib a s Adélou se oženil. Za zprostředkování flanderského hraběte se nakonec oba panovníci dohodli. Richard přislíbil, že vyplatí v Adélin prospěch 10 tisíc hřiven stříbra a Filip jej za to zprostil manželského slibu. Richard se však neměl k jakémukoli sňatku a tak záležitost vzala do svých rukou jeho matka Eleonora Akvitánská. Místo Adély všeobecně považované za souložnici mrtvého Jindřicha II. přivezla synovi na Sicílii novou nevěstu - navarrskou princeznu Berengarii. Francouzský král během obléhání Akkonu vážně onemocněl a na podzim roku 1191 se oproti předchozí úmluvě rozhodl odcestovat zpět do Evropy. Již v lednu 1192 pozval Jana Bezzemka do Paříže, nabídl mu Adélinu ruku a přislíbil mu být nápomocný při získání Richardova trůnu. Janovi v cestě na francouzský dvůr zabránila královna Eleonora společně s regenty. Po Richardově zajetí v Rakousku se Jan skutečně do Paříže rozjel, složil Filipovi lenní přísahu za všechny kontinentální državy Plantagenetů a přestože byl ženatý, požádal o ruku Adély. Opět zasáhla Eleonora a společně s regenty ostrovního království se jí podařilo donutit Jana ke stažení se na své statky.  Adéla se po mnoha letech čekání sňatku nakonec dočkala. Roku 1195 se vrátila zpět do Francie a bratr Filip ji provdal 20. srpna za poněkud mladšího hraběte Viléma Talvase. Naposledy je Adéla společně s manželem písemně doložena v lednu 1213 v listině pro kostel Sainte-Marie v Clairvaux.

Adéla Francouzská (" Adèle, Adélaïde, Alix de France", 4. října 1160 – po lednu 1213) byla dcerou francouzského krále Ludvíka VII. a jeho druhé manželky Konstancie, dcery kastilského krále Alfonse VII. Do dějin se zapsala jako milenka anglického krále Jindřicha II.

Alys of France, (or Alice) Countess of Vexin (4 October 1160 – c. 1220) was the daughter of Louis VII, King of France and his second wife, Constance of Castile.


Bydlení.

Masajská vesnice, neboli Boma, má kruhovitý tvar. Je obehnána bohatým hutným „plotem“ postaveným z větví. Tento plot tvoří vnější kruh vesnice. Uvnitř vesnice je další široká kruhovitá ohrada, kde se na noc schovávají zvířata před divokou zvěří. Tahle ohrada tvoří jádro vesnice. Chatrče staví výhradně ženy a to původní technologií. Materiál obstará příroda. Kostru chatrče tvoří dřevěné tyče upevněné v zemi protkané tyčemi drobnějšími. Na nich se připlácá směs bahna, trávy, moči, hnoje a popela, to vše vysuší slunce. Chatrč je poměrně malá, průměrně 3x5 m a výškou nepřesáhne 1,5 metru – dospělý muž se v ní nepostaví. Uvnitř můžeme naleznout domácí kuchyni, je zde sklad potravin a rodinného majetku. Masajové tady spí i jedí, jsou tu i malá zvířata. Uprostřed se nachází ohniště, ačkoli v chatrči není ani komín či okna. Vchod vede do chatrče nepřímo – což je jakési bezpečnostní opatření proti nezvaným nočním návštěvám a přes noc se ještě zakrývá různými látkami a klacky. Chatrč zajišťuje nejen chlad, ale uvnitř nenajdeme dokonce ani mouchy.

Tradice.

Bůh Enkai seslal na Zemi krávy, když se obloha a země rozdělily. Krávy jsou dědictví Enkaie. Celý život Masaje se točí kolem krav, které jsou navíc jeho hlavní obživou. Kráva se živí trávou, tráva je spojena se Zemí, proto Masajové zemi nijak nekultivují - tohle by bylo pod jejich důstojnost a cítili by se vinni. Masajové zemi neobdělávají, nekopou studny- raději pijí z potůčků i když studny jsou, dokonce ani nepohřbívají mrtvé – nechají je napospas divokým zvířatům, někdy ji pomazávají krví a tukem, protože kdyby zvíře nechalo mrtvolu bez povšimnutí znamenalo by to že je něco v nepořádku a vedlo k sociální hanbě. Zemi nemůže vlastnit jedinec ani rodina, bohatství Masajů tkví v něčem jiném. U Masajů platí, že muž smí mít více manželek. Čím více má Masai dobytka a dětí tím je bohatší. Žena musí být věrná jen jednomu muži. Postavení ženy znázorňuje postavení její chatrče vůči chatrči muže.  Oblečení Masaje se liší podle věku, pohlaví a místa. Nosí jednoduché sandály dnes vyráběné z plastu nebo pneumatik. Kolem ramene Masai zavěšuje kus bavlněné látky, většinou červené nebo modré barvy, převažují kostkované nebo pruhované vzory. Dříve nosili ovčí nebo telecí kůží. Ženy i muži zdobí svá těla různými malbami. Nosí různé šperky – korálky, dřevěné náramky a mají typicky vytahané uši od zavěšených ozdob. Dlouhé vlasy nosí jen muži válečníci, ženy mají hlavu vyholenou a naleštěnou tukem nebo máslem. Masajský muž má oštěp. Rytmické tance a hudba jsou velice typickými a tradičními pro Masaje, období ceremonie válečníků může znamenat jejich až desetidenní trvání. Masajové jsou známi jako děti krve a mléka. Tohle plyne z jejich zvyků pití čerstvé krve. Nařezávají zvířatům krční tepny a „pouštějí jim žilou“. Na každé zvíře přijde řada jednou za 4 dny. Také piji teplé mléko anebo směs krve a mléka známou jako "Saroi". Živí se masem z vlastních stád.

Osobnost Masaje.

Masajové jsou lidé hnědé pleti se značnou příměsí hamitské a snad i semitské krve. Vysocí se štíhlou a hbitou postavou. Ostře řezaný obličej s ostrými rysy, úzkými rty a štíhlým nosem. Přes den je velice obtížné potkat ve vesnici muže. Ti výhradně pasou krávy či hlídají vesnici. Ženy se naopak starají o vesnici, o děti a vodu – je-li nějaká. Vody je v této suché oblasti nedostatek, proto se velice málo myjí, vodu zpravidla ani nepijí (pijí směs mléka a krve).

Obřady a rituály.

Jsou výrazem kultury Masajů a sebeurčením. Každý obřad znamená začínající nový život. Všichni Masajové touží projít těmito životně důležitými fázemi svého života. V masajské společnosti existuje mnoho obřadů, za ty nejdůležitější jsou považovány tyto: Enkipaata (obřad před obřízkou), Emuratta (Obřízka), Enkiama (Manželství), Eunoto (přechod válečníka na vyššího bojovníka), Eokoto e-kule (obřad, kdy Masaj smí pít mléko aniž by ho žena viděla), Enkang oo-nkiri (obřad, kdy žena připraví vybrané maso a bojovníci ho jedí), Orngesherr (Junior starší obřad), atd. Existují také obřady pro mladší chlapce a dívky a to včetně Eudoto / Enkigerunoto oo-inkiyiaa (propíchnutí ušních lalůčků), a Ilkipirat. Muži hrají v kmeni důležitou roli (Patriarchát). Zařazení muže do kmene je věku kolem 14 let. Vstupní podmínkou je obřízka. Po tomto slavnostním obřadu, který se koná každých několik let (kněz vždy určí datum), odcházejí mladí chlapci do Manaytta(vesnice bez ohrady). Zde postaví svou chatrč a žijí až několik let. Učí se tradicím a zvykům svých otců – tance, písně a bojové prvky. Učí se bránit zemi a dobytek. Po ukončení jejich přípravy kněz oznámí, že je na obřízku připravena další skupina chlapců. Mladí chlapci, kteří opustí Manaytta se stávají mladšími válečníky. Mladší válečníci se stávají staršími válečníky, ti zase mladší stařešinou, a pokud se Masaj dožije takového věku, stane se z něj senior stařešiny. Mladí muži, kteří opustí Manaytta se mohou plným právem zúčastnit shromáždění a přispívat svými názory do života kmene. Dále se přislibuje dodržovat normy, které se týkají například způsobu jídla a pití- žena nikdy nesmí vidět muže jíst maso. Je zakázáno pít alkohol, žvýkat tabák a spát s dívkami. Po dovršení 30 let se Masajský muž žení, přestává být bojovníkem (stává se mladším stařešinou). Jeho bohatstvím je dobytek, který střádal v období válečníka. Tímto bohatstvím si platí nevěstu.  Masajové si i přes vnější vliv moderního světa uchovali tradiční životní styl. Dnes se ale musí také vyrovnávat s přílivem turistů, kteří je obohacují i obírají. Masajské ženy prodávají turistům různé suvenýry. Dnes se tradice Masajů střetávají se snahami vlád o ochranu přírody. Pro každého Masaje válečníka je velikou trofejí ulovit lva, ale dnes si rozmyslí, zda mu zabití lva stojí za případné potíže s policií. A právě dobytek způsobuje Masajům další potíže se snahou vlád o ochranu přírody. Masajská stáda jsou velice rozsáhlá, to způsobuje ohromné spásání savany a následné ničení.

Masajové jsou africká černošská etnická skupina nilotského původu. Po dlouhém stěhování v minulosti (podle jejich tradice z Egypta) se usadili mezi Kilimandžárem a horou Mount Kenya (jejíž domorodý název se dá přeložit jako Blízko nebe), tedy v dnešní severní Tanzanii a jihozápadní Keni. Počet Masajů je odhadován na 250 tisíc a jejich pověst nespoutaných bojovníků i zachování si původního způsobu života jsou v dnešním moderním světě obdivuhodné. Mluví jazykem Maa, což je Nilo-Saharská jazyková skupina. U Masajů vládne patriarchální charakter společnosti.

The Maasai () are a Nilotic ethnic group inhabiting northern, central and southern Kenya and northern Tanzania. They are among the best known local populations internationally due to their residence near the many game parks of the African Great Lakes, and their distinctive customs and dress. The Maasai speak the Maa language (ɔl Maa), a member of the Nilotic language family that is related to the Dinka, Kalenjin and Nuer languages. Except for some elders living in rural areas, most Maasai people speak the official languages of Kenya and Tanzania, Swahili and English. The Maasai population has been reported as numbering 1,189,522 in Kenya in the 2019 census, compared to 377,089 in the 1989 census.


Příběh.

Hvězdná loď USS Enterprise NCC-1701 pod vedením kapitána Jamese Tiberius Kirka nachází poblíž planety Omega IV a další federační loď "USS Exeter". Loď neodpovídá na Uhuřino vysílání a výsadek kapitána Kirka spolu s panem Spockem, Dr. McCoyem a členy ostrahy (redshirt) nachází na lodi pouze uniformy plné zvláštních krystalů. McCoy zjišťuje, že jde o posádku, která byla zbavena veškeré tělesné vody a pouze toto zbylo. Z posledního záznamu lodního deníku je patrné, že šlo o nějakou infekci, která byla přinesena výsadkem z planety a každý, kdo vkročí na loď je infikovaný.  Na povrchu se výsadek nalézá tibetskou vesnici Kohmů, které velí kapitán "USS Exter", Ron Tracey. Tracey zpočátku působí jako klasický trosečník, ale když výsadek objevuje, že porušil základní směrnici a chce ho zatknout, napadne a zabije phaserem jednoho člena ochranky. Tracey zkouší Kirka přemluvit, že na planetě se nachází sérum dlouhověkosti, které by bylo zapotřebí izolovat a získat pro sebe. Důkazem je jeden z obyvatel, který je přes 200 let starý a jeho otec přes 1000 let. Kirk toto spojenectví odmítá a je uvězněn. Ve vězení se Kirk a Spock setkávají s dvojicí barbarů, kteří jsou označování za Yangy. Vynikají svou zuřivostí a primitivním stupněm vývoje, ale později se ukazuje, že umí mluvit. Kirk jim pomůže utéct, ale Yang jej omráčí a uteče se svou družkou sám. Když Kirk přichází k sobě, utíkají za McCoyem, který je donucen zkoumat sérum. Ten zjišťuje, že sérum neexistuje a extrémní dlouhověkost je prostě vlastnost zdejších obyvatel a nemoc přinesená na loď se projeví pouze po krátkém pobytu na povrchu planety. Do místnosti doráží pološílený Tracey, který dává za vinu pád vesnice a napadení ze strany Yangů Kirkově pomoci při útěku z vězení.  Záhy se všichni dostávají do zajetí Yangů a je patrné, že nejde o tak primitivní skupinu. Vše nasvědčuje tomu, že planeta prošla technologickými válkami a vlastně Kohmové jsou původní komunisté a Yangové zase Yankeeové. Vše potvrzuje roztrhaná americká vlajka. Když vůdce Yangů začne odříkávat nesrozumitelná slova z uctívaných listin, Kirk rozpozná a odříká začátek ústavy spojených států, což Yangy zaskočí. Celou situaci komplikuje Tracey, který je přesvědčuje, že Kirk je ten špatný a Spock je vlastně ďábel, který je přišel zničit. Nakonec je Kirk přemluví, že ve svaté knize stojí pravidlo „Dobro vždy porazí a zničí zlo“. Společně s Traceym jsou svázáni k sobě jednou rukou a ten, který přežije bude uznán jako dobrý. Zatím Spock přiměje jednu Yangskou ženu, aby zapnula komunikátor, který uslyší "Enterprise".  Když Kirk vyhraje souboj, nechává Traceyho zatknout a Yangům vysvětluje, že ústava byla napsána pro celý lid a nikoliv pouze pro vůdce kmenů a že musí platit pro Yangy i Khomy. Yangové se nad tím pozastavují, ale souhlasí, že to splní. Kirk ještě před transportem na loď si prohlédne vlajku a odchází.

„Sláva Omegy“ (v originále „The Omega Glory“) je pětadvacátý díl druhé řady seriálu Star Trek, později známého jako "Star Trek (seriál)". Premiéra epizody v USA proběhla 1. března 1968, v České republice 21. března 2003.

"The Omega Glory" is the twenty-third episode of the of the American science fiction television series "". Written by Gene Roddenberry and directed by Vincent McEveety, it was first broadcast March 1, 1968.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 56 metrů na pomezí pahorkatiny Ramat Menaše a pobřežní nížiny, respektive jejího výběžku - údolí Bik'at ha-Nadiv. Severně od obce probíhá vádí Nachal Taninim, do kterého zde od severu ústí vádí Nachal Snunit, od východu Nachal Alona. Na východním okraji obce terén stoupá do návrší Giv'at Cefi. Jižně od vesnice probohá vádí Nachal Ada.  Obec se nachází 8 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 54 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu, cca 30 kilometrů jižně od centra Haify a 5 kilometrů jihovýchodně od Zichron Ja'akov. Avi'el obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je převážně židovské. Oblast Vádí Ara osídlená ve vyšší míře izraelskými Araby začíná až 6 kilometrů jihovýchodně odtud.  Avi'el je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 6533.

Dějiny.

Avi'el byl založen v roce 1949. Jeho zakladateli byla skupina židovských imigrantů z Rumunska, Maďarska a Jemenu.  Obyvatelé mošavu byli napojení na pravicové politické hnutí Betar a vojenskou organizaci Irgun. Vesnice vznikla v rámci osidlovacího programu Miškej Cherut Betar. Politická orientace vesnice souvisí i s tím, že toto území během války za nezávislost v roce 1948 dobyly pravicové židovské jednotky Irgun a ty pak ovlivňovaly i zdejší židovské osidlování.  Původně se mošav nazýval Jad ha-Jod Daled (יד ה-14), současný název odkazuje na Israele Epsteina - člena Irgunu, který používal jméno Gondor Avi'el a byl zabit v Itálii v roce 1946.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Avi'el Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě výrazně rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 781 lidí. Během roku 2014 registrovaná populace stoupla o 0,1 %.

Avi'el ( אֲבִיאֵל, v oficiálním přepisu do angličtiny Avi'el) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Haifském distriktu, v Oblastní radě Alona.

Aviel () is a small and pastoral moshav in northern Israel. It is located south of Haifa within Alona Regional Council, near Zikhron Yaakov and Binyamina-Giv'at Ada. It had a population of in.


Původ dynastie.

Podle tradice, zachycené na přelomu 11. a 12. století v Kosmově "Kronice Čechů", byl zakladatelem rodu Přemyslovců Přemysl Oráč, pocházející ze Stadic, kterého si vyvolila za manžela Krokova dcera Libuše (v té době ale Stadice ještě neexistovaly). Jejich následníky byli dle pověstí Nezamysl, Mnata, Vojen, Vnislav, Křesomysl, Neklan a Hostivít. Hostivítovým synem údajně byl první historicky doložený český kníže Bořivoj I., u nějž se dodnes spekuluje o původu. K původu rodu se vyjadřuje také tzv. Kristiánova legenda z konce 10. století a autor svatováclavské legendy "Diffundente sole". V obou těchto starších pramenech se hovoří o Přemyslu Oráči, příběh ale není zdaleka tak rozvinutý jako v Kosmově „literárnějším" podání. Spekuluje se také o moravském původu Přemyslovců, tedy že Bořivoj byl synem velkomoravského knížete Rostislava.

Alternativní teorie původu.

Existují i jiné teorie původu dynastie Přemyslovců. Jednou z možností je jejich moravský původ. Podle teorie historika Lubomíra E. Havlíka, podporované J. Zástěrou a částečně také L. Galuškou, byl kníže Bořivoj synem moravského knížete Rostislava, přičemž tamní dynastie (Mojmírovci) mohla pocházet až od prvního slovanského vladaře Sáma, který je ztotožňován někdy také s Přemyslem jako zakladatelem státu.  Podle další teorie muzikologa V. Karbusického pocházejí jména dvanácti bájných knížat, potomků Přemysla a Libuše, z úryvku staroslověnského (či staročeského) textu-poselství Čechů k Frankům v 9. století. Nejspíše je to varování před válkou a zároveň nabídka míru, v souvislosti s významnou bitvou z roku 849. V tomto textu údajně bylo psáno: "Krok’ kazi (Tetha), lubo premyšl, nezamyšl m’nata voj’n u‘ni zla, kr’z my s‘ neklan (am), gosti vit", což vykládá jako: "Zastav své kroky, Tetha (oslovení tehdejšího vůdce Franků, popřípadě západních sousedů obecně) a raději přemýšlej, nezamýšlím na tebe vojnu ani zla, kříži my se neklaníme, hosty vítáme".

Biologický původ.

Z kostí knížete Spytihněva I. se zjistilo, že patřil do keltsko-germánské haploskupiny R1b.

Název.

Název rodu „Přemyslovci“ vymyslel a rozšířil až v 19. století obrozenec a historik František Palacký. Přemyslovci se takto sami nenazývali, ani tak ve své době nazýváni nebyli.

Období vlády.

První historicky doložený Přemyslovec a jeho potomci v Čechách vládli více než 430 let – do roku 1306. Na trůně se jich vystřídalo pravděpodobně 30, z toho sedm králů.  Ke konci 10. století svedli Přemyslovci rozhodující boj o vrchní vládu nad Čechami s mocným rodem Slavníkovců, který skončil vyvražděním Slavníkovců na Libici 28. září 995. Otázka vztahů těchto dvou rodů je dodnes diskutovaná, Slavníkovci možná pro Přemyslovce nepředstavovali mocenskou hrozbu. Existují i alternativní teorie o tom, že Slavníkovci byli pouze jednou z větví Přemyslovců a tudíž šlo o mocenský boj v rámci rodu.  Po úspěších za vlády Boleslava I. a Boleslava II. nastal za vlády tří synů knížete Boleslava II. v 10. století velký úpadek českého knížectví v souvislosti s bratrovražednými boji mezi Přemyslovci a vzestupem okolních zemí – především pak Uher a Polska. Tato krize byla překonána až za vlády Břetislava I., který, poučen z těchto problémů, zavedl seniorátní řád, tj. dědictví nejstaršího člena přemyslovského rodu a rozdělil tím vládu svým pěti synům, z nichž nejstarší Spytihněv II. vládl jako kníže a jeho tři mladší bratři obdrželi vládu nad moravskými úděly – olomouckým, brněnským a znojemským – a poslední syn Jaromír (Gebhart) se věnoval církevní dráze. Ze synů Břetislava I. odvozovali svůj původ také moravští Přemyslovci, kteří vymřeli až za vlády krále Přemysla Otakara I., který se snažil eliminovat moc vedlejších větví rodu a soustředit ji do hlavní, pražské linie.  V roce 1085 získal jako první z Přemyslovců královský titul Vratislav II. V roce 1158 se totéž podařilo i jeho vnukovi Vladislavovi II. Oba Přemyslovci královský titul získali jako poctu a odměnu od císaře. Navíc i v tomto období se v přemyslovském rodě projevovaly velké rozpory mezi jednotlivými rodovými liniemi.  Od 11. století sahala moc Přemyslovců trvale také na Moravu, kterou spravovala jejich moravská větev jako údělná knížata olomoucká, brněnská a znojemská. Znojemská větev vymřela jako první – její poslední představitel Konrád II. Ota se stal českým knížetem, zemřel ovšem už v roce 1191. Brněnská větev skončila s bratry údělníky Spytihněvem a Svatoplukem na přelomu 12. a 13. století. Spytihněv žil velkou část svého života uvězněný na hradě Přimda. Posledním představitelem olomouckých Přemyslovců byl kaplan Sifrid, který zemřel v roce 1227. Poslední zprávy o vedlejší linii rodu, Děpolticích, byly v roce 1247.

Poslední Přemyslovci.

Po státní krizi v poslední čtvrtině dvanáctého století na trůn usedl Přemysl Otakar I. a skončila tak řada rychle se střídajících knížat (sám Přemysl byl ostatně jedním z nich). Roku 1212 Přemysl I., dokonale využívající situace v říši, zajistil pro své potomky dědičný královský titul. V době vlády jeho syna Václava I. se česká zahraniční politika změnila z dosavadního víceméně defenzivního postoje na ofenzivní.  V osobě krále Přemysla Otakara II., syna Václava I., se v roce 1253 počet mužských členů rodu omezil jen na jednoho. Přemysl měl jen jednoho legitimního syna, Václava II. a ten také jen jednoho přeživšího mužského dědice, Václava III. Královská linie rodu Přemyslovců, k němuž se váží počátky české státnosti, skončila nečekaně zavražděním mladého Václava III. v Olomouci dne 4. srpna 1306.  Přemyslovská linie poté ještě pokračovala po přeslici v dalších královských dynastiích, což byli Lucemburkové (1310–1436), Habsburkové (1436–1457), Jagellonci (1471–1526) a opět Habsburkové (1526–1740), posléze Habsbursko-Lotrinská dynastie (1740–1918). Žili také ještě královští levobočkové a hlavně představitelé významné, ale tentokrát už opravdu poslední vedlejší linie rodu – opavští Přemyslovci, potomci Přemysla Otakara II. a jeho milenky, rakouské šlechtičny Anežky z Kuenringu.

Tělesná charakteristika.

Podle zachovalých kosterních pozůstatků (studie E. Vlčka z vykopávek na Pražském hradě) je známo, že přemyslovská knížata měřila více než 170 cm, králové necelých 170 cm, byli štíhlí, ale svalnatí.  Svalové úpony prozrazují záměrný tělesný trénink s mečem. Zuby měli králové drobné; horní řada přesahuje poněkud dolní (předkus). Svalové úpony jsou na lebce utvořeny jenom málo; řada znaků, která charakterizuje typicky mužské lebky, chybí.  Přemyslovci, i když se mohli chlubit svalnatou atletickou postavou, nebyli žádní mohutní válečníci. Jejich rysy a utváření těla se vyznačovalo půvabem skoro ženským. To platí hlavně o obličeji. Vlasy a vousy měli hnědé nebo kaštanové. Jedinečnou galerii nejstarších příslušníků přemyslovské dynastie (do roku 1134) představují nástěnné malby ve znojemské rotundě svaté Kateřiny.

Přemyslovci byli první česká knížecí a královská dynastie ("tzv. odnepaměti" až do 4. srpna 1306), dále vládli také v Rakouských zemích (1251–1278), Polsku (1300–1306) a Uhersku (1301–1305). Ve vedlejší (levobočné) opavské linii Přemyslovci vymřeli (po meči) až roku 1521.

The Přemyslid dynasty or House of Přemyslid (,, ) was a Czech royal dynasty which reigned in the Duchy of Bohemia and later Kingdom of Bohemia and Margraviate of Moravia (9th century–1306), as well as in parts of Poland (including Silesia), Hungary, and Austria.