Kariéra.

S atletikou začínala v oddíle LG Kaufungen a později trénovala v klubu TV Hessich Lichtenau. Od roku 2003 závodí za atletický oddíl LG Eintracht Frankfurt, pod vedením trenéra a zároveň i manažera Güntera Eisingera. Je juniorskou mistryní Německa z haly i venku z roku 2003, šestinásobnou halovou mistryní (2006 – 2010, 2012) a šestinásobnou mistryní Německa pod širým nebem (2004, 2007, 2008, 2009, 2010, 2012). V roce 2005 se stala vicemistryní Německa v hale i na dráze.  V roce 2003 se stala ve finském Tampere juniorskou mistryní Evropy, kde zvítězila výkonem 188 cm. Stříbro získala její krajanka Aileen Herrmannová, jež překonala 186 cm. O dva roky později vybojovala bronz na mistrovství Evropy do 23 let v Erfurtě. Dvoumetrovou hranici poprvé překonala 26. ledna 2008 ve skotském Glasgow. Ve stejném roce si o plných devět centimetrů vylepšila osobní rekord také pod širým nebem, když ve francouzském Annecy zdolala laťku ve výšce 203 cm. Na letních olympijských hrách v Pekingu skončila ve finále na sedmém místě, společně s Ruth Beitiaovou ze Španělska.  V roce 2009 zvítězila na tradičním halovém mítinku Hustopečské skákání. Dne 14. února 2009 v Karlsruhe si vylepšila hodnotu osobního maxima na 205 cm, když v závodě na pokusy porazila Blanku Vlašičovou. Na halovém ME v Turíně 2009 jako jediná ve finále překonala dvoumetrovou hranici a za výkon 201 cm získala zlatou medaili. Na berlínském olympijském stadionu v rámci prvního závodu, posledního ročníku Zlaté ligy překonala 14. června 2009 napoprvé 206 cm. Po téměř osmnácti letech vylepšila národní rekord, který držela hodnotou 205 cm Heike Henkelová.  Dne 12. července 2009 zkompletovala sadu medailí z letních univerziád. V roce 2005 získala v tureckém İzmiru bronz, o dva roky později v Bangkoku stříbro a na univerziádě v srbském Bělehradu vybojovala kov nejcennější, když napoprvé zdolala rovné dva metry. Na mistrovství světa v Berlíně získala bronzovou medaili za 202 cm, byť se velice nadějně pokoušela o 206 cm. Na pokusy ji předčila Ruska Anna Čičerovová, která překonala výšku napoprvé, zatímco domácí výškařka napotřetí.  V halové sezóně roku 2010 byla sužována zdravotními problémy. 31. ledna 2010 zvítězila na halovém mítinku v Karlsruhe, kde pošestadvacáté v kariéře překonala dvoumetrovou hranici. Kvůli problémům se zády však závod předčasně ukončila a později odřekla také účast na mítinku v Arnstadtu. Na konci února zvítězila na mítinku v Desavě (201 cm) a na halovém mistrovství Německa v Karlsruhe (202 cm). Na vrchol halové sezóny, na mistrovství světa do katarského Dauhá však neodcestovala kvůli zdravotnímu problému s kolenem.  Na ME v atletice 2010 v Barceloně vybojovala výkonem 201 cm bronzovou medaili. Ještě na výšce 199 cm ji však patřila zlatá medaile, když měla čistý technický zápis. Výšku 201 cm ale překonala třetím pokusem, zatímco Švédka Emma Greenová napodruhé. Mistryní Evropy se stala Chorvatka Blanka Vlašičová za 203 cm.

Zranění a návrat.

Halová sezóna roku 2011 pro Friedrichovou skončila dříve, než začala. Dva dny před Vánocemi, 22. prosince si v tréninku přetrhla Achillovu šlachu na odrazové levé noze a obhajoba zlaté medaile na halovém ME v Paříži se rozplynula. Friedrichová se rovněž nezúčastnila světového šampionátu, který se konal na přelomu srpna a září v jihokorejském Tegu a vynechala i celou letní sezónu.  První závod po šestnáctiměsíční pauze absolvovala na moravské výškařské tour, 28. ledna 2012 v Hustopečích. V závodě napodruhé překonala 184 cm a na následující výšce o tři centimetry výše již neuspěla. O týden později na dalším halovém výškařském mítinku v Arnstadtu přidala centimetr navíc. Po skončení prestižního mítinku německým organizátorům oznámila, že si nepřeje dostat startovné. Zklamaná ze svých výsledků se prostřednictvím svého manažera rozhodla polovinu startovného vrátit také moravskému mítinku.  Letní sezónu zahájila 28. května vítězstvím na mítinku v Rehlingenu, kde zdolala 192 cm, čímž splnila limit na ME v atletice 2012. Kvůli žaludečním potížím však na šampionátu v Helsinkách byla nucena z kvalifikace odstoupit a do soutěže nezasáhla. I přes nesplněný olympijský limit 195 cm, byla nominována na Letní olympijské hry 2012 do Londýna. Zde skončila čtrnáctá výkonem 193 cm.  V září 2014 porodila holčičku (otcem dítěte je její partner, několikanásobný olympijský vítěz v soutěži bobistů André Lange). V lednu 2016 se vrátila do výškařského sektoru po čtyřech letech – skočila 187 cm.

Osobní rekordy.

Patří mezi šest výškařek celé historie, které mají skočeno v hale i pod širým nebem 205 cm a více. Totéž dokázaly jen Bulharka Stefka Kostadinovová, Švédka Kajsa Bergqvistová, Belgičanka Tia Hellebautová, Chorvatka Blanka Vlašičová a další Němka Heike Henkelová. Dvoumetrovou hranici a vyšší zdolala celkově 33 krát.

Ariane Friedrichová (* 10. ledna 1984, Nordhausen, Durynsko) je německá atletka, výškařka. V roce 2009 se stala v Turíně halovou mistryní Evropy a získala bronzovou medaili na světovém šampionátu v Berlíně. Hodnotou 206 cm drží národní rekord pod otevřeným nebem.

Ariane Friedrich, born Tempel (born 10 January 1984 in Nordhausen) is a German high jumper. She won the silver medal at the 2009 World Championships and represented Germany at the 2008 Summer Olympics and 2012 Summer Olympics. She is the German outdoor record holder in the event with a best of 2.06 m, although this is 1 cm less than the indoor record held by Heike Henkel.


Příznaky gamblerství.

Příznaků gamblerství je celá řada a nelze jednoduše paušalizovat, kdo gambler je, a kdo ještě není. Gambleři mohou být i lidé, kteří splňují jen několik málo z těchto příznaků:  Příznaků je ovšem více a mohou se lišit dle individuálních předpokladů hráče.

Tři fáze léčby problémového hráčství.

Psychiatr Dr. Robert L. Custer je průkopníkem moderní léčby patologického a problémového hráčství a navrhl model zahrnující tři fáze kompulzivního hráčství a tři fáze léčby. Tyto fáze byly popsány už dávno, přesto, že svět hazardu prošel změnou, fáze zůstávají ve svém principu stejné. Uvedené fáze jsou tyto: výherní fáze, fáze proher a fáze zoufalství. Všechny tři fáze jsou blíže popsané v článku níže.  Pokud člověk projde všemi fázemi, ocitá se na dně, je v beznaději, obvykle si lidé v těchto fázích potýkají s alkoholizmoom, požíváním Drohal a někdy trestnou činností. Běžné jsou i sebevražedné myšlenky.

Fáze gamblerství.

Gambleři si zpravidla projdou třemi fázemi, přičemž každá další fáze je nebezpečnější než fáze předchozí:

Regulace hazardu.

Státy po celém světě se snaží regulovat hazardní odvětví a s ním i vznik gamblerství. Hazardní hry je ovšem dnes možné provozovat v internetových hernách, které jsou zakládány v daňových rájích nebo zemích s velmi liberální legislativou jako jsou Kajmanské ostrovy nebo Gibraltar. V důsledku toho dochází ke zdaňování zisků z internetového hraní často mimo země hráčů. Státy se brání hraní na internetu různými metodami včetně zablokování transakcí na účty jistých společností (USA) nebo zablokování konkrétních stránek (Turecko). Ukazuje se však, že tato regulační opatření se často míjí účinkem. Proto jiné státy (Velká Británie) jsou k internetovému hraní liberálnější.  V České republice 1. ledna 2017 vešel v platnost Zákon o hazardních hrách, který mimo jiné stanovuje podmínky získání licence pro legální provoz heren a kasin. Licenci uděluje Ministerstvo financí České republiky jak pro jednotlivé herny nebo kasina, tak pro jednotlivé hry, které se smějí provozovat. Herny nesplňující podmínky jsou uzavírány, v případě internetových heren je podle zákona možné blokovat jejich internetové stránky pro obyvatele ČR. Mnohé provozovny stále hazardní hry a zejména výherní automaty nelegálně provozují a vydávají je za takzvané "kvízomaty".  Přes právní normu roste především díky internetovým hernám počet hráčů hazardních her v ČR. Problémem zůstává, že v případě, že spadnou do závislosti, zůstávají izolovaní a o jejich problémech nemusí dlouho nikdo vědět. V případě problémů se závislostí na hře se lze obrátit například na Psychiatrickou léčebnu Bohnice, kde lze obdržet také kontakty na svépomocné skupiny anonymních hráčů. Ne vždycky se však na jejich závislost přijde. A proto, když se neléčí, přijdou o peníze, a v nějakých případech se dokonce zadluží a mají velké problémy. Často je nedokáží vyřešit, čímž zaviní svůj konec, skončí na ulici jako bezdomovci.

Překonání problémů s hráčstvím.

Překonat problém s patologickým hráčstvím je náročné, ale přesto možné. V první řadě existují kroky, které může jedinec podniknout sám. V první řadě je nutné si přiznat, že jedinec má problém, obvykle je to ten nejtěžší krok, který člověk udělá. Potom postupuje Kritická fáze, kde si člověk uvědomí ústup financí, co udělal a kam se dostal. Začíná přemýšlet s čistou hlavou a odolává nutkání hrát. Snaží se budovat svůj život bez hazardu. Snaží se napravit vztahy, nabýt finance, vyplatit dluhy a také současné výdaje. Existuje tzv. Transteoretický model, který vznikl koncem 70. let na základě zkušenosti kuřáků bojujících s vlastní závislostí. Říká o tom, že lidé dělají průběžné změny ve svém běžném chování cyklicky. Model představuje 6 fází.  Relapsy se mohou vyskytovat v každé fázi a překážet lidem v dosahování cílů. Je třeba vydržet, významným krokem je poprosit o podporu rodinu a přátele. Pokud je to nutné, neváhejte vyhledat pomoc odborníků.

Diagnóza patologického hráčství.

Hazard se může zdát jako neškodná zábava, ale velmi rychle může projít do něčeho, co je těžko ovládat. Existuje několik způsobů diagnózy patologického hráčství, díky kterým je možné rozpoznat jako seriózní problém je.  "Gamblers anonymous" je jedna z organizací, které se věnují problematice patologického hráčství a jejich hlavním cílem je pomáhat lidem organizováním podpůrných skupin po celém světě. Aby hráč zjistil zda je patologickým používá organizace dotazník s 20 otázkami, na které dotyčný odpovídá ano / ne.  Otázky z dotazníku:  Podle "Gamblers Anonymous" je patologický hráč ten, kdo odpoví na 7 a více otázek ano.  Dotazník je k dispozici v elektronické podobě na stránce "Gamblers Anonymous."

Diagnóza DSM-5.

Nejčastěji používaná metoda určení zda se jedná o seriózní diagnózu je metoda DSM-5. Ta je popsaná ve vydání Diagnostického a statistického manuálu mentálních poruch (Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders :DSM-5).  Body, které obsahuje (4 a více) ukazují k patologickému hráčství.  Stupně závažnosti: lehký stupeň splňuje 4 až 5 kritérií, mírný stupeň 6 až 7 kritérií a těžký/závažný stupeň 8 až 9 kritérií.  Poznámka: Diagnóza na základě kritérií DSM-5 je mnohem komplikovanější a obsahuje daleko více specifikací ve srovnání se souborem 20 otázek sestaveným organizací Gamblers Anonymous. Je to dáno tím, že metodika DSM-5 je určena pro odborníky v oblasti zdravotnictví. Tato kritéria poskytují obrázek o celkovém stavu, ale rozhodně je nepoužívejte k autodiagnostice.

Systém zodpovědného hraní.

Některé země zavedly v rámci svých právních předpisů o hazardních hrách možnosti zodpovědného hraní pro celou zemi. Nejčastěji zahrnují celostátní rejstříky osob, které by z různých důvodů neměly hrát hazardní hry, ale konkrétní podmínky se v jednotlivých regionech mohou lišit.  1. Gamstop (Anglie) - Hráči se mohou vyloučit ze všech kasin, kterou drží licenci vydanou komisí pro hazardní hry Spojeného království, přesto, že se zapojí, stále budou přijímat marketingovou komunikaci, pokud si ji sami nevypnou.  2. Spelpaus (Švédsko) Funguje podobně jako Gamstop, ale poskytuje ještě silnější ochranu. Zabraňuje hraní nejen v online kasinech, ale iv kamenných.  3. Systém sebavylúčenia maltského úřadu pro hazardní hry.

Gamblerství neboli gambling či patologické hráčství je chorobná závislost na hraní hazardních her. Gamblerství je považováno za patologickou psychickou závislost na lákavé představě rychlého zisku peněz nebo jiné hmotné výhry. Pravidla her jsou přitom nastavena z dlouhodobého hlediska pro hráče nevýhodně. Mnozí hráči získávají závislost na hře, rostoucí finanční problémy se snaží vyřešit další účastí ve hře a vytvářejí tak bludný kruh. Závislé osoby (tzv. gambleři) dokážou prohrát ohromné částky, což má často za následek zásadní narušení mezilidských vztahů a existenční potíže nejen samotných hráčů, ale často i jejich blízkých. Gamblerství bývá spojeno s jinými druhy závislostí, například na drogách. Český zákon nedovoluje hru hazardních her osobám mladším osmnácti let a do heren s automaty jim pak úplně zakazuje vstup.

Problem gambling is an urge to gamble continuously despite negative consequences or a desire to stop. Problem gambling is often defined by whether harm is experienced by the gambler or others, rather than by the gambler's behaviour. Severe problem gambling may be diagnosed as clinical pathological gambling if the gambler meets certain criteria. Pathological gambling is a common disorder that is associated with both social and family costs.


Historie.

Motivem jednoho z prvních popsaných pokusů o průmyslovou špionáž (a zároveň vytváření opatření na obranu proti ní) bylo odhalení tajemství výroby čínského přírodního hedvábí. S rozvojem zbraňových systémů začátkem 20. století byly zaznamenány např. pokusy o krádeže technologií výroby dalekonosných děl. Před II. světovou válkou bylo zvýšeným používáním průmyslové špionáže známé Japonsko (např. technologie na výrobu pancéřové oceli). Od začátku 30. let působilo ve Velké Británii (zpočátku jako soukromá organizace, od roku 1935 již jako součást státních struktur) zpravodajské středisko shromažďující dostupné informace z oblasti lodního, zbrojařského, leteckého, chemického aj. průmyslu a výzkumu ve střední a východní Evropě. Po skončení II. sv. války byli za účelem získání vědeckých poznatků poraženého Německa verbováni vítěznými mocnostmi vědci zejména z oblasti raketové a letecké techniky.  S bipolarizací světa a vznikem tzv. Studené války došlo k dalšímu nárůstu snah o získávání informací z tábora protivníka. Významnou roli zde sehráli tzv. "atomoví špióni" - vědci (např. Julius Rosenberg), kteří z amerických laboratoří pro vývoj atomových technologií (zejména zbraní) předávali informace o nových poznatcích Sovětskému svazu. Zájem východoevropských zpravodajských služeb se však soustřeďoval také na jiné vojenské technologie - řízení protivzdušné obrany, radarové technologie, chemické a bakteriologické zbraně aj. Od druhé poloviny 50. let 20. století se zvýšil zájem Východu o technologie užívané v chemickém, elektrotechnickém či strojírenském průmyslu (výroba nadzvukových dopravních letadel), později též v kybernetice a výpočetní technice.  Od konce 60. let 20. století začal fungovat americký systém Echelon, který sloužil k odposlechu elektronické komunikace. Díky němu byly USA a Velká Británie schopny zachytávat a dešifrovat mj. komunikaci mezi firmami (a to i spojeneckých zemí) a získané informace využívat ve prospěch svých firem. Podobný systém odposlechů měly SSSR a Čína, v menší míře např. Francie (tzv. "Frenchelon").  Rozvoj výpočetní techniky vedl v průběhu 90. let 20. století k prudkému rozmachu průmyslové špionáže: docházelo k "výměnám" tajemství nejen mezi zeměmi, ale i mezi firmami působícími často v jedné zemi. Na volném trhu se objevily do té doby embargované pomůcky pro odposlech a sledování.

Rozdělení.

K průmyslovým špionážím mohou být využívány:  Podle "původce" rozlišujeme špionáž:

Průmyslová špionáž v Československu.

Prováděním průmyslové špionáže se v Československu systematicky zabývala vědeckotechnická rozvědka (VTR) jako součást Zahraničně politické rozvědky, v oblasti zbraňových systémů pak ZS/GŠ. VTR měla umístěné své důstojníky pod diplomatickým krytím v řadě zemí, zejména rozvinutých západních. Snažila se získávat spolupracovníky a informátory ve vědeckých institucích i firmách zabývajících se vývojem a výrobou v ekonomicky zajímavých oborech. Důležitým faktorem v činnosti VTR byla podřízenost čs. zpravodajských služeb sovětským zpravodajským službám. Z tohoto důvodu všechny získané informace putovaly do centrál KGB a GRU (někteří bývalí zpravodajští důstojníci ale tvrdí, že část získaných vědeckých či ekonomických informací, které dokázal využít československý průmysl, byly do Moskvy předávány bez podrobností nebo vůbec). Díky narůstajícímu zaostávání Východu za Západem docházelo v 70. a 80. letech k situacím, kdy získaný špičkový materiál nemohl být využit - jednak ve východní Evropě scházeli odborníci schopní uvést jej do praxe, jednak chyběla znalost mezikroků, které vedly k vytvoření technologie. K nejvýznamnějším úspěchům VTR patřilo získání:, a řady podrobných poznatků o viru HIV

Ochrana před průmyslovou špionáží.

Ztráta klíčových či důležitých vědeckotechnologických informací na národní úrovni může v krajním případě znamenat i ohrožení obranyschopnosti země. Na úrovni firem a podniků jsou takové ztráty vyčíslitelné v penězích, ale mnohdy znamenají vážné problémy v konkurenčním prostředí či dokonce krach.  Samotná ochrana před průmyslovou špionáží se dělí na

Průmyslová špionáž je obor lidské činnosti provozovaný státními organizacemi, komerčními subjekty či jednotlivými osobami za účelem získání utajovaných informací z oblasti průmyslových technologií, finančnictví a dalších oborů a jejich následného využití pro vlastní prospěch.

Industrial espionage, economic espionage, corporate spying or corporate espionage is a form of espionage conducted for commercial purposes instead of purely national security.


Částice s nulovou hmotností.

Foton a některé další částice mají nulovou klidovou hmotnost. Dosadíme-li formula_8 do Pythagorovy věty o energii, vztah se výrazně zjednoduší: Částice tedy nese hybnost, která je přímo úměrná její energii. Další významný důsledek lze nahlédnout, uvážíme-li relativistickou definici hybnosti: kde formula_11 a formula_12 jsou vektory hybnosti, resp. rychlosti částice. Dosadíme-li do této rovnice energii formula_13, zjistíme, že je splněna pouze tehdy, je-li velikost rychlosti rovna formula_5. Jinými slovy částice s nulovou klidovou hmotností se "musí" vždy vůči libovolnému pozorovateli pohybovat rychlostí formula_5.

Částice s nenulovou hmotností.

Stejně jako v předchozí sekci dosadíme Pythagorovu větu o energii do vztahu pro velikost hybnosti: Je-li rychlost formula_17 menší než formula_5, můžeme z tohoto vztahu vyjádřit hybnost: kde formula_20 je Lorentzův faktor. Hmotná částice se tedy bude pohybovat vždy rychlostí menší než formula_5, i když jí dodáme libovolně velkou hybnost.  Na druhou stranu vezmeme-li definici hybnosti a dosadíme do Pythagorovy věty o energii: můžeme z této rovnice vyjádřit celkovou energii částice: Opět je vidět, že částice s nenulovou hmotností se bude pohybovat vždy pomaleji než formula_5, i když jí dodáme libovolnou energii.  Pokud by se částice nepohybovala, můžeme za hybnost dosadit nulu a vychází nám formula_25.

Kinetická energie.

Kinetická energie je rozdíl mezi energií částice v pohybu a v klidu:  Nemá-li částice klidovou hmotnost (formula_27), je formula_28. V tomto smyslu je energie částice s nulovou klidovou hmotností „čistě“ kinetická.  Pro částice s formula_29 je kinetická energie v souladu s předchozími vztahy rovna: Taylorovým rozvojem tohoto výrazu lze ukázat, že při malých rychlostech dostatečně přesně platí vztah formula_31, což souhlasí s klasickou dynamikou popsanou Newtonovými zákony pohybu. Při velkých kinetických energiích se však rychlost pouze blíží formula_5 a nikdy tuto hranici nepřekročí.

Čtyřhybnost.

Všechny vztahy ve speciální teorii relativity lze přirozeně zapisovat pomocí čtyřvektorů. Jedním z nejdůležitějších je čtyřhybnost, která spojuje energii a hybnost částice. Vypočteme-li skalární součin tohoto 4-vektoru se sebou samým, obdržíme právě Pythagorovu větu o energii.

Ve fyzice je Pythagorova věta o energii vztah mezi energií a hybností částice, který vyplývá ze speciální teorie relativity: formula_2 značí celkovou energii částice, formula_3 je její klidová energie, formula_4 je velikost hybnosti a formula_5 je rychlost světla ve vakuu. Klidová energie je přímo úměrná hmotnosti částice formula_6 podle vztahu formula_7.

In physics, the energy–momentum relation, or relativistic dispersion relation, is the relativistic equation relating any object's rest (intrinsic) mass, total energy, and momentum: holds for a system, such as a particle or macroscopic body, having intrinsic rest mass, total energy, and a momentum of magnitude, where the constant is the speed of light, assuming the special relativity case of flat spacetime.


Popis.

Program (resp. skript) je v Mirandě množinou rovnic, které definují různé matematické funkce a algebraické datové typy. Slovo množina je zde důležité, protože v podstatě nezáleží na pořadí jednotlivých rovnic a není nutné definovat předcházející entitu k jejímu použití.  Komentáře se uvádějí za dvojicí znaků codice_1 a platí až do konce řádku. Alternativní konvencí pro komentáře pak forma, kde každý řádek je považován za komentář, kromě řádků začínajících znakem codice_2.  Základní datové typy jsou codice_3, codice_4 a codice_5. Znakový řetězec je prostý seznam znaků, zatímco codice_4 je podle potřeby převáděn mezi celými čísly (která jsou nastavena implicitně) nebo reálnými čísly s plovoucí desetinnou čárkou.  Dalším datovým typem jsou Tuples, což jsou sekvence elementů, které se mohou lišit datovým typem. Tuples odpovídají například datovému typu záznam () v jazyce Pascal. Výčet elementů je uzavřen mezi kulatými závorkami a jednotlivé elementy jsou odděleny čárkami:  Nejvíce používanou datovou strukturou v Mirandě je však seznam. Výčet prvků je opět oddělen čárkami, je ale uzavřen mezi závorky hranaté a všechny prvky musí být stejného typu:  Pro výčet prvků seznamu také existuje několik zkratek, které ovšem můžeme použít jen v případě, že se jedná o aritmetickou řadu, s konkrétní inkrementací, která je větší než jedna:  Více důležitým a silným nástrojem pro tvorbu číselných seznamů jsou takzvané „list comprehensions“ (dříve známé jako „ZF expressions“), které jsou tvořený dvěma základními parametry: výrazem a prvky pro které daný výraz platí:  Zde se jedná o seznam druhých mocnin, který je tvořen ze seznamu kladných celých čísel a řadu, kde každý prvek je funkcí toho předešlého:  Jak ukazují tyto dva příklady, Miranda umožňuje počítat se seznamy s nekonečným prvkem elementů, z nich nejjednodušší je seznam kladných celých čísel.

Ukázka.

Následující kód určuje soubor všech podmnožin z množiny celých čísel:  codice_12  Toto je pak ukázka výše zmíněného literate scriptu obsahující funkci codice_13, která vrací seznam všech prvočísel. V takzvaném „literate script“ jsou všechny řádky, které nezačínají znakem > považovány za komentáře:

Externí odkazy.

[[Kategorie:Programovací jazyky]] [[Kategorie:Funkcionální jazyky]] [[Kategorie:Deklarativní programovací jazyky]]

Miranda je v informatice čistě funkcionální programovací jazyk s líným vyhodnocováním, který navrhl David Turner jako nástupce jeho předchozích programovacích jazyků SASL a KRC, které využívají určitých konceptů jazyků ML a Hope. Obchodní značku Miranda vlastní Firma Research Software Ltd. of England. Miranda byl prvním čistě funkcionálním jazykem, který byl komerčně podporován.

Miranda is a lazy, purely functional programming language designed by David Turner as a successor to his earlier programming languages SASL and KRC, using some concepts from ML and Hope. It was produced by Research Software Ltd. of England (which holds a trademark on the name "Miranda") and was the first purely functional language to be commercially supported.


Život.

Mládí.

Michael Fincke pochází z Pensylvánie, roku 1989 získal dva tituly bakaláře na MIT (v oboru aeronautiky a astronautiky a v oboru věd o Zemi, atmosféře a planetách. Léto 1989 strávil na stáži v Moskevském leteckém institutu Serga Ordžonikidzeho. O rok později se na Stanfordově univerzitě stal magistrem. Druhý magisterský titul (z planetární geologie) získal na "University of Houston–Clear Lake" roku 2001. Od roku 1990 sloužil u vojenského letectva jako inženýr pro testování kosmických systémů, roku 1994 absolvoval školu zkušebních pilotů, od ledna 1996 sloužil v Japonsku ve funkci koordinátor prací na japonsko-americkém projektu stíhačky XF-2. Nalétal 825 hodin na 30 typech letadel.

Astronaut.

V květnu 1996 byl v 16. náboru NASA vybrán mezi astronauty. Po dvouletém kurzu všeobecné kosmické přípravy získal kvalifikaci letový specialista.  V červenci 1999 byl zařazen do záložní posádky Expedice 4. Dalšími členy posádky byli Gennadij Padalka a Stephen Robinson. Expedice 4 startovala v prosinci 2001.  V březnu 2002 byl určen do hlavní posádky Expedice 9 s Gennadijem Padalkou a Olegem Kononěnkem. Současně byl v dubnu – prosinci 2002 členem záložní posádky Expedice 6. Po havárii Columbie byly plány letů a složení expedic několikrát změněny, nakonec byla posádka Padalka, Fincke koncem ledna 2004 stanovena hlavní pro Expedici 9.

První let.

Oba kosmonauti ještě s nizozemským astronautem ESA André Kuipersem odstartovali do vesmíru 19. dubna 2004 na palubě Sojuzu TMA-4. Nahradili kolegy z Expedice 8 a na půl roku se zabydleli na stanici. V říjnu je vystřídali členové Expedice 10. Padalka s Finckem (a Jurij Šargin přiletivší s Expedicí 10) přistáli v Kazachstánu 24. října 2004 po 187 dnech, 21 hodinách a 16 minutách letu.

Mezi lety.

V říjnu 2005 nahradil Johna Grunsfelda v záložní posádce Expedice 13, v ní se připravoval do března 2006.  Od srpna 2006 do října 2007 byl velitelem záložní posádky Expedice 16 (s Saližanem Šaripovem). V únoru 2007 byla posádka Fincke, Šaripov jmenována hlavní posádkou Expedice 18. V květnu 2008 Šaripova, odvolaného ze zdravotních důvodů, nahradil Jurij Lončakov.

Druhý let.

Fincke, Lončakov a americký vesmírný turista Richard Garriott odstartovali 12. října 2008 v Sojuzu TMA-13. Po spojení s ISS během týdne přebrali stanici od Expedice 17. Její členové Sergej Volkov a Oleg Kononěnko se s Garriottem vrátili na Zemi a kosmonauti Expedice 18 (včetně Gregory Chamitoffa, který přešel z Expedice 17) zůstali na stanici. Fincke s Lončakovem po obvyklém půlroce pobytu na stanici přistáli 8. dubna 2009 po letu trvajícím 178 dní a 14 minut.

Další aktivity.

Společně s dalším astronautem Terrym Virtsem obdržel drobnou cameo roli v epizodě „Toto jsou cesty...“ (2005), posledním díle sci-fi seriálu "".

Edward Michael Fincke (* 14. března 1967 Pittsburgh, Pensylvánie, USA) je bývalý americký voják, od května 1996 astronaut NASA. Má za sebou dva půlroční lety na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS).

Edward Michael "Mike"/"Spanky" Fincke (born March 14, 1967) is an American astronaut who formerly held the American record for the most time in space (381.6 days). His record was broken by Scott Kelly on October 16, 2015. In January, 2019 Fincke was selected to fly on the first crewed flight of Boeing's CST-100 Starliner, making Fincke the first astronaut since John Young to fly on 3 different launch vehicles into orbit.


Mládí.

Dafoe, šesté z osmi dětí, se narodil jako William James Dafoe v Appletonu ve státě Wisconsin, syn Muriel Isabel (rozené Sprissler), zdravotní sestry z Bostonu, a chirurga Williama Alfreda Dafoea. Jeho děda pocházel z Belleville v Ontariu. Své původní jméno „William“ si změnil na „Willem“ (nizozemská verze „William“) z důvodu, aby mu lidé nemohli říkat „Billy“. Poté, co byl vyhozen ze Appleton East High School za výrobu videa, které vedení školy označilo za pornografické, dokončil svá studia nedaleko na Lawrence University. Poté studoval drama na University of Wisconsin-Milwaukee, ale školu opustil před promocí, protože se přidal k nově vzniklé avantgardní skupině Theatre X.

Kariéra.

Po čtyřletém turné s Theatre X po Spojených státech a Evropě se přestěhoval do New Yorku a přidal se k experimentální divadelní skupině The Performance Group. Dafoeova filmová kariéra začala v roce 1981, když si zahrál ve filmu "Nebeská brána" ("Heaven's Gate"), ale jeho role byla vystřižena z filmu. V polovině 80. let byl obsazen Williamem Friedkinem do filmu "Žít a zemřít v L. A.", ve kterém Dafoe ztvárnil roli padělatele Ricka Masterse. O rok později hrál vůdce motorkářského gangu ve filmu "Nemilovaná" ("The Loveless") a později hrál podobnou roli ve filmu "Ohnivé ulice", ale jeho zlomová byla role soucitného seržanta Eliase ve filmu "Četa" (1986). V roce 1988 Dafoe hrál v jiném filmu zasazeného do Války ve Vietnamu, toho času jako CID (vyšetřovatel) agenta Bucka McGriffa ve filmu "Saigon". Od té doby se stál populárním charakterním hercem. Často hraje vznětlivé a podlé role, jako třeba Green Goblin ve filmech o Spider-Manovi a Barillo ve filmu "Tenkrát v Mexiku". Předtím byl zvažován na roli Jokera ve filmu Tima Burtona a Sama Hamma z roku 1989 "Batman". Hamm vzpomíná „Připadlo nám, že Willem Dafoe vypadá přesně jako Joker.“ Roli nakonec dostal Jack Nicholson. Také ztvárnil Ježíše ve filmu "Poslední pokušení Krista" (1988). Tenkrát poznamenal „Do dneška jsem nemohl uvěřit, že jsem byl tak drzý, abych hrál roli Ježíše“. Hrál v erotickém thrilleru "Tělo jako důkaz" s Madonnou. V tomto filmu se objevil nahý, ve scéně na parkovišti, kde Madonně provádí orální sex. V roce 1991, Willem Dafoe ztvárnil manhattanského drogového dealera ve filmu "Muž bez spánku". Tento film byl přijat kladně jak diváky, tak i kritiky. Dafoe hrál excentrického agenta FBI ve filmu "Pokrevní bratři" (1999) a ve filmu "Americké psycho" (2000). Byl nominován na Oscara za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli v roce 1986 za film "Četa" a v roce 2000 za film "Ve stínu upíra". Hrál také v animovaném filmu "Hledá se Nemo", kde propůjčil hlas Gillovi.  Krátce pracoval jako model – v roce 1990 na kampani firmy Prada. V roce 2004, Dafoe propůjčil svůj hlas ve videohře o Jamesi Bondovi "Everything or Nothing" padouchovi Nikolai Diavolovi. V roce 2006 hrál detektiva NYPD Stana Aubraye za honbou na sériového vraha, hlavní roli v thrileru "Jiná perspektiva", proti Scottu Speedmanovi a Peteru Stormareovi. Hrál mimo jiné po boku Rowana Atkinsona ve filmech "" (1997) a "Prázdniny pana Beana", který měl premiéru 30. března 2007.

Osobní život.

Dafoe potka režisérku Elizabeth LeCompte u The Performance Group. LeCompte a Dafoe částečně obnovili The Performance Group a stali se spolupracovníky a zakládajícími členy The Wooster Group, a poté vznikl jejich vztah. Jejich syn, Jack, se narodil v roce 1982. Pár se rozešel v roce 2004. Dafoe si vzal italskou režisérku a herečku Giadu Colagrande 25. března 2005.  Je spolumajitelem restaurace s hereckým kolegou z Čety Johnem C. McGinleyem.  Dafoeův bratr Donald je chirurg a vědec.

William James „Willem“ Dafoe (* 22. července 1955) je americký filmový a divadelní herec. Zakládající člen experimentální divadelní společnosti The Wooster Group. Je znám například z filmů "Žít a zemřít v L. A.", "Četa", "Poslední pokušení Krista", "Ve stínu upíra", "Hořící Mississippi", "Pokrevní bratři", a ve filmové sérii "Spider-Man".

William James "Willem" Dafoe (born July 22, 1955) is an American actor. He is known for his distinct gravelly voice, and has received multiple accolades, including nominations for four Academy Awards and three Golden Globe Awards. He has frequently collaborated with filmmakers Paul Schrader, Abel Ferrara, Lars von Trier, and Wes Anderson.


Historie.

K formování churritského etnika docházelo pravděpodobně v 1. pol. 3. tis. př. n. l., kdy se pravděpodobně churritština oddělila od uratejštiny. V Akkadském období 24.–23. století př. n. l. žili pravděpodobně v oblasti horních přítoků Tigridu a Cháburu, kde pravděpodobně existovalo několik menších státních útvarů, kde jsou doloženy churritské vládnoucí dynastie. Nejznámějším z nich byl Urkeš. V období 3. dynastie z Uru (22.–23. století př. n. l.) je doložena přítomnost churritských válečných zajatců v jižní Mezopotámii. Kolem přelomu 17.–16. století př. n. l. došlo ke sjednoceni churritských etnik a vzniku státu Mitanni, který v 15. století př. n. l. ovládal celou severní Sýrii (Aleppo, Ugarit, Alalach), jižní Malou Asii a povodí východních přítoků Tigridu. Říše Mitanni zanikla v průběhu 13. století př. n. l. Churrité pak žili v této oblasti dále, což dokládá přítomnost churritských jmen v Novoasyrských textech.

Jazyk a písmo.

Churritština, která byla pravděpodobně příbuzná s uratejštinou, nebo také se severovýchodními kavkazskými jazyky, je aglutinačním a ergativním jazykem. Zapisovala se klínovým písmem, které obsahuje logogramy, slabičné i hláskové grafémy. V Ugaritu se na zapisování churritštiny používalo místní kvalfabetické klínové písmo. Churritština měla několik dialektů. První záznamy pocházejí z konce 3. tis. př. n. l., která pojednává o založení chrámu boha Nerigala. Absolutní většina je až však 2. tis. př. n. l. Texty jsou doloženy v Sýrii (Ugarit), v jižní Mezopotámii (Mari, jižní Babylonie), Egyptě (Tell el-Amarna – Achetaton), ale především největší nálezy pocházejí z Chetitské říše, a to především z jejich hlavního města Chattušaše.

Churrité (klínopisně "Ḫu-ur-ri") bylo starověké předněvýchodní etnikum, žijící především v Malé Asii, v severní Sýrii a v severní a východní Mezopotámii. Jejich jazykem byla churritština, která byla pravděpodobně příbuzná s uratejštinou. Uvažuje se o příbuznosti se severovýchodními kavkazskými jazyky.

The Hurrians (; cuneiform: ; transliteration: "Ḫu-ur-ri"; also called Hari, Khurrites, Hourri, Churri, Hurri or Hurriter) were a people of the Bronze Age Near East. They spoke a Hurro-Urartian language called Hurrian and lived in Anatolia, Syria and Northern Mesopotamia. The largest and most influential Hurrian nation was the kingdom of Mitanni, the Mitanni perhaps being Indo-Iranian speakers who formed a ruling class over the Hurrians. The population of the Indo-European-speaking Hittite Empire in Anatolia included a large population of Hurrians, and there is significant Hurrian influence in Hittite mythology. By the Early Iron Age, the Hurrians had been assimilated with other peoples. Their remnants were subdued by a related people that formed the state of Urartu. The present-day Armenians are an amalgam of the Indo-European groups with the Hurrians and Urartians.


Profil.

Jedná se o bojovného a zarputilého hokejistu, který vyznával tvrdou a fyzickou hru. V sedmnácti letech hrál za John Marshall Rockets v lize středních škol státu Minnesota (High-MN).  Poté hrál univerzitní hokej na University of Minnesota-Duluth. Svými výkony nijak nevynikal, přesto byl v roce 1988 draftován Edmontonem Oilers do NHL v 8. kole na celkově 166. místě. Na univerzitě se mu podařil, až ročník 1989–1990 kdy si v 35 zápasech připsal 39 kanadských bodů.  Poté podepsal smlouvu v Edmontonu, ale celou sezonu 1990–1991 hrál na farmě v Cape Bretonu. Kde zapadl do průměru. Celou další sezónu 1991–92 hrál také na farmě, ale už o sobě dal výrazněji vědět a nastřílel 30 gólů. V sezóně 1992–1993 Dostal příležitost v NHL a hrál za Edmonton Oilers ve 40 zápasech. Ovšem stále se stěhoval mezi Edmontonem v NHL a jeho farmářským týmem Cape Bretonem v AHL s kterým, ale vyhrál Calder Cup (cena pro nejlepší tým AHL). V sezóně 1993–94 si za Edmonton opět moc nezahrál a neprodloužil v Edmontonu Oilers smlouvu.  27. července 1994 podepsal smlouvu jako volný agent s Philadelphií Flyers, zde měl podmínky o poznání lepší a celou sezónu 1994–1995 ("zkrácenou kvůli stávce hokejistů") odehrál celou. Byl ceněn pro svoji dobrou defenzivní činnost a "černou práci". Ve Philadelphii strávil skvělých 5 sezón a v roce 1997 se s týmem dostali, až do finále Stanley Cupu, kde prohráli s Detroitem Red Wings.  12. listopadu 1998 byl vyměněn do Colorada Avalanche, za Keitha Jonese. V Coloradu začalo další jeho úspěšné období, které gradovalo v sezóně 2000–2001, kdy vyhrál s týmem Stanley Cup. Shjon také založil dětský vzdělávací program a za svojí charitativní činnost dostal za sezónu 2000–2001 King Clancy Memorial Trophy.  11. února 2002 byl vyměněn do St. Louis Blues, za Mikea Keanea. V St. Louis dohrál sezónu 2001–2002 a hrál tu ještě v sezóně 2002–2003.  Po sezóně se rozhodl ve svých 34 letech odejít do Evropy, kde podepsal 21. října 2003 s týmem Växjö Lakers HC, který hrál v 2. nejvyšší švédské lize. Kde sehrál 2 sezóny.  Pro sezonu 2005–06 byl představen jako ikona, teprve 2. ročníku exotické ligy hrané v Asii: Asijké Hokejové Ligy (ALH), kde hrál za japonský tým HC Nikko Ice Bucks. Po této sezoně ukončil ve svých 37 letech svoji hráčskou kariéru.

Shjon Podein (* 5. března 1968, Rochester, Minnesota, USA) je bývalý americký hokejový útočník, který hrál mimo jiné zámořskou NHL a který po sezóně 2005–06 ukončil svoji hráčskou kariéru.

Shjon Walter Podein (born March 5, 1968) is an American former professional ice hockey left winger who played 11 seasons in the National Hockey League (NHL) for the Edmonton Oilers, Philadelphia Flyers, Colorado Avalanche and St. Louis Blues.


Vojenská kariéra.

První vyznamenání si vysloužil ve Válce ve Vietnamu, jíž se účastnil od roku 1969. Po jejím skončení až do 90. let trávil prací pro Bílý dům a některých vedoucích postů v armádě. V této době též získal vzdělání z "Command and General Staff College" a "National War College", kde získal další znalosti z oblasti vojenství a válečnictví. V 80. letech sloužil jako velitel výcvikových zařízení jako "Fort Irwin Military Reservation" nebo "National Training Center", později působil v nejvyšším velení ve Sboru náčelníků štábů ("Joint Chiefs of Staff") ve vedoucí pozici pro strategické plánování a politiku ("Strategic Plans and Policy"). Měl podíl na plánování účasti americké armády během Války v Bosně a Hercegovině.  Clark velel Operaci Spojenecká síla během války v Kosovu, během svého velitelského mandátu evropského nejvyššího spojeneckého velitelství NATO mezi lety 1997 a 2000.

Politická kariéra.

Po odchodu z armády se Clark angažuje v politice, přičemž má blíže k demokratům než k republikánům. Ve volebním roce 2004 kandidoval na prezidenta USA, ale brzy se kandidatury vzdal ve prospěch Johna Kerryho, kterého preferoval. Ve stejné době založil stranu "WesPAC: Securing America", kterou využil k podpoře mnohých demokratických kandidátů.  2. března 2007 v rozhovoru s novinářkou Amy Goodmanovou vypověděl, že 10 dnů po 11. září 2001 se při návštěvě Pentagonu dověděl o rozhodnutí vojenského a politického vedení administrativy George W. Bushe provést preventivní útok na Irák bez jakýchkoli příčin či důkazů; a o pár dní poté o rozšíření tohoto plánu, které počítalo s invazí armády USA do sedmi zemí během následujících pěti let, kromě Iráku např. do Libye, Sýrie a nakonec Íránu.  V současné době pracuje v administrativě Baracka Obamy jako zástupce předsedy skupiny lobbující pro využití bioethanolu, "Growth Energy".

Wesley Kanne Clark, Sr., (* 23. prosince 1944 Chicago) je vysloužilý americký generál armády Spojených států. Studoval na Oxfordu a 2. července 1962 nastoupil na Vojenskou akademii ve West Pointu. Jeho vojenská kariéra trvala 34 let (). Je nositelem Řádu britského impéria, Purpurového srdce, Prezidentské medaile svobody a mnoha dalších vojenských (amerických i mezinárodních), i společenských prestižních ocenění, mimo jiné např. Český kříž za zásluhy (I. třídy) ministra obrany ČR.

Wesley Kanne Clark, Sr. (born December 23, 1944) is a retired general of the United States Army. He graduated as valedictorian of the class of 1966 at West Point and was awarded a Rhodes Scholarship to the University of Oxford, where he obtained a degree in Philosophy, Politics and Economics. He later graduated from the Command and General Staff College with a master's degree in military science. He spent 34 years in the U.S. Army, receiving many military decorations, several honorary knighthoods, and the Presidential Medal of Freedom.


Výsledky a tabulky.

Skupina A.

SRN - Jugoslávie 14:14 (8:8)  6. března 1964 - Gottwaldov (Zlín)  6. března 1964 - Gottwaldov (Zlín)  7. března 1964 - Gottwaldov (Zlín)  7. března 1964 - Gottwaldov (Zlín)  9. března 1964 - Uherské Hradiště  9. března 1964 - Uherské Hradiště

Skupina B.

Švédsko - Maďarsko 15:8 (8:4)  6. března 1964 - Bratislava  6. března 1964 - Bratislava  7. března 1964 - Bratislava  7. března 1964 - Bratislava  9. března 1964 - Bratislava  9. března 1964 - Bratislava

Skupina C.

ČSSR - Francie 23:14 (12:7)  6. března 1964 - Praha  6. března 1964 - Praha  7. března 1964 - Praha  7. března 1964 - Praha  9. března 1964 - Praha  9. března 1964 - Praha

Skupina D.

Rumunsko - SSSR 16:14 (7:8)  6. března 1964 - Pardubice  6. března 1964 - Pardubice  7. března 1964 - Pardubice  7. března 1964 - Pardubice  9. března 1964 - Pardubice  9. března 1964 - Pardubice  Maďarsko - SRN 19:15 (7:7)

Semifinále A.

11. března 1964 - Praha  11. března 1964 - Praha  13. března 1964 - Praha  13. března 1964 - Praha  ČSSR - SSSR 18:15 (9:8)

Semifinále B.

Finále.

Rumunsko – Švédsko 25:22 (14:13)  15. března 1964 - Praha Branky: Hnat 7, Moser 7, Nodea 4, Costache II 3, Ivanescu 2, Gruia, Iacob - Almqvist 6, Jarlenius 5, Gösta Carlsson 3, Karrström 3, Kjell Jönsson 2, Kämpendahl 2, Akervall. Rozhodčí: Horst-Günther Schneider (GER)  Rumunsko: Redl, Tale - Costache II, Gruia, Hnat, Iacob, Ivanescu, Moser, Nodea, Otela, Popescu.  Švédsko: Ring, Lindblom - Akervall, Almqvist, Gösta Carlsson, Collin, Jarlenius, Kjell Jönsson, Kämpendahl, Karrström, Nedvall.

O 3. místo.

ČSSR – SRN 22:15 (8:7)  14. března 1964 - Praha Rozhodčí: Pupič (YUG)  ČSSR: Vícha - Mareš (4), Rada (4), Fröllo (2), Havlík (2), Duda (3), Beneš, Seruga (4), Rážek (3), Trojan.  SRN: Delfs (Struck) - Schilmann (3), Grill, Lange (2), Hönnige (1), Mühleisen (4), Lukas (2), Bahrdt (1), Graf, B. Struck (2).

O 5. místo.

SSSR - Jugoslávie 27:18 (13:9)  14. března 1964 - Praha

O 7. místo.

Dánsko - Maďarsko 23:14 (8:6)  15. března 1964 - Praha

Soupisky.

4. SRN  Trenér: Werner Vick

Kvalifikace.

Prosinec 1963 - Leden 1964

5. mistrovství světa v házené proběhlo ve dnech 6. - 15. března v Československu. Mistrovství se zúčastnilo 16 mužstev, rozdělených do čtyř skupin po čtyřech týmech. Z každé skupiny postoupila první dvě mužstva do dvou semifinálových skupin. Vítězové skupin hráli finále o titul, druzí o třetí místo, ostatní o další umístění.

The 1964 World Men's Handball Championship was the fifth team handball World Championship. It was held in Czechoslovakia. Romania won the championship.


Pracovní život.

V letech 1979–1983 studovala na Gymnáziu Jízdárenská v Ostravě. Poté absolvovala Právnickou fakultu J. E. Purkyně v Brně (v současnosti Masarykova univerzita), kde obhájila v roce 1987 titul "doktor práv" (JUDr.). V letech 1987 až 1989 byla členkou Komunistické strany Československa.  V listopadu 1989 složila advokátní zkoušky. V letech 1990–2008 měla advokátní kancelář v Plzni, specializovanou v oborech trestního práva, rodinného práva a smluvní agendy. Mezi lety 1999–2005 působila jako předsedkyně Sekce pro trestní právo a obhajobu České advokátní komory (ČAK). V období 2005–2008 byla předsedkyní Výboru pro výchovu a vzdělávání ČAK.  Po pádu druhé vlády Mirka Topolánka na jaře 2009 byla ODS nominována do úřadu ministryně spravedlnosti ČR, kterou pak vykonávala ve vládě Jana Fischera až do června 2010. Na sklonku své ministerské činnosti byla mezi šesti osobami navrženými v Senátu do funkce Veřejného ochránce práv; ve druhém kole tajných senátních voleb skončila čtvrtá s deseti hlasy, čímž se nedostala mezi dva senátní nominanty na funkci.  V letech 2008–2011 také vedla Justiční akademii v Kroměříži; tu se rozhodla ke konci ledna 2011 opustit, prý z důvodu šikany ze strany Ministerstva spravedlnosti. Ministerstvo však šikanu popřelo. Poté se vrátila do advokacie a zaměřuje se především na rodinné právo a související oblasti. Ve společnosti Havlíček Brain Team přednáší rodinnou a dědickou problematiku a spolupořádá konferenční a vzdělávací akce. Publikuje v odborném i populárním tisku.  Od podzimu 2011 vyučuje "právní pomoc v zahraničí" na pražské Diplomatické akademii, soukromé škole, kterou založil a vlastní Cyril Svoboda. Vede vlastní advokátní kancelář zaměřenou na rodinné problémy, vyučuje právo na Vysoké škole mezinárodních a veřejných vztahů v Praze a v Ústavu práva a právní vědy. Od listopadu 2011 do prosince 2016 byla šéfredaktorkou odborného časopisu Rodinné listy, od roku 2017 stojí v čele jeho redakční rady. Je zkušebním komisařem pro advokátní zkoušky a zkoušky z mediace a členkou Rady Obce spisovatelů a členkou Střediska západočeských spisovatelů. Spolupracuje s nakladatelstvím Havlíček Brain Team, s nímž spolupořádá Pražský právnický podzim – každoroční setkání odborníků z právnických profesí, která také pravidelně moderuje. V oboru rodinného práva získala ocenění Právník roku za rok 2016. Počátkem roku 2018 založila Unii rodinných advokátů - odborný spolek, jehož cílem je podpora tradiční rodiny a mimosoudního řešení rodinných sporů.

Soukromý život.

Je vdaná za Ing. Martina Kováře, MBA, generálního ředitele nábytkářské firmy "Jitona a. s." (se sídlem v Soběslavi), bydlí spolu ve Štěnovicích u Plzně a mají dvě dospělé děti. Od roku 1995 je členkou Mensy ČR, mezi zářím 1998 a červnem 2001 byla členkou Rady Mensy ČR a mezi říjnem 1999 a červnem 2000 místopředsedkyní správní rady „mensovního“ Osmiletého gymnázia Buďánka. Od roku 2013 je tiskovou mluvčí Obce spisovatelů ČR.

Literární činnost.

Přispívá do odborných periodik a denního tisku. Je také literárně činná. V roce 2008 pod pseudonymem "Ida Sebastiani" (rodné jméno její italské babičky) vydala knihu mysteriózních povídek s názvem "Minutové povídky". Na podzim 2009 vyšla její druhá kniha "„Láskyplné“ povídky". Rozepsané má "Justiční povídky" a "Erotické povídky".  Od roku 2009 do počátku roku 2012 byla členkou Redakční rady časopisu Státní zastupitelství.V prosinci 2010 vydala humorné vylíčení svých zkušeností v politice nazvané "Můj flirt s politikou aneb Příručka pro ministryně". Na podzim roku 2011 vydala sbírku justičních povídek nazvanou "Oko za oko" a v roce 2012 jí v nakladatelství Mladá fronta vyšel román "Sbohem, cizinko". Na počátku roku 2014 vydala sbírku fejetonů "Jak se dělá štěstí", v listopadu 2014 cynický román o justici a silných ženách, nazvaný "Advokátka v šoku". V roce 2015 vydala detektivku "Mrtvá z golfového hřiště," za kterou získala cenu Bohumila Polana a cenu Literární akademie Blinkr v soutěži o nejlepší román roku za rok 2015". V" roce 2016 vydala další detektivku "Smrt v justičním paláci." V roce 2017 napsala spolu s doc. MUDr. Radimem Uzlem humoristickou knihu "Jak se žije padesátkám anebo čarodějnice neupalovat!" Pravidelně publikuje články a komentáře v odborném i denním tisku.  Je držitelkou čestného uznání (2008) a výroční literární ceny (za rok 2013) západočeského měsíčníku "Plž" (Plzeňský literární život).

Kritika.

Negativní kritické reakce v médiích vyvolal článek "„Jsem ráda, že Otakar T. zemřel,“" publikovaný 25. března 2011 v "Lidových novinách" a o tři dny později otištěný v internetovém deníku "Neviditelný pes". Autorka se v něm vyjádřila k sebevraždě hlavního obviněného z vraždy Anny Janatkové, Otakara T., kterou spáchal ve vazební věznici. V závěru příspěvku napsala: "„Emoce matky, advokáta a obhájce lidských práv se ve mně stále zmítají. Ve světle výše zmíněných možností však vítám, že Otakar T. zemřel. A doufám, že peklo skutečně existuje.“" V reakcích bylo podrobeno kritice především její nepochopení základní právní zásady – presumpce neviny. Advokát Aleš Uhlíř vyjádřil k tvrzení kolegyně „o skončení Otakara T. v pekle“ názor, že takové přání "„náleží svou primitivností snad do různých anonymních diskusí, avšak u právničky, která stála na tak vysokém postu v české justici, je přinejmenším nepochopitelné.“"  Dalším případem se stalo zasahování do případu Jiřího Kotíka, který byl odsouzený na 10 let za půlmiliardový podvod. Když ho soudy neosvobodily, zasáhla tehdejší ministryně spravedlnosti Daniela Kovářová, velmi blízká spolupracovnice a obchodní partnerka Pavla Němce. Ani její zásah však nestačil a muselo tak dojít k omilostnění Jiřího Kotíka při amnestii Václavem Klausem, který spolu s ním mimo jiné omilostnil i Jarmilu Morávkovou, Miroslavu Pragerovou, Karla Steinigera a Jana Kondlera - všichni měli blízké vazby na Františka Mrázka a Tomáše Pitra.  Jako kontroverzní byl označován její zásah v kauze lupičů, kteří v roce 2008 v Hořicích ukradli z auta bezpečnostní agentury 74 miliónů korun. Stížnost pro porušení zákona, kterou jako ministryně spravedlnosti podala, vedla k přerušení trestu hlavních obžalovaných Josefa Blažka a Rudolfa Tesárka, kteří pak byli v červnu 2010 propuštěni na svobodu. Jiří Pospíšil, nástupce Kovářové na postu ministra spravedlnosti, vzal tuto stížnost zpět a soud oba muže vyzval k návratu do vězení. Tito tak neučinili a v listopadu 2010 na ně byl vydán mezinárodní zatykač. Oba odsouzení pak byli v květnu 2011 zadrženi v Thajsku a předáni zpět do České republiky.

Daniela Kovářová, rozená Šindlerová, (* 17. listopadu 1964 Ostrava) je česká právnička, spisovatelka, advokátka se specializací na rodinnou problematiku a politička, bývalá ředitelka Justiční akademie a v letech 2009–2010 ministryně spravedlnosti České republiky ve Fischerově vládě. Od ledna 2018 je prezidentkou Unie rodinných advokátů.

Daniela Kovářová (born 17 November 1964) is a Czech politician who served as Minister of Justice in the caretaker government of Jan Fischer from 2009 to 2010.


Profil.

Alex v mládí hrával v lize QAAA (Quebec Amateur Athletic Association) za tým Cap-de-Madeleine Estacades.  Před sezónou 1996/1997 přešel do kanadské juniorské ligy QMJHL, kde hrál za Halifax Mooseheads a hned v 1. sezóně o sobě dal vědět, když si připsal 68 bodů v 70 zápasech a po zásluze byl jmenován do sestavy nejlepších nováčků ligy QMJHL (QMJHL All-rookie team). Další sezóna (1997/1998) se mu povedla ještě lépe a hrál i na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji za Kanadu, ale nezískali žádnou medaili. O Tanguayovi se šířila dobrá pověst i mezi kluby NHL a na draftu NHL v roce 1998 si ho v 1. kole, jako celkově 12. vybral tým Colorado Avalanche. V sezóně 1998/1999 hrál opět za Halifax, ale po skončení sezóny, ještě stihl nastoupit v pěti zápasech základní části a pěti zápasech Playoff za farmářský tým Colorada Avalanche, za tým Hershey Bears hrající ligu AHL.  V sezóně 1999/2000, už ale hrál pravidelně ve slavné lize NHL a hned ve své první sezóně dokázal nastřádat 51 kanadských bodů, což byl na nováčka slušný počin. V sezóně 2000/2001 se mohl radovat z ohromného úspěchu, když se svým týmem Colorado Avalanche vyhrál Stanley cup, když právě on vstřelil vítězný gól v šestém prodloužení posledního zápasu, který rozhodl o vítězství 4:0 na zápasy nad New Jersey Devils ve Finále Playoff. V Coloradu zažil své zatím nejúspěšnější období kariéry a obzvláště vydařená byla sezóna 2003/2004, kdy si zahrál i v exhibičním zápase NHL All-Star Game ve kterém proti sobě hrají výběry největších hvězd z Východní a Západní konference, ve kterém si sice nepřipsal ani bod, ale celkově se v této sezóně umístil na 9. místě v kanadském bodování se 79 body za 25 gólů a 54 asistencí.  V sezóně 2004/2005, která se v NHL nehrála kvůli výluce, hrál Alex ve Švýcarské lize NL A za HC Lugano, kde si zahrál, ale pouze v 6 zápasech, ve kterých si připsal 6 kanadských bodů.  Ve znovunastartované NHL se mu v sezóně 2005/2006 opět dařilo, ale i díky novým pravidlům platového stropu byl po sezóně vyměněn do Calgary Flames za Jordana Leopolda, za výběr místo Calgary Flames v 2. kole draftu 2006 (Codey Burki) a za výběr místo Calgary Flames v 2. kole draftu 2007 (Trevor Cann). V 1. sezóně za Calgary Flames byl úspěšný, ale v sezóně 2007/2008 se mu nedařilo, tak jak byl zvyklý a stěžoval si na defenzivní systém hry Flames a ačkoliv měl ve smlouvě klauzuli o "nevyměnitelnosti", tak se této klauzule vzdal a požádal vedení o přestup.  Vedení Calgary Flames mu vyhovělo a v létě 2008 ho vyměnili společně s výběrem místo Calgary Flames v 5. kole draftu 2008 (Maxim Trunev) za výběr místo Montrealu Canadiens v 1. kole draftu 2008 (Greg Nemisz) a za výběr místo Montrealu Canadiens v 2. kole draftu 2009 "(Tento výběr byl později vyměněn do Colorada, které si vybralo hráče Stefana Elliotta)". Alex Tanguay se do Montrealu velmi těšil hlavně na útočnější hokej a také pochází z Quebecu, ve kterém Montreal leží. V sezóně 2008/2009 hrál dobře a dařilo se mu tak, jak byl zvyklý dříve, ale hrál pouze v 50 zápasech, protože mu sezónu zkrátilo zranění ramene.  Před sezónou 2009/2010 mu v Montrealu skončila smlouva a jako volný agent mohl podepsat smlouvu s kterýmkoliv týmem NHL, čehož využil k podpisu smlouvy s týmem Tampa Bay Lightning.  1. července 2010 se vrátil zpět do Calgary Flames na 1 rok za 1,7 milionu dolarů.  27. června 2013 se vrátil do Colorado Avalanche jako součást výměny spolu s Cory Sarichem za Shane O'Briena a Davida Jonese. Jeho sezónu 2013/14 poznamenalo zranění kyčle, kvůli němuž musel vynechat druhou polovinu sezóny.

Alex Tanguay (* 21. listopadu 1979, Sainte-Justine, Québec, Kanada) je kanadský hokejový útočník, hrající za tým Colorado Avalanche v severoamerické profesionální lize NHL.

Alex Joseph Jean Tanguay (born November 21, 1979) is currently the assistant coach of the Iowa Wild of the American Hockey League and is a Canadian former professional ice hockey winger who played for the Colorado Avalanche, Calgary Flames, Montreal Canadiens, Tampa Bay Lightning and Arizona Coyotes in the National Hockey League (NHL) and briefly for HC Lugano in the Swiss National League A in 2004. An offensive player, he is best known for his passing and playmaking ability.


Život.

Mládí.

Fjodor Jurčichin pochází z adžarského města Batumi, narodil se v dělnické rodině, po matce je řecké národnosti. Roku 1983 absolvoval Moskevský letecký institut. Poté nastoupil ve společnosti RKK Eněrgija, zde mimo jiné sloužil na vědeckovýzkumné lodi „Kosmonaut Jurij Gagarin“. později byl přidělen do Střediska řízení letů (CUP), naposledy jako pomocník vedoucího letů programu Mir-NASA.

Kosmonaut.

Po splnění podmínky tří let zaměstnání v Eněrgiji se roku 1986 přihlásil k kosmonautickému výcviku, prošel interním výběrem Eněrgije i lékařskými prohlídkami v Institutu lékařsko-biologických problémů a nakonec 15. října 1996 získal souhlas Hlavní lékařské komise k přípravě. Rozhodnutím Státní meziresortní komise byl 28. července 1997 doporučen do oddílu kosmonautů RKK Eněrgija, formálně zařazen v Eněrgiji na pozici kandidáta na kosmonauta byl 14. října 1997. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu ve Středisku přípravy kosmonautů J. A. Gagarina a 1. prosince 1999 získal kvalifikaci zkušební kosmonaut.  Od února 2000 byl zařazen mezi kosmonauty připravující se v CPK na lety na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). V srpnu 2001 byl zařazen do posádky letu STS-112, od září se připravoval v Johnsonovu vesmírném středisku v Houstonu.  Do vesmíru odstartoval 7. října 2002 na palubě raketoplánu Atlantis k letu STS-112. Úkolem mise byla dopravit a namontovat na ISS jednak část nosníku stanice a dále pár panelů se slunečními články. Atlantis přistál 18. října po 10 dnech, 19 hodinách a 59 minutách letu.  Od prosince 2003 do března 2006 byl zařazen do záložní posádky Expedice 13 zprvu s Johnem Herringtonem (do začátku roku 2005) a Dmitrijem Kondraťjevem (do ledna 2004), poté s Johnem Grunsfeldem a Olegem Kotovem. V červenci 2005 byl zařazen do skupiny 15/16/17, z jejíž členů se sestavovaly posádky Expedice 15 až 17. V květnu 2006 byl jmenován velitelem Expedice 15. Ke svému druhému letu vzlétl 7. dubna 2007 v Sojuzu TMA-10 (velitel lodi) s Olegem Kotovem (palubní inženýr) a vesmírným turistou Charlesem Simonyim. Členové Expedice 15 převzali stanici od Expedice 14, jejíž dva členové (Michael López-Alegría a Michail Ťurin) se Simonyim po týdnu přistáli se Sojuzem TMA-9, přičemž zbývající členka Expedice 14 – Sunita Williamsová přešla do nové posádky. V červnu 2006 raketoplán Atlantis přivezl Claytona Andersona, který nahradil Williamsovou. Během letu Jurčichin třikrát vystoupil do vesmíru, dohromady na 18 hodin 44 minut. V říjnu 2007 Jurčichin a Kotov předali stanici následníkům z Expedice 16 a 21. října přistáli na Zemi.  V dubnu 2009 byl včleněn do posádky Sojuzu TMA-19, ve kterém měli na ISS přiletět členové Expedice 24 a 25. Ke stanici odstartoval 15. června 2010 ve funkci velitele lodi, společně s Američany Shannon Walkerovou a Douglasem Wheelockem. Na ISS strávil přes pět měsíců ve funkci palubního inženýra Expedic 24 a 25. Dvakrát vystoupil do vesmíru, dohromady na 13 hodin a 10 minut. Vrátil se v Sojuzu TMA-19 s Walkerovou a Wheelockem. Přistáli 26. listopadu 2010 ve 4:46 UTC v Kazachstánu, 84 km severně od Arkalyku.  V srpnu 2011 byl jmenován členem Expedice 40/41 na ISS, společně s Gregory Wisemanem a Alexanderem Gerstem. V prosinci 2011 nahradil Maxima Surajeva v Expedici 36/37. Start byl plánován na květen 2013, v Sojuzu TMA-09M s ním měli letět Luca Parmitano a Karen Nybergová. Začátkem roku 2012 odešel z RKK Eněrgija a k 7. únoru 2012 se stal kosmonautem oddílu Střediska přípravy kosmonautů.  V květnu 2013 počtvrté vzlétl do vesmíru jako velitel Sojuzu TMA-09M s Parmitanem a Nybergovou, po šestihodinovém letu se připojili k posádce ISS. Na stanici Jurčichin pracoval jako palubní inženýr Expedice 36 a velitel Expedice 37. S Alexandrem Misurkinem provedl tři výstupy do vesmíru o celkové délce 20 hodin a 2 minuty. Tím jeho celkový počet výstupů do vesmíru dosáhl počtu osmi o celkové délce 51 hodin a 53 minut. Na Zem se posádka Sojuzu TMA-09M vrátila 11. listopadu 2013.  V červenci 2015 zahájil přípravu k pátému letu jako člen Expedice 52/53, společně s Jackem Fischerem a Paolo Nespolim, s očekávaným startem v Sojuzu MS-05 v květnu 2017. V říjnu 2016 byli Jurčichin a Fischer převedeni do Expedice 51/52.  Do vesmíru odstartoval v Sojuzu MS-04 20. dubna 2017. Jurčichin s Fischerem přiletěli na ISS a zapojili se do práce Expedice 51, od června 2017 Jurčichin plnil povinnosti velitele Expedice 52. Během mise jednou vystoupil do vesmíru, čímž počet výstupů zvýšil na devět o celkové délce 59 hodin a 27 minut. Na Zem se Jurčichin s Fischerem a ještě s Peggy Whitsonovou v Sojuzu MS-04 vrátili 3. září 2017. V září 2019 lékaři neuznali zdraví Jurčichina za odpovídající požadavkům na kosmonauta; v reakci na to k 13. prosinci 2019 Jurčichin odešel ze Střediska přípravy kosmonautů.  Jurčichin je ženatý, má dvě dcery.

Fjodor Nikolajevič Jurčichin (, * 3. ledna 1959 v Batumi, Adžarská ASSR, Gruzínská SSR, SSSR) je od července 1997 ruský kosmonaut, původně člen oddílu kosmonautů RKK Eněrgija, roku 2012 přešel do oddílu Střediska přípravy kosmonautů. Roku 2002 vzlétl na palubě raketoplánu Atlantis (let STS-112) k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS) a roku 2007 absolvoval půlroční kosmický let na ISS jako velitel Expedice 15. Potřetí pobýval na ISS v druhé polovině roku 2010 jako člen Expedice 24 a 25, počtvrté roku 2013 v Expedici 36/37 a popáté roku 2017 v rámci ĐĐExpedice 51]]/52. Ve vesmíru prožil 672 dní, 20 hodin a 40 minut. Provedl 9 výstupů do otevřeného vesmíru o celkové délce 59 hodin a 27 minut.

Fyodor Nikolayevich Yurchikhin () is a Russian cosmonaut of Greek descent, engineer and RSC Energia test-pilot who has flown on five spaceflights. His first spaceflight was a 10-day Space Shuttle mission STS-112. His second was a long-duration stay aboard the International Space Station (ISS) as a Flight Engineer for Expedition 15; for this mission he was launched in the Soyuz TMA-10 spacecraft. He has undertaken two further long-duration stays aboard the ISS, as a crew member of Expedition 24 / 25. For this mission he was launched with the spacecraft Soyuz TMA-19, and he landed in November 2010, also with the TMA-19 spacecraft. He served as Soyuz Commander for his fourth mission aboard Soyuz TMA-09M, as Flight Engineer for Expedition 36 and ISS Commander for Expedition 37. In April 2017, Yurchikhin launched on Soyuz MS-04 for the fifth spaceflight of his career, a six-month mission to the ISS as part of Expedition 51 and 52, for which he was the Commander.


Paleobiologie.

Stegosauři patří spolu s příbuznými ankylosaury do skupiny Thyreophora, pro kterou je charakteristická přítomnost různého množství osteodermů (kostních destiček) a tělního pancíře. Stegosauři na rozdíl od ankylosaurů nemají příliš dobře vyvinutý tělní pancíř, zato jsou vybaveni často až bizarní plejádou různých trnů, bodců a plátů, které ční z jejich hřbetu, krku, ocasu a boků. Na konci ocasu se obvykle nacházelo několik ostrých bodců, sloužících jako zbraň před útočícími dravými teropody. Stegosauři měli často omezený počet zubů a přední část jejich rohovinou pokrytého zobáku (ramfotéka) byla obvykle bezzubá. Zajímavou formou je sauropodům podobný dlouhokrký rod "Miragaia" z Portugalska. Dosud není jisté, zda se stegosauři dokázali stavět na zadní, jak někteří paleontologové rovněž předpokládají.  V roce 2010 bylo publikováno několik vědeckých studií, výrazně upřesňujících pohled na paleobiologii stegosauridů. Byl například oznámen objev prvních zkamenělých otisků kůže (rod "Hesperosaurus") a poprvé byla podrobně zhodnocena funkce stegosauřích čelistí při mechanickém zpracování potravy.

Druhová rozmanitost a rozšíření.

Stegosauři patří k dinosauřím kladům, od kterých nemáme dostatečné množství fosilních pozůstatků na to, abychom mohli plně rekonstruovat průběh jejich makroevoluce. Proto patří mezi relativně méně početné skupiny dinosaurů. Celkem je k červenci roku 2019 známo asi 27 druhů těchto ptakopánvých dinosaurů. To z nich činí pomyslně až šestou nejpočetnější skupinu druhohorních dinosaurů, po teropodech (466), sauropodomorfech (362), ornitopodech (213), rohatých dinosaurech (ceratopsech, 109) a ankylosaurech (95).  Ačkoliv většinu druhů stegosaurů známe ze severních kontinentů někdejší Laurasie (Severní Amerika, Evropa a Asie), fragmentární objevy z poslední doby ukazují, že biodiverzita této skupiny byla nejspíš stejně vysoká i na jižních kontinentech Gondwany. Z nich zatím známe jen tři rody stegosaurů - "Adratiklit" z Maroka, "Kentrosaurus" z Tanzanie a "Paranthodon" z Jihoafrické republiky - mnohé fosilní otisky a fragmenty však nasvědčují podstatně výraznějšímu rozšíření skupiny.

Klasifikace.

Podřád Thyreophora  Infrařád Stegosauria

Stegosauři, neboli zástupci skupiny Stegosauria (v překladu "zastřešení ještěři") byli primárně čtyřnozí býložraví ptakopánví dinosauři, žijící v období střední jury až spodní křídy (před asi 165 až 125 miliony let) především na území dnešní Severní Ameriky, Asie a Evropy. Jejich původ je třeba hledat nejspíše na území dnešní Číny nebo Velké Británie, odkud známe nejprimitivnější vývojové formy stegosaurů. Primitivní formu představuje například čínský "Huayangosaurus", jehož přední nohy jsou ještě stejně dlouhé jako zadní (primitivní znak). Největším a zároveň nejznámějším zástupcem skupiny byl svrchnojurský "Stegosaurus", dosahující délky až přes 9 metrů. Podobné velikosti však dosahoval zřejmě také "Dacentrurus".

Stegosauria is a group of herbivorous ornithischian dinosaurs that lived during the Jurassic and early Cretaceous periods. Stegosaurian fossils have been found mostly in the Northern Hemisphere, predominantly in what is now North America, Europe, Africa, South America and Asia. Their geographical origins are unclear; the earliest unequivocal stegosaurian, "Huayangosaurus taibaii", lived in China.


Popis.

Kakaovník pravý je stálezelený strom, který měří 5–8 m, má tlustý kmen s plstnatými větvemi. Listy jsou tmavě zelené, až 30 cm dlouhé, celokrajné a lesklé. Při rašení listů je jejich barva červená. Oboupohlavné květy, kde kalich je růžový a koruna bělavá, vyrůstají přímo na kmeni nebo na silných větvích, tato vlastnost se odborně nazývá kauliflorie neboli kmenokvětost. Květy mají deset tyčinek ve dvou kruzích. Kakaovník kvete ve dvou hlavních vlnách, ale květy se tvoří v menším množství po celý rok. Plod je až 30 cm dlouhá protáhlá bobule žluté, hnědavé až červené barvy. Povrch je jemně hrbolatý, rozdělený deseti podélnými brázdami. V různě tlustém perikarpu je obvykle pět komor a v každé z nich je 4-14 kulovitých až zploštělých semen, která jsou většinou obklopena bělavým míškem nakyslé chuti. Semena, tzv. kakaové boby, jsou asi 2 cm dlouhá. Kmen má průměr až 30 cm. Staré stromy mají kmen bílo-šedý a mladé stromy mají hnědavý kmen. Dřevo kakaovníku je žluté až červené. Strom se rozmnožuje převážně semeny.

Rozdělení druhu.

Tento druh se z pěstitelského a komerčního hlediska rozděluje do tří skupin.

Forastero.

Skupina, která je nejrozšířenější, představuje přes 90% světové produkce. Plody jsou elipsoidní, žluté; perikarp tlustý, tvrdý; semena zploštělá, trpké chuti. Roste planě v celém povodí Amazonky.

Criollo.

Tato skupina má plody pouze na kmenu, žluté nebo červené, povrch s výraznými brázdami a špičkou; perikarp tenký a měkký; semena kulovitá, výborné kvality, na trh se dostávají zřídka. Pěstuje se ve Střední Americe, na pobřeží Venezuely, na Madagaskaru a v Indonésii.

Trinitario.

Skupina, která vznikla v oblasti dolního Orinoka, pravděpodobně křížením dvou předchozích skupin, odtud se rozšířila na další ostrovy Karibské oblasti. Plody mají velkou variabilitu tvarů a zbarvení i kvality semen.  V hlavních pěstitelských oblastech kakaovníku pravého se pěstují různí kříženci výše uvedených skupin.

Využití.

Gastronomie.

Semena se po uvolnění z bobulí fermentují, což trvá podle skupiny a podmínek 1-6 dní. Fermentace probíhá působením vysoké teploty a kyseliny octové. Dále se za trvalého promíchávání suší při teplotách 80-130 °C. Následně se melou na kakaovou hmotu, z níž se lisováním oddělí tuk (kakaové máslo). Zbylá hmota poskytuje kakaový prášek, který je výchozí surovinou pro výrobu čokolády. Kakao obsahuje alkaloid theobromin, je příbuzný s kofeinem, má podobně povzbuzující účinky. Vylisovaný tuk (kakaové máslo) je za běžné teploty tuhý, nažloutlý, se specifickou chutí a vůní. Používá se při výrobě čokoládových cukrovinek. Semena jsou ceněna i jako koření, jimiž se ochucují některé masité a rybí pokrmy.

Jiné využití.

Plody kakaovníku se využívají ve farmacii při výrobě čípků a v kosmetice.

Zajímavosti.

V Mexiku sloužily kakaové boby dříve jako platidlo a staly se základem mincovního systému. Začátkem 17. století se kakao a čokoláda objevily v Evropě. Ludvík XIV. zavedl tyto pochutiny i do střední Evropy a v 18. století vznikly v Evropě první továrny na výrobu čokolády. Stromy kvetou bohatě, ale na jedné rostlině dozraje přibližně jen 5 % všech plodů. Čerstvě sklizené plody obsahují průměrně 8,5 % bílkovin, 53% tuku, 10 % sacharidů, 1–2 % theobrominu a 0,8 % kofeinu.

Odkazy.

Externí odkazy.

Kakaovník pravý ("Theobroma cacao") je stálezelený strom z čeledi slézovitých ("Malvaceae"), kde je zařazen v podčeledi "Byttnerioideae". Původem pochází z tropické oblasti Jižní Ameriky, kde byl pěstován pravděpodobně již v 5. století. V dnešní době se pěstuje v tropech celého světa, ovšem největšími producenty kakaa jsou Pobřeží slonoviny, Ghana, Indonésie, Ekvádor, Kamerun a Nigérie.

Theobroma cacao, also called the cacao tree and the cocoa tree, is a small ( tall) evergreen tree in the family Malvaceae, native to the deep tropical regions of Mesoamerica. Its seeds, cocoa beans, are used to make chocolate liquor, cocoa solids, cocoa butter and chocolate. The largest producer of cocoa beans in 2018 was Ivory Coast, with 37% of the world total.


Popis.

Lékořice jsou vytrvalé byliny a polokeře s dlouhými oddenky a bohatým kořenovým systémem. Stonek je vzpřímený, větvený. Listy jsou lichozpeřené, složené nejčastěji z 5 až 17 celokrajných nebo pilovitých lístků. Palisty jsou přítomny, volné, vytrvalé nebo opadavé. Květy jsou uspořádány v úžlabních dlouze stopkatých hroznech. Kalich je pětičetný, zvonkovitý až válcovitý, s 5 zuby. Koruna je bílá, žlutá, purpurová až červená. Na rozdíl od klasických květů bobovitých jsou člunek a křídla zkráceny oproti pavéze. Tyčinek je 10, přičemž 9 z nich je srostlých a poslední je volná nebo po jedné straně přirostlá k ostatním (jednobratré nebo dvoubratré). Semeník je přisedlý, lysý a obsahuje 2 až 10 vajíček. Plodem je pukavý nebo nepukavý lusk různého tvaru, na povrchu obvykle trnitý a na vrcholu zúžený v zobánek. Semena jsou zploštělá, okrouhlého až ledvinovitého tvaru.

Rozšíření.

Rod lékořice zahrnuje asi 20 druhů. Je rozšířen především v Evropě a v Asii. Jedním druhem je zastoupen i v Severní Americe ("Glycyrrhiza lepidota"), v jižních oblastech Jižní Ameriky ("G. astragalina") a v jihozápadní Austrálii ("G. acanthocarpa"). V České republice není žádný druh původní, v teplejších oblastech se však místy vyskytuje lékořice lysá ("Glycyrrhiza glabra") jako pozůstatek dřívějších kultur.  V evropské květeně je lékořice zastoupena celkem 5 původními druhy. Lékořice lysá ("Glycyrrhiza glabra") roste v celém Středomoří, lékořice ježatá ("G. echinata") ve východní části, "G. foetida" pouze ve Španělsku. Další dva druhy rostou v Rusku: "G. aspera" a "G. korshinskyi".

Význam.

Jako stará kulturní rostlina je pěstována zejména lékořice lysá, pocházející ze Středomoří. Má využití jako léčivo, v cukrářství a také v tabákovém průmyslu. Významnou rostlinou tradiční čínské medicíny je lékořice uralská ("Glycyrrhiza uralensis").

Lékořice ("Glycyrrhiza") je rod rostlin z čeledi bobovité. Jsou to vytrvalé byliny a polokeře se zpeřenými listy a bílými, žlutými nebo červenými květy v hroznech. Některé druhy jsou využívány jako léčivo a v potravinářství, zejména lékořice lysá. V české květeně je zastoupen pouze zplanělý druh lékořice lysá.

Glycyrrhiza is a genus of about 20 accepted species in the legume family (Fabaceae), with a subcosmopolitan distribution in Asia, Australia, Europe, and the Americas.


Biografie.

Narodil se ve vsi Jedžiotai (okr. Skuodas). Měl sestru, dceru. Manželka Regina Vičiulienė pracovala v mateřské školce. Podporovala jej v umělecké činnosti. Původně elektrikář, vstoupil do ateliéru umělců „Guboja“ A. Ilginise, malíř marinista (tematika moře), maloval také portréty, abstrakce v Čiurlioniovském stylu, byl členem folklorní skupiny „Alka“. Výstava jeho obrazů byla v Muzeu Moře. Restaurátor klaipedského Starého města. Sečtělý, talentovaný, citlivý (velmi se trápil nad mnoha věcmi, například nad chátrajícím Starým městem Klaipedy, nad národním úpadkem), zajímal se horečně o politiku, o svobodu Litvy.

Tragický čin a jeho předvečer.

Vytautase velmi rozrušila nová redakce „gorbačovské“ Ústavy SSSR, publikovaná v deníku Izvestija. Komentoval ji slovy: „To je konec!“. Nedlouho před smrtí diskutoval s (tehdy) poslancem Městského výboru města Klaipėdy Vytautasem Čepem. Vytautas se upálil pozdě večer 2. března 1989, zahalen do litevské trikolóry. Zemřel za necelý den – 3. března ve 21 hodin na popáleniny na 98% povrchu těla..

Reakce režimu.

Okamžitě byly uklízeny zbytky popela po odvozu těžce popáleného Vytautase Vičiulise. Shodou okolností svědkyní tohoto úklidu byla jeho manželka, aniž by věděla, co se na místě stalo. Později při výslechu prokurátora rozpoznala Vytautasovy boty, zbytky oděvu a také zbytky litevské vlajky.. Následovaly policejní prohlídky (vše obrátili vzhůru nohama) za přítomnosti tehdy dvanáctileté dcery a množství návštěv nejasných činitelů, po kterých zmizelo množství Vytautasových věcí a dokumentů, dokonce při hledání čehosi chtěli probourat zdi ve sklepě. Vytautas byl potom propagandisticky označován za duševně chorého a i jinak byl očerňován. Pohřební procesí na hřbitov v Laugalai střežily policejní hlídky z obav z demonstrací. V té době však již rozvíjel činnost Sąjūdis a vyhlášení obnovení samostatnosti Litvy (11. března 1990) již bylo v dohlednu. Tento čin se proto později mohl zdát anachronický, ale ta doba byla složitá a pravděpodobně i tento čin svým nevelkým, ale nezanedbatelným dílem přispěl k pozdějšímu vývoji událostí.

Analogie.

Podobným způsobem protestovali:

Vytautas Vičiulis (16. října 1951 – 3. března 1989) byl litevský umělec, oběť svého drastického protestu proti Ústavě SSSR. Upálil se v noci z 2. na 3. března 1989 v Klaipėdě před sochou V. I. Lenina, která je na prostransví mezi hotelem Klaipėda a Hudebním divadlem.

Vytautas Vičiulis (October 16, 1951 in Skuodas district – March 3, 1989 in Klaipėda) was a Lithuanian painter and antiques restorer, better known for his self-immolation for political reasons. Protesting against the Soviet occupation of the Baltic States, he burned himself in Klaipėda close to the monument of Lenin in the late evening of March 2, 1989. Severely burned, he died in hospital at 9 pm on March 3. Vičiulis used fuel to set himself ablaze. Remains of the flag of Lithuania were found on his body.


Kompozice.

Píseň pojednává o transvestitovi, jehož hlavní zábavou je kradení ženského oblečení a spodního prádla z prádelních šňůr. Téma je založeno na skutečné události, kdy Watersova a Barrettova matka pronajímaly v Cambridgi byty studentkám, kterým se ztrácelo sušící se prádlo. Toto poněkud kontroverznější téma zapříčinilo, že i přesto, že se singl dostal do Top 20, jej Radio London, Radio Caroline i BBC odmítly hrát.

Nahrávání.

Píseň byla pod dohledem producenta Joea Boyda nahrána 29. ledna 1967 v londýnských Sound Techniques Studios, už od počátku byla zamýšlena jako první singl skupiny. Jenže 1. února téhož roku podepsali Pink Floyd smlouvu s vydavatelstvím EMI, které v té době chtělo využívat pouze vlastní producenty a pro Pink Floyd vyčlenilo Normana Smithe. Ten chtěl nahrát v EMI Studios novou verzi písně, s čímž Waters i Wright souhlasili, ale Barrett, přestože nebyl s původní nahrávkou zcela spokojen, byl proti, takže další nahrávání se již neuskutečnilo.

Živé a alternativní verze.

První doložený koncert, kde Pink Floyd zahráli píseň „Arnold Layne“, se konal 6. dubna 1967 v anglickém Salisbury. Na koncertním repertoáru ale byla ještě dříve, neboť podle producenta Joea Boyda musela být skladba pro nahrávání zkrácena, její živé verze totiž dosahovaly s rozsáhlou střední instrumentální částí i 15 minut. Naopak poslední zaznamenaný koncert s touto písní se uskutečnil 6. října 1967 v Brightonu.  Píseň „Arnold Layne“ vyšla jako singl v mono verzi (katalogové číslo: Columbia EMI DB 8156) s B stranou „Candy and a Currant Bun“ ve Spojeném království dne 10. března 1967 jako vůbec první oficiální nahrávka Pink Floyd, v USA (pod katalogovým číslem Tower 333) vyšla 24. dubna téhož roku. Ačkoliv skladba nevyšla na žádném řadovém albu, byla vydána na kompilacích "The Best of the Pink Floyd" (1970), "Relics" (1971), "Works" (1983; zde v simulovaném stereu), "" (1997), "" (2001) a "An Introduction to Syd Barrett" (2010). Také se objevila na bonusovém CD "The Early Singles" box setu "Shine On" (1992) a bonusovém třetím CD reedice alba "The Piper at the Gates of Dawn" z roku 2007.  Na sólovém turné Radio K.A.O.S. Rogera Waterse v roce 1987 byl během představení pouštěn původní videoklip z roku 1967 s originální zvukovou stopou, nejednalo se tedy o živé předvedení písně. Na koncertní setlist se skladba „Arnold Layne“ opět dostala až v roce 2006 při sólovém turné Davida Gilmoura On an Island Tour. Poprvé zazněla na koncertě 17. dubna 2006 v kalifornském Oaklandu a v repertoáru vydržela do londýnského vystoupení 31. května téhož roku. Zahrána byla i na některých později doplněných Gilmourových letních koncertech, konkrétně 31. července ve Vienne a 12. srpna 2006 v Benátkách. Nahrávky z londýnských koncertů 29. až 30. května 2006 vyšly koncem téhož roku jako živý singl „Arnold Layne“, pocta tentýž rok zemřelému Barrettovi. Tato vystoupení byla též filmována a v roce 2007 vydána jako videozáznam "Remember That Night".  Dne 10. května 2007 zahráli Pink Floyd ve složení David Gilmour, Rick Wright a Nick Mason píseň „Arnold Layne“ na koncertě Madcap's Last Laugh na počet Syda Barretta v londýnském Barbican Centre. V roce 2018 byla skladba zařazena na program debutového turné skupiny Nick Mason's Saucerful of Secrets.

Videoklip.

V první polovině roku 1967 vznikl též černobílý videoklip písně „Arnold Layne“, který natočil režisér Derek Nice na pobřeží Sussexu, na pláži Wittering. Vystupují v něm všichni čtyři tehdejší členové skupiny a pátá osoba, která je nakonec odhalena jako figurína. Poprvé byl vysílán 21. května 1967 ve francouzské televizi ORTF 2.

„Arnold Layne“ je skladba britské rockové skupiny Pink Floyd napsaná kytaristou a zpěvákem Sydem Barrettem. Jako první singl kapely byla vydána v březnu 1967 a v britské hudební hitparádě se dostala nejvýše na 20. místo.

"Arnold Layne" is the debut single released by the English rock band Pink Floyd on 10 March 1967, written by Syd Barrett.


Biografie.

Původ, mládí.

Narodil se jako druhý syn švédského krále Gustava I. Vasy a nejstarší syn z osmi dětí, které králi porodila jeho druhá manželka Markéta Eriksdotter Leijonhufvud. Byl Gustavovým nejmilejším dítětem a otec údajně váhal, zda má trůn svěřit jeho staršímu bratrovi Eriku XIV. nebo Janovi. Svým synům předal různé švédské državy; Jan dostal 27. června roku 1556, ve svých 19 letech Finské vévodství a stal se jedním z nejmocnějších šlechticů ve Švédsku. Jeho ambice však byly větší - toužil stát se králem celého Švédska.  V roce 1561 ovládl Janův starší bratr, král Erik XIV., město Reval (dnešní Tallinn) a odtud započal dobývat Estonsko. Tím se postavil se nejen zájmům Polska a Ruska, ale zájmům Jana, finského vévody, který rovněž hodlal rozšířit své panství. Jan se proti bratrovi vzbouřil a spojil se s Polskem, oženiv se s polskou princeznou Kateřinou Jagellonskou. Erik jeho vzpouru potlačil a obvinil ho z velezrady. Jan byl poté parlamentem odsouzen k trestu smrti. 12. srpna roku 1563 byl Janovi hrdelní trest zrušen a Erik se spokojil s jeho uvězněním. Ve vězení na hradě Gripsholm byl Jan i se svou manželkou držen do října roku 1567, kdy byl za ne zcela jasných okolností osvobozen; za jeho osvobozením stála patrně část šlechty, která měla v úmyslu svrhnout krále, u něhož se stále více projevovala duševní choroba. Jan se připojil znovu k opozici a ve spojení s částí šlechty a se svým mladším bratrem, vévodou Karlem, inicioval v zemi v červenci následujícího roku 1568 povstání. V září vzbouřenci pronikli do Stockholmu a 29. toho měsíce byl král Erik jat a uvězněn. V lednu následujícího roku 1569 jmenoval parlament Jana novým králem.  Jeho heslem bylo latinské ""Deus protector noster" (Bůh je naším ochráncem)".

Král.

Krále Jana silně znepokojovalo, že v některých segmentech obyvatelstva sílilo volání po znovunastolení Erika na švédský trůn, a proto Erik v průběhu devíti let vystřídal celkem šest vězení z obav před možným jeho únikem; Jan neměl klidu, dokud Erik žil. Ten zemřel ve vězení na hradě Örbyhus 26. února 1577, pravděpodobně otráven arzenikem. Dokument podepsaný Janem III. a "Bengtem Gyltem" dával jeho strážcům právo otrávit ho při podezření na jakýkoli pokus o jeho osvobození. Pozdější analýzy Erikových ostatků přítomnost jedu prokázaly.  Jan byl nakloněn katolicismu, který v té době byl ve Švédsku velmi oslaben po reformách Janova otce Gustava I. Vasy, ale který nabíral nový dech po roztržkách, jež probíhaly mezi protestanty. Jan poskytl katolické církvi jistá práva, pokoušeje se dosáhnout sblížení mezi oběma vyznáními. Svého syna Zikmunda vychovával jako katolíka v naději, že se stane dědicem polské koruny. V roce 1587 byl Zikmund jmenován polským králem a Jan mohl vytvořit politickou alianci s tímto královstvím. Janovy katolické sympatie ovšem vyvolaly rozpory mezi částí šlechty a kléru a vyústily v roztržku s jeho bratrem Karlem.  V roce 1570 skončila Severská sedmiletá válka, kterou rozpoutal Erik XIV., vyvolav konflikt s Dánskem a Lübeckem. Jan však pokračoval v rozpínavé politice v oblasti Baltu a postavil se vojensky proti Rusku kvůli kontrole Estonska; v těchto válkách v letech 1572–1583 jeho velitelé dobyli m.j. Narvu.  V roce 1589 roku se Jan pokusil stáhnout svého syna do Švédska. Jeho rozhodnutí zablokoval Riksdag; Jan, chtě zvrátiti tento rezultát, uzavřel smír s bratrem Karlem. Na druhé straně však, třebaže již smrtelně nemocen, rozdával úřady upláceje jimi aristokraty a vymáhaje na nich příslib, že po jeho smrti nepřipustí, aby Karel vládl v zemi.

Smrt, nástupce.

Zemřel na stockholmském hradě 17. listopadu roku 1592, zanechav zemi oslabenou jak válkami v zahraničí, tak vnitřními konflikty. Byl pochován v uppsalské katedrále.  Janovým následníkem se stal jeho syn Zikmund, čímž povstala polsko-švédská unie. Neměla však dlouhého trvání, opozice v čele s jeho strýcem Karlem byla silná a nakonec dosáhla v roce 1599 Zikmundovy detronizace. Na trůn pak nastoupil vévoda Karel jako Karel IX.

Manželství, potomci.

4. října roku 1562 se oženil ve Vilniusu, Litva, s polskou princeznou Kateřinou Jagellonskou, nejmladší dcerou Zikmunda I. Starého a Bony Sforzy, sestrou Anny Jagellonské. Z manželství se narodily tři děti:  Druhá jeho žena byla od roku 1584 Gunilla Bielke, s níž měl jednoho syna:  Ze vztahu s "Karin Hansdotter" (1532-1596) měl čtyři další, nemanželské děti:

Odkaz.

Jan III. měl velkou zálibu v umění a je znám jako monarcha, který ve Švédsku realizoval nejvíce uměleckých, především sakrálních staveb. Nechal přivést vynikající architekty a malíře z Německa a Nizozemska. V největší oblibě měl umění italské renesance.  K nejlepším dílům, jež nechal rekonstruovat, náleží sakrální stavby, které utrpěly požárem, jako je katedrály v Uppsale, Vasteråsu, Skara a Linköpingu. Restauroval katedrálu v Åbo ve Finsku a v Estonsku katedrálu v Revalu. Realizoval rekonstrukce kostelů i klášterů, jako klášter Vreta, Varnhem nebo Alvastra. Ve Stockholmu byly kompletně přestavěny staré kostely, jako kostel Riddarholmen, stockholmská katedrála, kostel sv. Kláry; současně plánoval stavbu kostelů nových, jako kostel sv. Trojice a kostel sv. Jakuba. V řadě případů se podoba kostela výrazně změnila.  V řadě hradů vybudoval kaple v gotickém stylu, např. ve Vadsteně a Kalmaru. Hrad ve Vadsteně změnil do renesanční podoby, jež přetrvala do dnešních dnů. Na žádost své manželky Kateřiny Jagellonské nařídil rekonstrukci Drottningholmského paláce (který již dnes svou původní podobu ztratil). Během jeho panování se realizovala přestavba řady hradů v celé zemi.

Jan III. Švédský či Jan III. Vasa (20. prosinec 1537 – 17. listopad 1592) byl od roku 1568 až do své smrti králem švédským.

John III (, ; 20 December 1537 – 17 November 1592) was King of Sweden from 1569 until his death. He was the son of King Gustav I of Sweden and his second wife Margaret Leijonhufvud. He was also, quite autonomously, the ruler of Finland, as "Duke John" from 1556 to 1563. In 1581 he assumed also the title Grand Prince of Finland. He attained the Swedish throne after a rebellion against his half-brother Eric XIV. He is mainly remembered for his attempts to close the gap between the newly established Lutheran Church of Sweden and the Catholic church.