Struktura povrchu.

K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 1 272,75 km2, z toho:

Demografické údaje.

Data k 30. červnu 2005:

Doprava.

Silniční.

Okresem prochází dálnice D48 a D56. Silnice I. třídy jsou I/11, I/35, I/48, I/56, I/58 a I/68. Silnice II. třídy jsou II/468, II/473, II/474, II/476, II/477, II/483, II/484, II/486 a II/648.

Železniční.

Okresem prochází koridor 320, dále trať 323 a vedlejší tratě 322 a 324.

Seznam obcí a jejich částí.

Města jsou uvedena tučně, městyse "kurzívou", části obcí.  Baška • Bílá • Bocanovice • Brušperk • Bruzovice • Bukovec • Bystřice • Čeladná • Dobrá • Dobratice • Dolní Domaslavice • Dolní Lomná • Dolní Tošanovice • Fryčovice • Frýdek-Místek • Frýdlant nad Ostravicí • Hnojník • Horní Domaslavice • Horní Lomná • Horní Tošanovice • Hrádek • Hrčava • Hukvaldy • Jablunkov • Janovice • Kaňovice • Komorní Lhotka • Košařiska • Kozlovice • Krásná • Krmelín • Kunčice pod Ondřejníkem • Lhotka • Lučina • Malenovice • Metylovice • Milíkov • Morávka • Mosty u Jablunkova • Návsí • Nižní Lhoty • Nošovice • Nýdek • Ostravice • Palkovice • Paskov • Pazderna • Písečná • Písek • Pražmo • Pržno • Pstruží • Raškovice • Ropice • Řeka • Řepiště • Sedliště • Smilovice • Soběšovice • Staré Hamry • Staré Město • Staříč • Střítež • Sviadnov • Třanovice • Třinec • Vělopolí • Vendryně • Vojkovice • Vyšní Lhoty • Žabeň • Žermanice

Změna hranice okresu.

Do 1. ledna 2007 byly v okrese Frýdek-Místek také obce:

Okres Frýdek-Místek je okres na rozhraní Moravy a Slezska v jihovýchodní části Moravskoslezského kraje. Slezsko v okrese velkou měrou převažuje. Jeho dřívějším sídlem bylo město Frýdek-Místek.

Frýdek-Místek District (, ) is a district ("okres") within the Moravian-Silesian Region of the Czech Republic. Its administrative centre is the city of Frýdek-Místek. It was created by a reform of administrative divisions in 1960. Until the reform, it was a part of Český Těšín District which ceased to exist with the reform.


Vzhled.

Statná 50–180 cm vysoká žlaznatě pýřitá bylina s tlustou přímou a větvenou lodyhou. Listy jsou střídavé (v květenství zdánlivě vstřícné) a různě velké, kopinatě vejčité až elipsovité, celokrajné, na bázi klínovitě zúžené, pýřité.  Kvete od června do srpna. Květy jsou nicí, zdánlivě úžlabní, jednotlivé, stopkaté, pětičetné, koruny trubkovitě zvonkovité (až 3 cm dlouhá), zvenčí hnědofialové, zevnitř lysé, hnědofialové, žlutošedé až žluté, načervenale mramorované. Cípy koruny jsou ohnuté.  Plodem je černá kulovitá bobule (14–18 mm v průměru) vyrůstající ze hvězdicovitě rozloženého kalichu. Zprvu chutná sladce, pak však dostává odpornou hořkou příchuť.  Roste roztroušeně na pasekách a okrajích lesů od pahorkatin do podhůří. Obecně preferuje pohostinné vlhké půdy zásaditého až slabě kyselého charakteru.

Lidové názvy.

Beladona, blázníček, bláznivá čerešňa, bláznivá třešně, bláznivý lilek, bláznový lilek, černé divoké višně, černé třešně, černé višně, čertova čerešeň, čertova třešeň, čertův blázníček, hadí hrozinky, hadí střešně, krásavica, lesný lulok, lilek, lilek pošetilý, lolek, lulák, lulčí, lulek, lulík, lulkové korenie, lulkový koreň, lulok, nadragule, nemnica, němnice, nimnica, psinky, psí třešně, rozpuka, šalamoun, šalamounek, toten, vlčá jahoda, vlčí jahodník, vlčí třešně, vlčia čerešňa, vlčia jahoda, vlčie oko, zlá jahoda, zlatá kráska, oči krásné paní.

Obsahové látky.

Z významných organických sloučenin rostlina obsahuje různé tropanové alkaloidy a glykosidy.

Jedovatost a otravy.

Celá rostlina je prudce jedovatá vzhledem k vysokém obsahu tropanových alkaloidů (kořen až 1,5 %, listy 0,3 až 1,2 %, semena asi 0,8 %), z nichž rozhodující podíl tvoří L-hyoscyamin (až 70 % všech alkaloidů). Obsah alkaloidů kolísá nejen podle stanoviště a vlivem podnebí, ale i vlivem dne. Tyto alkaloidy působí na autonomní nervový systém jako parasympatolytikum tím, že tlumí všechny muskarinové účinky acetylcholinu; utlumují srdeční činnost a způsobují zastavení dechu. Centrálně atropin značně dráždí, působí velké vzrušení a teprve ve velkých dávkách ochrnuje.  Člověk se může otrávit jednak přímou konzumací plodů, nebo přes kozí mléko či kozí maso, pokud koza tuto rostlinu sežere. Smrtelnou dávkou jsou u malého dítěte už 3 bobule(!), u dospělého asi 10.  Jako protijed (antidotum) se užívá fyzostigmin nebo pilokarpin.  Hlavní příznaky otravy:  Suchost v hrdle a zčervenání se dostavují již po léčebných dávkách. Po 5 mg lehké vzrušení, sklon k mluvení a pohybům, touha po procházkách, zčervenání v obličeji, suchost kůže, palpitace a mydriasa. Po větších dávkách vázne polykání, vzrušení se stupňuje, dýchání je obtížné, teplota stoupá, otrávený má závratě, vrávorá, má zrakové, sluchové i čichové halucinace, velmi pohyblivé a mnohotné. Po vybití sil zuřivostí nastává vyčerpání, slabost, spavost, klesá teplota. Hluboký spánek může skončit smrtí z obrny dýchacího ústrojí. Vzdor vysoké toxicitě rulíku je prognóza intoxikací vcelku příznivá vzhledem k dobře známým fyziologickým účinkům těchto látek a možnosti účinné léčby (fyzostigmin).

Využití.

Ze sušených listů ("Folium belladonnae") a kořene ("Radix belladonnae") této rostliny se získává atropin, ze kterého se vyrábějí atropinové kapky užívané v očním lékařství k rozkapávání očí za účelem usnadnění některých typů očních vyšetření (atropin roztahuje zorničky). Ze stejného důvodu si dívky ve starověku a středověku vtíraly šťávu z rulíku do očí, aby je měly krásně veliké. Odtud také pochází druhové jméno rostliny ("bella donna" = krásná paní). Bylo to účinné, nepříliš praktické (dočasně to zhoršuje kvalitu zraku, při dlouhodobém používání se zrak může zhoršit trvale) a nebezpečné (mohlo dojít k nebezpečnému zánětu oka nebo otravě).  Výtažek z listů ("Belladonnae folii extractum siccum normatum") se rovněž využívá proti křečím hladkého svalstva (spasmolytikum), obvykle však pouze ve směsích s analgetiky.  Není divu, že se rulík díky svým účinkům významně uplatňoval v bílé i černé magii. Byl např. složkou mastí, jejichž aplikace mohla vyvolávat narkotické stavy a pohybové halucinace (létání na koštěti!), jak nasvědčují např. doklady z inkvizičních procesů.

Externí odkazy.

Rulík zlomocný ("Atropa bella-donna") je statná, až 180 cm vysoká vytrvalá bylina. Je považována za nejnebezpečnější středoevropskou jedovatou rostlinu, odhaduje se, že otravy rulíkem zlomocným tvoří zhruba polovinu všech vážných otrav rostlinného původu na území České republiky. Přirozeně se vyskytuje na většině území Evropy (od Španělska po Podněstří a Krym a od Středomoří po jižní Švédsko) a některých místech v Africe; výskyt tohoto druhu v Maroku a Alžírsku byl však v poslední době zpochybněn.

Atropa belladonna, commonly known as belladonna or deadly nightshade, is a poisonous perennial herbaceous plant in the nightshade family Solanaceae, which includes tomatoes, potatoes, and eggplant (aubergine). It is native to Europe, North Africa, and Western Asia. Its distribution extends from Great Britain in the west to western Ukraine and the Iranian province of Gilan in the east. It is also naturalised or introduced in some parts of Canada and the United States.


Životopis.

Narodil se v pobřežním městě Minehead v Somerset v jihozápadní Anglii do farmářské rodiny. V zhruba deseti letech se jeho zálibou stalo sbírání zkamenělin a poté pozorování hvězd. Kvůli svému zájmu o astronomii si postavil vlastní malý teleskop. Dalším jeho výtvorem byl fotofon – přístroj pro přenos zvuku pomocí měnící se intenzity světla. Někdy v této době se mu do ruky dostal časopis "Amazing Stories", publikující fantastické povídky. Takovéto americké časopisy se do Anglie dostávaly jako lodní balast. Během studia Huishova gymnázia v Tauntonu začal psát vlastní povídky. V roce 1934 vstoupil do Britské meziplanetární společnosti.  Po gymnáziu si nemohl dovolit pokračovat ve studiu a tak odešel do Londýna, kde pracoval jako účetní revizor na ministerstvu školství. Zároveň se rozhodl stát se profesionálním spisovatelem. Setkal se s Walterem Gillingsem, vydavatelem časopisu "Scientification", který mu otiskl dva články v letech 1938 a 1939 (jeden shrnoval soudobé poznatky o Sluneční soustavě, druhý se týkal možností letu raketou na Měsíc).  Během druhé světové války sloužil v britském královském letectvu (RAF) jako instruktor pro práci s radarem. V říjnu 1945 otiskl v časopise "Wireless World" myšlenku, jak pomocí tří družic zajistit celosvětový příjem televizního signálu. Bohužel pro něj však je v Británii k udělení patentu potřeba dvou fungujících exemplářů vynálezu. Takto mohl jen v roce 1962, kdy se jeho myšlenka uskutečnila, publikovat v časopise článek "Jak jsem přišel o miliardu dolarů vynalézáním Telstaru ve volném čase". Díky tomu je dnes známý jako vynálezce principu telekomunikační družice a na jeho počest je geostacionární oběžná dráha někdy nazývána Clarkova. Kromě tohoto vynálezu publikoval za války ještě jiný článek: "Raketa a válka budoucnosti" o spojení rakety a jaderné hlavice, díky němu získal stipendium k dalšímu studiu.  Roku 1946 se stal předsedou Britské meziplanetární společnosti a pracoval na vývoji automatických přistávacích systémů. V letech 1946–1948 získal bakalářský titul z fyziky a teoretické i aplikované matematiky na King's College (získal červený diplom). V tomto roce mu John W. Campbell zaplatil 180 dolarů za povídku "Rescue Party" pro časopis "Astounding Science-Fiction". V roce 1948 mu v časopise vyšlo jeho první větší dílo "Proti pádu noci", později přepracované jako "Město a hvězdy".  Roku 1956 se přestěhoval do Kolomba na Srí Lance (tehdy ještě Cejlon). Tamní prostředí jej inspirovalo k napsání románu "Rajské fontány", v němž popisuje ideu vesmírného výtahu.  Na počátku své kariéry se také zajímal o paranormální jevy, což zužitkoval v románu "Konec dětství". Již před dlouhou dobou se od všelijakých pseudověd distancoval, vždy však obhajoval výzkum na poli telekineze a podobných jevů. Je také známý ze svých dvou seriálů: "Záhady světa Arthura C. Clarka" (1981) a "Svět tajemných sil Arthura C. Clarka" (1984).  Od roku 1988 byl upoután na kolečkové křeslo. V roce 1988 se začalo oficiálně mluvit o udělení rytířského titulu. To bylo pozdrženo během vyšetřování jeho obvinění z pedofilie vzneseného bulvárním časopisem The Sunday Mirror. Clarke byl očištěn od tohoto obvinění v roce 2000. Jeho zdravotní stav v této době mu však neumožnil odcestovat do Londýna a převzít tuto poctu od královny osobně. Slavnostní ceremoniál se tedy uskutečnil za přítomnosti britského vysokého komisaře přímo v Kolombu. Byl čestným předsedou Institutu pro spolupráci ve vesmíru.  V roce 1962 byl za své knihy a články navržen na cenu UNESCO: Kalingovu cenu za popularizaci vědy. Roku 1985 mu byl udělen titul velmistra sci-fi. Roku 1986 založil Cenu A. C. Clarka, která se každoročně uděluje nejlepšímu sci-fi románu vydanému na britské půdě.  Zemřel 19. března 2008 nedlouho po svých 90. narozeninách v Kolombu na Srí Lance, kde žil od roku 1956. V posledních měsících svého života trpěl respiračními problémy.  Do série ještě patří knihy "Poslové Rámových světů" a "Noc dvojího úplňku", jejichž autorem je Gentry Lee.

Sir Arthur Charles Clarke (16. prosince 1917 Minehead, Spojené království – 19. března 2008 Kolombo, Srí Lanka) byl britský autor science fiction a vynálezce, nejvíce známý svým románem "". Společně s Robertem Heinleinem a Isaacem Asimovem byli nazýváni „Velkou trojkou science fiction“. Byl předním představitelem hard science fiction a technického optimismu. Počátky jeho díla jsou spojovány s obdobím Zlatého věku science fiction.

Sir Arthur Charles Clarke (16 December 1917 – 19 March 2008) was a British science fiction writer, science writer and futurist, inventor, undersea explorer, and television series host.


Životopis.

Pocházel ze starého rakouského rodu, který získal inkolát a statky v Čechách již roku 1574. Patřil tedy ke staré české zemské šlechtě. Jeho čeština byla špatná, ale je považován za příslušníka české nobility. Rozhodl se pro službu v císařské armádě a prošel napoleonskými válkami v letech 1805, 1809, 1813–1814 a 1815. Zvláště se vyznamenal roku 1814, kdy byl dekorován rytířským křížem Vojenského řádu Marie Terezie a povýšen na plukovníka "Konstantinových Kyrysníků", jednoho ze dvou nejstarších pluků císařské armády.

Vojenská kariéra.

Od roku 1840 působil ve funkci velícího generála v Čechách. I když byl povýšený (traduje se jeho výrok, že „"člověk začíná až baronem"“) byl mezi vojáky českých pluků oblíbený. Vrcholem jeho kariéry se stal až revoluční rok 1848. Jeho jméno, vedle jmen chorvatského bána Josifa Jelačiće a polního maršála Josefa Václava Radeckého z Radče, se stalo symbolem záchrany habsburské monarchie.  Po březnové revoluci se ve Vídni stal na krátký čas posledním prvním ministrem po odstupujícím Metternichovi. Konzervativní Windischgrätz byl, ale pro revolucionáře stejně tak nepřijatelný jako jeho předchůdce. Proto se zakrátko navrátil ke své původní funkci velícího generála v Čechách.  Stál v čele císařských vojsk během Svatodušních bouří v roce 1848. V Praze 12. června na počátku konfliktu byla náhodně zabita jeho žena Eleonora rozená Schwarzenbergová (vyhlížející z okna) a těžce raněn prvorozený syn. K významnějším bojům došlo jen v prvním dni povstání. Po boku císařského vojska se bojů proti radikálům účastnila i větší část českých národních gard pod velením knížete Lobkovice. Windischgrätz zajistil hlavní městské komunikace a následně vyvedl císařské vojsko z pravobřežní Prahy.  Dne 15. června večer vyšel vstříc požadavkům radikálů a vyslancům od císařského dvora a vzdal se velení, jež převzal Emanuel hrabě Mensdorff-Pouilly. Následující ráno navzdory příměří, v okolí Nových mlýnů pokračovaly přestřelky a znovu se ujal velení. Ono proslulé bombardování Prahy, jež následovalo, mělo značný dopad na morálku povstalých radikálů i když mělo jen demonstrativní charakter. Poměr malých ztrát na straně povstalců a délky palby naznačují, že kromě účelného zapálení Nových mlýnů mohlo být vedeno slepou municí. V opačném případě by bylo nutno hovořit o naprosté neschopnosti rakouských dělostřelců, kteří patřili k nejlepším v Evropě. Následující den, 17. června, opustili vůdci radikálů město, vůle k odporu se zhroutila a císařské vojsko znovu vpochodovalo do Prahy, kde byl následně vyhlášen stav obležení.  S chorvatským bánem Josifem Jelačićem potlačil říjnové povstání ve Vídni. Boje o Vídeň byly ovšem výrazně těžší, ve velení povstalců figuroval i slavný polský generál Józef Bem.  Zimní tažení proti uherské revoluci zpočátku slavilo velké úspěchy. Dne 5. ledna 1849 vstoupil s císařským vojskem do Budína a Pešti. Odpor povstalců se tím však zlomit nepodařilo a tím pádem císařské vojsko nemělo dost sil k pokračování v postupu na Debrecín. Příliš dlouhé zásobovací linie, stejně jako dosud nepokořená pevnost Komárno znemožňovaly další ofenzívu. Uherským povstalcům se proto podařilo konsolidovat situaci a s novým vrchním velitelem generálem Artúrem Görgeyem zahájili počátkem dubna protiofenzívu. Po neúspěšných bitvách u Hatvanu, Isaszegu a Vácu byl odvolán z vrchního velení císařské armády. Změna vrchního velitele uprostřed nepřátelského postupu vedla k dalšímu ústupu císařské armády, který se zastavil až na úrovni Prešpurku.  Jeho odvolání ale mělo i politické důvody. Byl ultrakonzervativní legitimista, který na obsazeném území zaváděl staré pořádky. To nebylo chápáno zástupci všech národnostních menšin (Slováci, Chorvati, Srbové, Rumuni atd.), které bojovaly na císařské straně proti Maďarům. I jeho představy staronového uspořádání státu se neshodovaly s představami císaře Františka Josefa I. a jeho ministerského předsedy, Windischgrätzova švagra, knížete Felixe Schwarzenberga.  Do armády a vyšší politiky se již nikdy nevrátil. Zemřel v březnu roku 1862 ve Vídni, a jeho ostatky byly převezeny na rodové panství v Tachově.

Alfred kníže Windischgrätz, někdy též "Alfred z Windisch-Graetze" ( "Alfred Fürst zu Windisch-Graetz" (11. května 1787, Brusel, Belgie – 21. března 1862, Vídeň, Rakouské císařství) byl český šlechtic a rakouský polní maršál.

General Alfred Candidus Ferdinand, Prince of Windisch-Grätz (; 11 May 178721 March 1862), a member of the Bohemian noble Windisch-Graetz family, was a Field Marshal in the Austrian army. He is most noted for his service during the Napoleonic Wars and for his role in suppressing the Revolutions of 1848 in the Austrian Empire.


Prameny.

O bohyni, která by mohla být Ladou se zmiňuje nepříliš známá legenda Život sv. Jiří Agioritského z 11. století, jejíž originál se zachoval v gruzínštině. Text vypráví o bohyni ctěné Slovany ve vesnici Livadija na poloostrově Chalkidiké, jejíž mramorová socha byla uctívána slovy:  Idol nakonec světec zničil železnou holí. Spojitost se sluncem a deštěm že se mohlo jednat o jarní bohyni jako je Lada.  V polských církevních zákazech z let 1420 až 1423 se poprvé objevuje jméno Lady a v druhé polovině 15. století zmiňuje Jan Długosz božstvo Lado:  Matěj z Miechova na počátku 16. století přirovnává Ladu k řecké Lédě, matce blíženců Kastora a Polydeuka.  „"Marta nazývali Ledou, vládcem válek a dárcem vítězství."“  Více informací pak uvádí na konci 16. století Matěj Stryjskowský:  Legenda o vybudování benediktýnského kláštera na Lysé Hoře z 16. století uvádí že na Lysé hoře do 12. století stáli tři idoly tří božstev: Lada, Boda a Leľa, kterým byly přinášeny prvního května oběti. Archeologové skutečně na hoře našli kultovní místo datované do 9. až 10. století.  Západoruský Hustýnský letopis ze 17. století uvádí ve svých dvou variantách božstvo jménem Lado jako čtvrtou modlu ve Vladimírově pantheonu.  Problémem polských a ruských kronik raného novověku je otázka jejich spolehlivosti. Pochybnosti vyvolává jak mlčení starších pramenů, tak přirovnávání slovanských božstev k antickým.

Lidová kultura.

Výrazy Lada či Lado, případně Leľ, Lelja, Poleľ, se užívali ve slovanských lidových svatebních obřadech až do novověku jako označení milenky, milence nebo bytosti jež je měla spojit. Stejně je toto slovo užito i v Dalimilově kronice. Tyto jména se však také objevují v písních zpívaných při sezónních a agrárních rituálech, a některé se k Ladě obracejí jako k bohyni, například chorvatská píseň z 18. století zpívaná při letním slunovratu.

Litevci.

Podle Matěje Stryjkowského je Lada ctěna Litevci, kteří jí obětují bílého kohouta a pějí píseň znějící „Lado, Lado, Lado. Didis musu Dewie“, tedy „Lado, veliké naše božstvo.“ Z tohoto textu nejspíše vycházel i polský romantický historik Teodor Narbutt, který uvádí tatáž slova jako opakující se refrén v jarních litevských písních.

Teorie.

V polovině 19. století Dimitrij Šepping označil za slovanskou bohyni lásky a srovnal jí s řeckou Létóo. Kult Lady podle něj Slované převzali od Baltů, u nichž tuto bohyni ztožnil s litevskou Laimou. Karel Jaromír Erben ji považoval za bohyni mladosti, krásy, lásky a plodnosti. Jan Máchal na konci 19. století pod vlivem pověstí zaznamenaných Josefem Grohmannem došel k závěru že Lada byla ctěna i na českém území.  Jevgenij Aničkov na začátku 20. století odmítl jako jeden z prvních Ladu jako fantasii mytologů 19. století, v návaznosti na Louise Légera, který zavrhl využití lidových písní při studiu slovanské mytologie. Aleksander Brückner slovo Lada a jeho obdoby považoval za pouhé refrény písní bez hlubšího významu a tento názor převzala většina badatelů v první polovině 20. století, například Stanislaw Urbanczyk a N. M. Galkovskij.  Rehabilitace Lady jako bohyně nastala s opětovným užití rozboru lidových písní a obřadů. Boris Rybakov ve svém Pohanství starých Slovanů z roku 1981 přišel s hypotézou že Lada má indoevropské kořeny a srovnal ji s řeckou Létó a Démetér. Přisoudil jí i dceru, analogickou Artemidě a Persefoně, jménem Lelja. Obě bohyně považoval za totožné s Rožanicemi a za významná božstva Slovanů před vznikem Vladimírova panteonu. Lada a Lelja podle Rybakova vládnou nad jarní přírodou a zemědělskými pracemi, plodností, láskou a manželstvím. A. Faminicyn došel analýzou písní v 80. letech 20. století k závěru že Lada byla bohyní manželství a veselí, důležitá především při svatebních obřadech.

Lada či Lado je slovanské božstvo, jehož existence se odvozuje především z folklóru a raně novověkých kronik. Lada je v obecném povědomí chápána jako bohyně lásky, jara, manželství, setby a orby. Část odborníků se k tomuto výkladu klaní, ostatní se však k němu staví skepticky či jej zcela zamítají. Jméno Lady lze odvozovat od slova lad, soulad. Ve falšovaných glosách ve staročeském slovníku "Mater verborum" je Lada přirovnávána k Venuši.

Lada is a goddess in Baltic and Slavic mythology associated with beauty and fertility. Her masculine counterpart is called Lado. Lada and Lado are sometimes seen as divine twins, and at other times as a mother goddess and her son. They are commonly mentioned together in songs related to planting, harvesting, and weddings. Together, Lada and Lado form one aspect of a multiple deity, whose other names and aspects relate to the Sun, water, and grain, respectively.


Shrnutí.

Lord Voldemort a jeho Smrtijedi způsobují v zemi více a více neklidu, tentokrát nejen u čarodějů, ale i u mudlovské veřejnosti. Rufus Brousek nahradil Kornelia Popletala ve funkci ministra kouzel a pokouší se dokázat, že úspěšně zvládá bojovat proti Pánovi Zla. Jeho protivník však má v hlavě jiné plány a svěřuje Draco Malfoyovi tajnou misi. Jeho matka, Narcisa, ze strachu o Draca přesvědčí Snapea odpřisáhnout jeho ochranu uzavřením neporušitelného slibu, který když poruší, tak zemře.  V Bradavicích se Severus Snape stává novým učitelem obrany proti černé magii a Horacio Křiklan zajišťuje výuku lektvarů. Harry získává bývalou učebnici lektvarů „Prince dvojí krve“. Díky připsaným komentářům prince se mu daří být v lektvarech první ve třídě. Po jednom ze zápasů Famfrpálu Harry začíná chodit s Ginny Weasleyovou. Jeho kamarád Ron zatím chodí s Levandulí Brownovou, ale ve skutečnosti ho přitahuje Hermiona, se kterou se více

Podrobný popis děje.

Kapitola 1: Extra ministr.

Příběh začíná shrnutím děje ve formě rozhovoru mezi ministrem kouzel a britským premiérem. Předchozí ministr kouzel Kornelius Popletal musel rezignovat na svou funkci a nahradil ho Rufus Brousek. Premiér si vybavuje, jak ho hned po zvolení navštívil Popletal a informoval ho o existenci

Kapitola 2: Tkalcovská ulice.

Bellatrix Lestrangeová a její sestra Narcissa Malfoyová navštíví dům na Tkalcovské ulici, kde žije profesor Snape. Syn Narcissy, Draco, dostal úkol od Voldemorta, který je nad jeho síly, a ona chce, aby mu Snape pomohl a udělal to

Kapitola 3: Chtě nechtě.

Brumbál se objeví u Dursleyových a řekne Harrymu, že Grimmauldovo náměstí 12, Krátura, Klofan a všechen další Siriusův majetek teď patří jemu. Harry pošle Kráturu pracovat do Bradavic a Klofana

Kapitola 4: Horacio Křiklan.

Spolu s Brumbálem se Harry vydá místo do Doupěte k vesnici Blábolivý Brod. Brumbál řekne Harrymu, že potřebují nového učitele (pravděpodobně na pozici učitele obrany proti černé magii) a jdou přemluvit Horacia

Kapitola 5: Šišlavá nákaza.

Artur Weasley stojí v čele nového oddělení pro odhalování a konfiskaci falešných obranných kouzel a ochranných předmětů, tj. hledají a zabavují falešné obranné předměty jako lektvary, které chrání před nebezpečím, nebo lotroskopy, které slouží jako sledovací zařízení pro Smrtijedy.  Fleur Delacourová je u Weasleyových také, chtějí se s Billem Weasleym vzít. I Hermiona je v Doupěti. Jméno kapitoly je odvozeno od hanlivé přezdívky ("Šišla"), kterou

Kapitola 6: Draco v Obrtlé.

Pravidelně jsou zabíjeni a mizí lidé. Igor Karkarov je mrtev, byl zabit Smrtijedy, pan Ollivander (výrobce hůlek) zmizel.  Harry se stává famfrpálovým kapitánem, což mu, dle Hermiony, dává status prefekta (říká, že může používat jejich koupelnu, ale jestli existují i další výhody, není známo).  Celá rodina jde nakupovat do Příčné ulice, kde potkají Hagrida a zažijí nepříjemné setkání s Dracem Malfoyem a jeho matkou Narcissou. Harry vidí Draca v obchodě

Kapitola 7: Křikův klub.

Harry se svěří panu Weasleymu s podezřením, že Draco Malfoy je Smrtijed. Harry jim řekne, jak Draco řval a ucukl, když mu chtěla paní Malkinová vyhrnout rukáv, a že také Borginovi ukázal něco, co ho přimělo, aby Malfoye bral vážně. Je to prozatím pouze podezření.  Ginny Weasleyová má mazlíčka - trpaslenku Arnolda.  Později jsou v Bradavickém expresu Harry a Neville pozváni na svačinu s profesorem Křiklanem. Když tam dorazí, najdou tam spoustu lidí, včetně Ginny Weasleyové a Blaise Zabiniho, zmijozelského studenta z Harryho ročníku. Všichni studenti jsou spojeni se slavnými čaroději a čarodějkami, kromě Ginny,

Kapitola 8: Snapeův triumf.

Harryho zachrání Tonksová (pozor - ve filmu Lenka Láskorádová), vyléčí mu zlomený nos a vykouzlí patrona (ale jiného, než měla dříve), aby na hradě věděli, že je Harry v pořádku. Stále ji zřejmě trápí Siriusova smrt, vypadá velmi bledě. Když

Kapitola 9: Princ dvojí krve.

Harryho sen stát se bystrozorem je tedy zase skutečný. Když lektvary učí Křiklan, může tam chodit, i když dostal N. Bohužel pro Hagrida už Harry, Ron ani Hermiona nechodí na hodiny péče o kouzelné tvory. Na všechny ostatní předměty ale chodí spolu. Profesorka McGonagallová Harrymu předá seznam potenciálních hráčů famfrpálu, kteří se zúčastní zkoušek.  Na hodině obrany proti černé magii se učí tichá kouzla, kouzla, která vyvoláváte bez mluvení. Když Harry vykouzlí ochranný štít a Snape ho srazí, je na něj Harry drzý. Dostane proto od Snapea školní trest. Naštěstí ho zachrání Brumbál, když mu na stejnou dobu dá první soukromou hodinu.  Lektvary jsou teď daleko zábavnější, když je Snape

Kapitola 10: Rodina Gauntů.

Hermioně se ta kniha nelíbí a naznačí, že „princ“ by mohla být i žena (písmo v knize vypadá spíše jako ženské). Harry argumentuje: „Kolik holek se stalo princem?“ Ale znamená to, že i Lilly Potterová mohla být původním vlastníkem knihy (Křiklan sám říká, že Lilly byla mistryní v lektvarech). Harry odchází na první soukromou hodinu s Brumbálem. Brumbál mu řekne, že se nebude učit kouzla, ale že se pokusí vypátrat, jaké jsou Voldemortovy úmysly. Brumbál vytáhne lahvičku se vzpomínkami Boba Odgena, který pracoval v oddělení pro uplatňování

Kapitola 11: Hermionina pomocná ruka.

Hodiny normálně pokračují a Harry, Ron a Hermiona se snaží naučit kouzla, která se nevyslovují. Harry se rozhodne, že si půjde promluvit s Hagridem. Také musí jít na zkoušky famfrpálu a vybrat nový tým. Hermiona se jen tak zmíní, že Harry „nikdy nebyl tak populární“ mezi dívkami a že „ani nevadí, že jsi přes prázdniny vyrostl skoro o třicet centimetrů“. Na to Ron odvětí, že je také dost velký (Hermiona totiž naznačuje zájem o Harryho a to se Ronovi moc nelíbí). Harrymu je nějak horko, i když počasí je bídné.  Průvodčí ze Záchranného autobusu, Stan Silnička, byl uvězněn za to, že projednával na veřejnosti plány Smrtijedů, a Brumbála od té soukromé hodiny s Harrym nikdo neviděl. Eloise Midgenová odešla na žádost rodičů ze školy, protože se báli o její bezpečnost, a matku Hannah Abbottové před nedávnem nalezli mrtvou.  Když trojice projde kolem Parvati a Levandule, tak Parvati šťouchne do Levandule a ta se na Rona usměje. Ten se na ni také nejistě

Kapitola 12: Stříbro a opály.

Harry leží v posteli a čte si knihu prince dvojí krve, která je plná kouzel, jež mohou přijít vhod. Harry vyzkouší jedno bezeslovné kouzlo na levitování lidí, podobné jako jeho otec použil ve Snapeově vzpomínce. Myšlenku, že by snad jeho otec mohl být princem dvojí krve, ale zavrhne, protože jeho otec byl čisté krve.  Brumbál naplánuje další hodinu na pondělní večer, na stejnou dobu, kdy má Křiklan další ze svých pravidelných večírků. Křiklan tam chce mít Harryho společně s Hermionou a Ginny, ale neustále mu to maří jiné věci.  Koná se také první výlet do Prasinek. Když odmítnou pozvání Křiklana, potkají hostinského z Prasečí hlavy a Mundunguse Fletchera, který mu u sebe bednu plnou kradeného zboží, včetně poháru se znakem Blacků. Harry chytí Mundunguse pod krkem a chce si to vzít zpátky

Kapitola 13: Raddleovy tajnosti.

Harry má druhou hodinu s Brumbálem. Posledně byla Meropa (Voldemortova matka) těhotná. Potřebovala peníze, protože nedokázala použít kouzla na to, aby se uživila, a tak Kataraktusovi Burkesovi (jednomu ze zakladatelů obchodu Borgin & Burkes) prodala zlatý medailonek, který kdysi patřil Salazaru Zmijozelovi. Za tento cenný náhrdelník jí zaplatil pouze 10 galeonů.  Tentokrát se Harry podívá do Brumbálových vzpomínek.  Brumbál

Kapitola 14: Felix felicis.

Trojice je na hodině bylinkářství a probírají právě rostlinu s názvem Snargaluff, která má hodně chapadýlek a uvnitř ní rostou lusky o velikosti grapefruitu. Hermiona řekne Ronovi a Harrymu, že večeře Křikova klubu jsou docela zábavné a že Harry musí přijít na tu vánoční, protože Křiklan si vybere den tak, aby tam mohl Harry přijít. Ron se naštve a řekne Hermioně, ať tam klidně jde třeba s McLaggenem, aby z nich mohli udělat „Krále a královnu křiklounů“, a Hermiona rozhořčeně odpoví, že ona chtěla pozvat Rona, ale když je takový protivný, může se na něj vykašlat.  Harry si pomyslí, že dříve nebo později, jestli se Ron a Hermiona dají dohromady a rozejdou se, tak mezi nimi vznikne nepřeklenutelná propast a Harry je nebude umět smířit, anebo si budou tak blízcí, že mezi sebe Harryho nepustí. Řekne si, že počká a uvidí, jak se to vyvine.  Katie Bellová je zatím pořád v nemocnici, takže Nebelvíru chybí jeden střelec. Harry si nakonec vybere Deana Thomase, protože dobře létá. Dean je šťastný a rychle běží tu novinku sdělit Ginny (která je také střelcem a navíc spolu chodí). Seamus se ale cítí poněkud v rozpacích. Nebelvírským studentům se moc nelíbí, že si Harry do týmu vybral dalšího spolužáka z ročníku, ale Harry věří, že je Dean šikovný, jak předvedl na tréninku před zápasem. I odrážečům to jde skvěle.  Naproti tomu Ron je něco jiného. Zase se mu vrátila nervozita a je tak nervozní, že udeří Demelzu do úst. Harry Rona povzbuzuje a ten se očividně cítí lépe, dokud na cestě do nebelvírské společenské místnosti nepotkají Deana a Ginny, kteří se líbají. Harry cítí žárlivost, když tam tak Deana s Ginny vidí, a také Ron se zlobí.  Dean se rychle vytratí a Ginny s Ronem na sebe začnou křičet. Vytáhnou hůlky a Harry odstrčí Rona ke zdi, takže ten jen tak tak mine sestru. Ginny urazí Rona, když mu řekne, že už všichni jeho kamarádi a každý z rodiny někdy někoho políbili a že Ron má zkušenosti „dvanáctiletého kluka“

Kapitola 15: Neporušitelný slib.

Ron teď každý večer tráví líbáním Levandule, která „považuje každou chvilku, kdy se nelíbá s Ronem, za ztrátu času“. Hermiona je čím dál tím víc zatrpklejší a Ron říká, že by si neměla stěžovat, protože se už líbala s Viktorem Krumem.  Harry zatím úspěšně využívá rady z princovy knihy Lektvary pro pokročilé. Hermiona mu radí, ať je opatrný, ale Harry (který má pocit, že snad ztratil hlas, jak dlouho nemluvil) odpoví, že od prince se naučil daleko víc než od Křiklana a Snapea. Hermiona mu ale rozzlobeně řekne, že nemá na mysli prince, ale dívky, které jsou už celý rok do něj blázen a které se mu snaží podstrčit nápoj lásky. Navrhne mu, aby některou dívku pozval na tu vánoční party u Křiklana, aby s tím daly pokoj. Harry se snaží nemyslet na Ginny, která „se mu pořád vkrádá do snů v takových situacích, že byl Harry rád, že Ron neovládá nitrozpyt“.  Harry se opět zmíní o Malfoyovi a náhrdelníku, ale Hermiona mu řekne, že detektory temných věcí by určitě našly prokletí, ale takový nápoj lásky, který je v lahvičce od lektvaru proti kašli (Filch zakázal všechny věci z Kratochvilných kouzelnických kejklí) ne. Harryho napadne rozzlobená knihovnice paní Pinceová, která se ho snaží poškrábat, když vidí, jak je princova kniha popsaná. Harry s Hermionou utečou a Harry vysloví názor, že Pinceová a Filch spolu něco mají.  Ve společenské místnosti nabídne Harrymu jedna z jeho obdivovatelek odvar z chejru a krabici bonbonů, ale on to rychle odmítne. Hermiona si chtěla přisednout, ale když vidí Rona a Levanduli, jak jsou do sebe na jejím křesle zapleteni, jde radši spát.  Příští den na hodině přeměňování se Hermiona a Ron pohádají a Hermiona s brekotem uteče. Na záchodě ji utěší Lenka Láskorádová, která pak potká Harryho. Jakmile si Hermiona vezme věci, které

Kapitola 16: Tuze mrazivé Vánoce.

Harry a Ron jsou v Doupěti a užívají si Vánoce. Harry chce říct co nejvíce důvěryhodným lidem o rozhovoru mezi Snapem a Dracem. Šanci dostane na Štědrý den, když to řekne Remusu Lupinovi a panu Weasleymu. Oba řeknou, že Brumbál Snapeovi věří a to že jim stačí. Lupin řekne Harrymu, že mu, když učil v Bradavicích, každý měsíc bezchybně připravoval lektvar, ale že tu zahořklost mezi nimi (a také Harrym) nikdo nezacelí.  Harry se zeptá Lupina, co teď dělá. Lupin mu řekne, že je v ilegalitě; žije mezi vlkodlaky a podává informace Řádu. Říká, že jsou na straně Voldemorta, protože chtějí pod jeho vládou získat svobodu, a že má problémy se domluvit s Fenrirem Šedohřbetem, který je šéf a je nejbrutálnější žijící vlkodlak. To on kousl Lupina, když byl malý. Fenrir si vybírá malé děti a vychovává je k tomu,

Kapitola 17: Zamlžená vzpomínka.

Harry, Ron a Ginny se vrací po Vánocích do Bradavic. Ve společenské místnosti potkají Hermionu, která zcela ignoruje Rona. Harry řekne Hermioně o všem, co se dozvěděl v Doupěti. Hermiona souhlasí s Lupinem a panem Weasleym, ale upozorní Harryho na Fenrira Šedohřbeta. Malfoy jím hrozil Borginovi, tak konečně teď ví, koho tím myslel.  Na nástěnce se objeví zpráva, že každý, komu do 31. srpna bude sedmnáct, může začít chodit na hodiny přemisťování, což platí pro Harryho, Rona i Hermionu. Všichni jsou nadšeni a ptají se Harryho, jaké to je (on je jediný ze šestého ročníku, kdo to zažil). Harry je odbude a jde na třetí hodinu k Brumbálovi.  Harry Brumbálovi řekne o všem, co se dozvěděl o Dracovi, Rufusovi Brouskovi a o všem, co se událo o Vánocích. Brumbál řekne Harrymu, že Snapeův rozhovor ho netrápí a že i on se s Rufusem hádal kvůli Harrymu. Brumbálovi se zajiskří v očích, když Harry imituje Brouska, jak říká, že Harry je „skrz

Kapitola 18: Narozeninová překvapení.

Harry se se svým úkolem svěří Hermioně a Ronovi.  Na hodině Lektvarů jim Křiklan dá za úkol vyrobit protijed na různé jedy. Harry ve své knize nenajde žádnou vhodnou poznámku a když zbývají už jen 2 minuty, najde na okraji stránky napsáno “Prostě jim do krku strč bezoár“. Harry si vzpomene, že v prvním ročníku jim Snape řekl, že kamen z žaludku kozy (který se jmenuje bezoár) vás ochrání před většinou jedů. Rychle doběhne do skříně a jeden si vezme. Nikomu ve třídě se nepodaří protijed uvařit, ale když Křiklan přijde ke stolu Harryho, ten mu ukáže bezoár. Křiklan je okouzlen a řekne Harrymu, že je jako jeho matka (Hermiona ale vůbec okouzlena není).  Harry

Kapitola 19: Skřítčí špehové.

Rona odnesou na ošetřovnu a přijedou jeho rodiče. Dozví se, že si Ron musí odpočinout a nejspíš se uzdraví. Při dalším famfrpálovém zápase Rona nahradí na postu brankáře Cormac McLaggen. Když se ale snaží řídit tým a půjčí si odrážečskou pálku, odpálí potlouk na Harryho, kterému to naštípne lebeční kost, a tak Harry také skončí na

Kapitola 20: Žádost lorda Voldemorta.

Harry má další hodinu s Brumbálem, který mu ukáže dvě vzpomínky. V první je asi dvacetiletý Voldemort, který pracuje jako nákupčí pro Borgina a Burkese. Navštíví dům jedné postarší dámy, která se jmenuje Hepziba Smithová, která tvrdí, že je vzdálenou příbuznou Helgy z Mrzimoru.

Kapitola 21: Nenalezitelná komnata.

Harry najde v učebnici lektvarů nové kouzlo Sectumsempra a chce ho zkusit. Krátura a Dobby mu podají

Kapitola 22: Po pohřbu.

Hagrid řekne Harrymu, že pavouk Aragog zemřel, a přeje si, aby se Harry zúčastnil pohřbu. Harry vypije lektvar štěstí Felix felicis a pokusí se přemluvit profesora Křiklana, aby mu prozradil pravou vzpomínku. Ale lektvar ho přiměje, aby šel za Hagridem. Na

Kapitola 23: Viteály.

Viteály jsou předměty, které obsahují lidskou duši. Jen málo lidí zaklelo půlku své duše do těchto předmětů. Nikdo ji ale nerozdělil na víc než dvě části. Brumbál se domnívá, že Voldemort v touze po nesmrtelnosti, udělal to, co nikdo jiný před ním: rozdělil svou duši na 7 částí, takže ho nikdo nemůže zabít, pokud

Kapitola 24: Sectumsempra.

Harry nadále sleduje Draca a najde ho, jak fňuká na záchodcích Ufňukané Uršuly. Ať už plánuje cokoliv, bojí se, že to nedokáže a bojí se také o životy svých rodičů (a svůj), pokud se mu to nepodaří udělat. Brzy si ale Harryho všimne. Když chce Malfoy na Harryho použít kouzlo Cruciatus, použije Harry kouzlo Sectusempra z učebnice prince dvojí

Kapitola 25: Náhodně vyslechnutá jasnovidka.

Harry a Ginny jsou spolu šťastní a smějí se tomu, jaké drby o nich kolují po škole. Zdá se, že Ron s jejich vztahem nemá nejmenší problém. Hermiona vyřkne svou teorii o princi dvojí krve. Brumbál zavolá Harryho do své pracovny a Harry na cestě potká profesorku Trelawneyovou, která se

Kapitola 26: Jeskyně.

Brumbál se s Harrym přemístí na útes u moře. Tady kdysi sirotek Tom Raddle mučil dva malé sirotky. Jeskyně je pod vodou, takže se Brumbál s Harrym musí potopit a doplavat tam. Tam si rozsvítí své hůlky. Brumbál se snaží najít nějaký vchod. Probírá se Voldemortovými úmysly a přijde na to, že Voldemort chce své soupeře oslabit. Řízne se a pokape krví zeď. Objeví se vchod a Harry s Brumbálem se ocitnou u velikánského podzemního jezera, v jehož středu září podivné zelené světlo. Harry se pokusí použít kouzlo accio a přivolat k sobě viteál, ale nepodaří

Kapitola 27: Věž v bouři.

Harry a Brumbál se vrací do Bradavic. Madam Rosmerta jim půjčí košťata a oba letí k astronomické věži, nad kterou se objevilo Znamení zla. V Bradavicích zavládl chaos. Na věži se objeví Draco. Brumbál znehybní Harryho, který je pod neviditelným pláštěm a Draco odhalí, že úkol, který dostal od Voldemorta, je zabít Brumbála. Také prozradí, že pomocí rozplývavé skříně propašoval do Bradavic další Smrtijedy. Použil rozplývavou skříň,

Kapitola 28: Princův útěk.

Když Snape zabije Brumbála, spolu s Drakem prchají. Harry je pronásleduje (mezi bradavickými studenty, kteří bojují se Smrtijedy). Hagrid zatím Snapea a Malfoye zastaví. Jelikož mu v žilách koluje obří krev, odolává Snapeovým kouzlům. Harry je doběhne a snaží se Snapea zabít. Používá různá kouzla, mezi jinými i sectusempra, která našel v knize prince dvojí krve, ale Snapeovi se je daří odrážet. Harry se

Kapitola 29: Fénixův nářek.

Kapitola je nazvána podle zpěvu ptáka fénixe, do kterého se všichni na ošetřovně zaposlouchali. Kapitola však začíná, když se Hagrid snaží Harryho odtáhnout od Brumbálova těla, ale neúspěšně. Ginny na příkaz profesorky McGonagallové má Harryho přivést na ošetřovnu, kde jsou již skoro všichni Weasleyovi. Po cestě se Harry Ginny ptá kdo další kromě Brumbála zemřel nebo byl zraněn. Ginny mu řekne, že Kratiknot byl omráčen Snapeem, Nevile je v ošetřovně a jeden Smrtijed byl zabit jiným Smrtijedem. Na ošetřovně také leží pokousaný Bill od vlkodlaka Šedohřbeta, Lupin ale říká, že když Šedohřbet nebyl promněněný Bill vlkodlakem nebude.  Když se pak ptají kde je Brumbál, Harry jim vypoví vše, co se odehrálo na Astronomické věži. McGonagallová, Lupin i pí. Weasleyová o tom chvilku diskutují a Hermiona pak Harrymu vypráví, co se stalo jim. Když Harry s Brumbálem odešel ze školy, na chodbách hlídkovali

Kapitola 30: Bílá hrobka.

Hermiona řekne Harrymu, že Eileen Princeová, o které si myslela, že by mohla být princem, byla Snapeova matka. V knihovně objeví, že Princeová si vzala mudlu Tobiase Snapea a pak porodila... Harry vykřikne „vraha!“ Severus Snape je dvojí krve jako Voldemort (a oba si myslí, že je jejich mudlovští otcové zradili) a Harry také (i když vlastně Lilly byla čarodějka). Brumbála uloží k odpočinku do bílé hrobky u jezera. Mnohé známé osobnosti se zúčastní pohřbu, stejně jako jezerní lidé a kentauři, kteří na pokraji lesa vzdají hold střelbou ze svých luků. Harry se rozejde

Tučný text Harry Potter a Princ dvojí krve ( ) je v pořadí šestá ze série knih J. K. Rowlingové o Harrym Potterovi. Originál vyšel o půlnoci (britského letního času) na 16. července 2005 a během prvních 24 hodin se ho jen v USA prodalo 6,9 milionu výtisků, čímž se stal nejrychleji prodávanou knihou v dějinách.

Harry Potter and the Half-Blood Prince is a fantasy novel written by British author J.K. Rowling and the sixth and penultimate novel in the "Harry Potter" series. Set during Harry Potter's sixth year at Hogwarts, the novel explores the past of Harry's nemesis, Lord Voldemort, and Harry's preparations for the final battle against Voldemort alongside his headmaster and mentor Albus Dumbledore.


První hudební krůčky.

Svoji hudební kariéru odstartovala už ve svých jedenácti, když začala chodit na hodiny klavíru na základní škole. Jeden z jejích učitelů v té době poslal nahrávku písně "Love to Love" do RÚV, tehdy jediné rozhlasové stanice na Islandu. Tato nahrávka byla skutečně odvysílána a ona pak téměř okamžitě dostala nabídku od nahrávací společnosti Fálkinn. A tak mohl v roce 1977 vzniknout její první debut, na kterém se podílel i její nevlastní otec, jenž ji doprovázel na kytaru. Na této desce je několik islandských dětských písniček, coververze tehdejších hitů a dokonce i "Fool on the Hill" od Beatles, zpívaná v islandštině. Tato deska se na Islandu stala platinovou a dnes je vysoce ceněným sběratelským kouskem.  Ve svých čtrnácti byla ovlivněna punk rockem, což vyústilo v dívčí punkovou skupinu "Spit and Snot". V roce 1980 úspěšně ukončila střední školu. V roce 1981 založila, spolu s baskytaristou Jakobem Magnússonem, další kapelu, která se jmenovala "Jam-80", později "Tappi Tíkarrass". V témže roce jim vyšel singl "Bítið Fast í Vítið". Další album se jmenovalo "Miranda" a vyšlo v roce 1983.  Další projekt se jmenoval "KUKL" (což v islandštině znamená magie) a kromě ní se ho účastnilo dalších pět islandských hudebníků. Napsali společně několik písní a po čtrnáctidenním zkoušení konstatovali, že už jsou docela sehraní. Jejich hudba je často označována jako gothic rock. Tady už se objevují náznaky, kterým směrem se zpěv dále ubíral. Skupina "KUKL" uspořádala koncertní šňůru po celém Islandu s britskou punkovou skupinou Crass a vydala dvě alba: "The Eye" (1984) a "Holiday in Europe" (1986).  Pak se seskupení KUKL rozpadlo, což bylo zčásti zaviněno i uzavřením jejich nahrávací společnosti Gramm. V létě 1986 se dali dohromady někteří členové KUKLu a surrealistické skupiny "Medusa" a dohromady vytvořili umělecký spolek Smekkleysa. Ten měl samozřejmě i hudební sekci, která dostala název The Sugarcubes. Smekkleysa i The Sugarcubes uvádějí jako oficiální datum vzniku den, kdy se jí narodil syn Sindri.

Hlavní hudební projekty a nahrávky.

The Sugarcubes.

První singl The Sugarcubes se jmenoval "Ammæli" (měl i anglický název "Birthday") a v Británii zabodoval tak, že se stal singlem týdne. Netrvalo dlouho a The Sugarcubes byli osloveni nahrávací společností One Little Indian, která jim nabídla spolupráci. Tento label založil baskytarista skupiny Flux of Pink Indian, se kterou The Sugarcubes hráli při svém vystupování ve Velké Británii. The Sugarcubes se postupem času stávali stále známější a kultovnější kapelou. Začali přicházet nabídky i od velkých nahrávacích firem, ale členové skupiny všechny tyto nabídky odmítli. Raději zvolili cestu tvůrčí svobody než tučné honoráře. Tomuto labelu zůstala věrná dodnes. První album The Sugarcubes dostalo název "Life is Good" a vyšlo v roce 1988. Album dosáhlo mezinárodního úspěchu, což se do té doby nepodařilo žádné islandské skupině. Ona sama ovšem během svého působení v The Sugarcubes spolupracovala s řadou vedlejších projektů. Jeden z nich byla nahrávka "Gling-Gló", což byla směs jazzových standardů i originálního jazzu většinou zpívaná v islandštině. Björk tu zpívá za doprovodu islandského jazzového Tria Guðmundar Ingólfssonar. Deska vyšla pouze na Islandu. Björk také zpívala na albu formace 808 State, které se jmenovalo "Ex:el". Tato spolupráce prohloubila její zájem o house.

Debut.

V roce 1992 se The Sugarcubes rozpadli, protože každý z členů měl jiný názor na to, jak by se jejich hudba měla vyvíjet. Dohodli se, že si raději dají přestávku, než aby riskovali hádky a ohrožení vzájemného přátelství. Jestli mělo jít skutečně o přestávku nebo definitivní konec The Sugarcubes, nevěděl nikdo. Přestěhovala se do Londýna a začala přemýšlet o sólové kariéře. To vyústilo ve spolupráci s producentem Nelleem Hooperem, jenž v té době spolupracoval s Massive Attack a mnoha dalšími. Spolupráce přinesla ovoce v podobě prvního sólového singlu Björk "Human Behaviour". Její první sólové album, které se jmenuje jednoduše "Debut", vyšlo v červnu 1993. Kritici na něj pěli chválu, britský hudební časopis New Musical Expres mu dokonce udělil cenu Deska roku a ve Spojených státech získal "Debut" platinovou desku. V britských hudebních cenách Brit Awards v roce 1994 vyhrála hned ve dvou kategoriích: nejlepší zahraniční zpěvačka a zahraniční objev. Na albu "Debut" jsou zastoupené jednak písně, jež si ona sama napsala už jako teenagerka, ale také písně, které vznikly společnou prací s Hooperem.  Úspěch tohoto alba jí otevřel dveře ke krátkým spolupracím s jinými umělci. Spolupracovala například s Davidem Arnoldem na singlu "Play Dead", který byl napsán k filmu "The Young Americans" (1993). Na pozdějších vydáních "Debutu" je tato píseň přidána jako bonus. Další spolupráce byla s Trickym na albu "Nearly God".

Post.

Už v roce 1994 začala pracovat na svém druhém sólovém albu. Za své spolupracovníky si tentokrát vybrala Nelleeho Hoopera, Trickyho, Graham Massey z formace 808 State a hudebního producenta Howie B.. Album dostalo název "Post" a stejně jako na předchozím albu "Debut" jsou na něm písně, které napsala v předchozích letech. Jednotlivé písně vznikaly každá zvlášť a texty jsou hlavně o mezilidských vztazích a lásce obecně (což je jedno z nejoblíbenějších témat Björk).  V této době také vystupovala v MTV Unplugged, což je dnes již legendární série tzv. „koncertů bez napětí“ (napětím je zde samozřejmě myšlen elektrický proud). Album "Post" vyšlo v červnu 1995 a dosáhlo až na druhou příčku v britském žebříčku, ve Spojených státech se opět stalo platinovým. Singlu "It's Oh So Quiet", nečekaného vánočního hitu, se jen ve Velké Británii prodalo neuvěřitelných 400 tisíc kopií. V lednu 1997 vyšlo album "Telegram", na kterém jsou remixy skladeb z alba "Post" a jako bonus píseň "My Spine".

Homogenic.

Uplynul více než rok a světlo světa spatřilo album Homogenic. Šlo o předzvěst radikální změny její dosavadní image („ta jemný skřítek z Islandu“), kterou si vytvořila dvěma předchozími alby. Na tomto albu spolupracovala hlavně s producenty Markem Bellem z LFO a s Howiem B., ale také s Eumirem Deodato. "Homogenic" bylo její první koncepční album a ve své době její nejexperimentálnější a nejextrovertnější album. Textově i hudebně popisuje pestrobarevné islandské krajiny. Nejvíce je to slyšet v písni "Jóga", která míchá zvuk smyčců a nasamplovaných temných beatů. Ve Spojených státech získalo album v roce 2001 zlatou desku a o pět let později i desku platinovou. Singl "All is full of Love" byl vůbec prvním DVD singlem ve Spojených státech a prošlapal tak cestičku ostatním kapelám a interpretům. Od té doby se stalo standardem přidávat na singly klipy nebo jiný multimediální obsah.  V roce 2000 si Björk zahrála postavu slepé československé emigrantky Selmy ve filmu Larse von Triera "Tanec v temnotách". V témže roce získala za svůj výkon Zlatou palmu na filmovém festivalu v Cannes. Současně také nahrála k tomuto filmu soundtrack, který se jmenuje jednoduše "Selmasongs" a kde se jako host objevuje například Thom Yorke z kapely Radiohead.

Vespertine.

V roce 2001 vyšlo album "Vespertine". Je plné citlivých vokálů, které jsou podbarveny drobnokresbou jemných beatů. K nahrávání byl přizván komorní orchestr, sbory, DJ a experimentátor se zvukem Matmos, dánský DJ Thomas Knak a harfenistka Zeena Parkins. Texty k písním napsali americký básník E. E. Cummings, americký nezávislý filmař Harmony Korine a anglická dramatička Sarah Kane. Souběžně s vydáním tohoto alba vyšla i kniha dosud nepublikovaných próz a nezveřejněných fotografií s názvem "Björk". Po vydání alba "Vespertine" se vydala na koncertní turné po evropských a amerických divadlech a operách. Doprovázeli ji DJ Matmos, harfenistka Zeena Parkins a Sbor Inuit, s nímž krátce předtím podnikla sérii koncertů v Grónsku. V době, kdy se album "Vespertine" objevilo na pultech, se velmi dobře prodávala i její ostatní alba, jichž si do konce roku fanoušci koupili více než 2 milióny kusů.  Z alba "Vespertine" pocházejí tři singly: "Hidden Place", "Pagan Poetry" a "Cocoon". Americký hudební televizní kanál MTV2, který se věnuje alternativnější a nezávislejší hudbě, než je tomu u klasické MTV, zpočátku hrál velmi často první videoklip "Hidden Place". Ten byl nedlouho potom vydán jako DVD singl. Druhý videoklip už bohužel tato stanice nevysílala, protože v něm Björk odhalila své poprsí a navíc obsahoval upravené a deformované sexuální scény. Klip byl sice zpočátku několikrát uveden, ovšem inkriminované pasáže byly cenzurovány. Později byl videoklip stažen z programu docela. V roce 2002 byl v pozdních nočních hodinách uveden necenzurovaný ve speciálu MTV2 "Nejkontroverznější videoklipy". Třetí videoklip byl k písni "Cocoon", jehož autorkou je Japonka Eiko Išioková a který také nebyl na MTV vysílán. Důvodem byla opět nahota: přestože ji postupně pevně obepínala červená příze, vystupovala na začátku klipu zdánlivě nahá.

Medúlla.

V srpnu 2004 jí vyšla řadová deska "Medúlla". Po dvou promyšlených konceptuálních albech vznikala Medúlla z improvizací. Nahrávalo se na 18 různých místech téměř po celém světě (například v New Yorku, na Islandu, v Benátkách či na Kanárských ostrovech). Většina zvuků je tvořena pouze vokály a beatboxem, elektronické zvuky se ozývají jen zřídka. Tentokráte si přizvala eskymáckou hrdelní zpěvačku Tanyu Tagaq, hip-hopového beatboxera Rahzela, japonského beatboxera Dokaku, rockera Mike Pattona (bývalý vedoucí skupiny Faith No More), členy britské psychedelické rockové skupiny Soft Machine, bubeníka (ovšem tentokráte v roli zpěváka) Roberta Wyatta a několik různých pěveckých sborů.  V srpnu 2004 zpívala píseň "Oceania" na zahajovacím ceremoniálu letních olympijských her v Athénách. Tato skladba byla napsána speciálně pro tuto příležitost. Jak už je pro ni typické, její vystoupení bylo velmi neobvyklé. Během jejího zpěvu se z jejích šatů postupně odmotávala obrovská mapa světa (měřila 900 m2), která pak vlála nad hlavami všech sportovců. Kromě tohoto vystoupení nedoprovázely vydání alba "Medúlla" žádné koncerty. Ona sama se nechala slyšet, že je to kvůli práci na dalším albu.

Volta.

V pořadí šestá řadová deska dostala název "Volta". Vyznačuje se návratem k odlehčené formě, je více písničková. Tentokrát na několika tracích spolupracovala s věhlasným producentem Timbalandem, nazpívala dva duety s Antony Hegartym a v týmu se objevil i osvědčený producent Mark Bell. Z dalších hostů jsou to například hráč na koru Toumani Diabaté a konžská skupina Konono N°1.

Björk Guðmundsdóttir () (* 21. listopadu 1965 v Reykjavíku) je islandská zpěvačka a herečka. Během své kariéry vystřídala několik hudebních stylů: pop, punk rock, trip hop, jazz, ambient, folk a klasickou hudbu.

Björk Guðmundsdóttir (, ; born 21 November, 1965) is an Icelandic singer, songwriter, record producer, actress, and DJ. Over her four-decade career, she has developed an eclectic musical style that draws on a range of influences and genres spanning electronic, pop, experimental, trip hop, classical, and avant-garde music.


Pohled západní církve.

Východiska schizmatu.

Ke schizmatu však vedlo již předchozí dlouhé období vzájemného odcizení obyvatelstva bývalých dvou polovin Římské říše. Prvotní příčinou schizmatu byly spory o autoritu papeže, který si nárokoval moc nad ostatními čtyřmi starověkými patriarcháty na Východě, ačkoli mu východní patriarchové přiznávali jurisdikci pouze nad západním patriarchátem římským. Kromě odlišných zvyklostí církevního života a liturgie byla východním křesťanům trnem v oku západní praxe vkládat do Nicejsko-konstantinopolského vyznání věroučně odchylné znění v podobě slova "filioque", které zde původně obsaženo nebylo. Výrazným důvodem však byly i důvody jazykové, neboť obě poloviny církve již nerozuměly jednotlivým nuancím řeckého, resp. latinského jazyka a myšlení.  V první polovině 11. století panovaly mezi papežskou kurií a konstantinopolským císařským dvorem a patriarchátem vcelku korektní vztahy. Hlavním iniciátorem nového konfliktu se stal patriarcha Michael Kerullarios. Roku 1052 nechal jako odvetu za snahu papežství získat pod svoji jurisdikci jižní Itálii, kterou měla jako své území Byzantská říše, uzavřít latinské kostely v Konstantinopoli, které sloužily Varjagům z císařské gardy a italským kupcům. Z jeho podnětu tak opětně vzplála polemika o odlišnostech mezi východní a západní církví v oblasti dogmatu i právní a disciplinární praxe. Papež Lev IX. však měl snahu řešit konflikt smírně stejně jako byzantský císař Konstantin IX. Monomachos. Definitivní rozkol paradoxně následoval akci, která měla situaci naopak uklidnit.

Okolnosti vyhlášení schizmatu.

Na jaře 1054 přijelo do Konstantinopole papežské poselstvo v čele s kardinálem Humbertem de Silva Candida, který se svojí ctižádostivou a neústupnou povahou v mnohém podobal zdejšímu patriarchovi. Kerullarios neuznal hodnověrnost vyslanců a prohlásil papežův list, který s sebou přivezli, za podvrh, čímž jednání na samém počátku značně zkomplikoval. V bezvýchodné situaci položili papežští legáti na oltář ve chrámu Boží moudrosti papežskou bulu a odjeli nazpět do Říma. Kromě toho, že tento dokument exkomunikoval patriarchu a jeho stoupence, obsahoval řadu nehorázných tvrzení o východní církvi, takže se dokonce sám císař domníval, že jde o Kerullariův podvrh. Jenže veřejné mínění se postavilo na patriarchovu stranu a nutilo Konstantina zaujmout jednoznačný postoj. Synoda svolaná do Konstantinopole prohlásila papežské legáty za exkomunikované a přikázala bulu slavnostně spálit. To považovali v Římě za konečné řešení.

Následky schizmatu.

Přestože v dané chvíli šlo především o osobní ambice aktérů těchto událostí, bylo vypuknutí schismatu nevyhnutelným důsledkem po staletí se prohlubujících rozdílů mezi východním řeckým a západním latinským civilizačním okruhem. Představa o existenci jedné církve se ukázala být fikcí, reálnou existenci dvou císařství následovalo formování dvou církevních organizací. Na tom nic nemění skutečnost, že současníci nemuseli vnímat církevní rozkol jako definitivní. Vzhledem k tomu, že se tehdejší dějepisci zmiňují o těchto událostech jen sporadicky a nepřikládají mu význam, lze předpokládat, že pozornost současníků byla upřena k jiným dramatickým událostem, o které v té době nebyla nouze.  Události roku 1054 byly na Východě všeobecně chápány jako další dočasné schizma, způsobené tím, že papežský stolec okupovali neinformovaní a nevzdělaní Němci. Touto představou otřáslo, když na základě úspěchů první křížové výpravy byli vyhnáni pravoslavní patriarchové v Antiochii a Jeruzalémě a nahrazeni latinskými preláty (1099).  Formální schizma se stalo skutečným, když křižáci na čtvrté křížové výpravě dobyli Konstantinopol (1204), rozbili jednotu říše a založili zde latinské císařství. Nenáviděný okupační režim vedl k prohloubení rozkolu mezi Východem a Západem. Tomu přispěl i fakt, že papež Inocenc III. (1198–1216) nebyl ochoten odsoudit toto západní dobrodružství dostatečně účinně. Naopak jmenoval Benátčana Thomase Morosiniho konstantinopolským patriarchou.

Přetrvávající neshody východních a západních křesťanů.

Velké napětí mezi katolíky a pravoslavnými panuje na Balkáně, což je způsobeno zejména nacionálními vášněmi mezi převážně katolickými Chorvaty a převážně pravoslavnými Srby.  Špatné vztahy panují také ve východní Evropě, zejména v Rusku, které ruská pravoslavná církev považuje za své kanonické území a nelibě nese struktury katolických církví, které zde působí. Přitom sama západní Evropu, kde sama zakládá své farnosti, za takto kanonické území neuznává.  Stálým zvláštním ohniskem sporů jsou východní katolické církve, které sdílejí se svými pravoslavnými protějšky bohoslužebný ritus a jsou zpravidla bývalými částmi pravoslavné církve. Nejzřetelnější je tento problém v zemích bývalého východního bloku, kde je zvýrazněn majetkovými spory, které mají původ v násilném připojení několika řeckokatolických církví k pravoslavné církvi ve 40. a 50. letech 20. století.

Pokusy o smíření z katolického (západního) pohledu.

V průběhu 2. tisíciletí docházelo k více pokusům o znovusjednocení církve (2. lyonský koncil, koncil v Basileji, Ferraře a Florencii), avšak až na východní katolické církve nedošlo k posunu v nastolení církevního společenství.  Zlepšení vztahů přineslo až 20. století. Dne 7. prosince 1965 římský (katolický) papež Pavel VI. a konstantinopolský patriarcha Athenagoras vzájemnou exkomunikaci vyhlášenou jejich předchůdci sňali (ohlášeno už v roce 1964, při 910. výročí začátku schizmatu). V té souvislosti také římský (katolický) papež Pavel VI. zrušil všechny tři titulární latinské patriarcháty – konstantinopolský, antiochijský a alexandrijský. Toto odvolání však neznamená dosud nastolení církevní jednoty mezi katolickou církví a pravoslavím. Avšak ve snaze vyjít vstříc jednotě křesťanů papež Jan Pavel II. 27. listopadu 2004 navrátil do Konstantinopole (tj. Istanbulu) ostatky svatých patriarchů Jóanna Chrysostoma (Jana Zlatoústého) a Grégoria z Nazianzu (Řehoře Naziánského), z nichž první odtud byly odneseny při vyplenění města křižáky roku 1204, druhé přineseny byzantskými mnichy v 8. století. Konstantinopolský patriarcha Bartholomeos I. spolu s dalšími představiteli východních církví se zúčastnili pohřbu Jana Pavla II. 8. dubna 2005. Bylo to poprvé po mnoha staletích, kdy se východní patriarcha zúčastnil pohřbu papeže a je to považováno za vážné znamení, že dialog, který v budoucnu může vést ke znovunastolení církevní jednoty mezi Východem a Západem, může začít.

Pohled pravoslavné církve.

Okolnosti vyhlášení schizmatu – východní pohled.

Na přelomu 10. a 11. století se začaly ve východní církvi objevovat polemické spisy proti římským novotám (zvláště proti filioque). Mezi jejich autory byl později i patriarcha Michael. Všechny tyto spisy byly vedeny v mírném tónu a novoty západní církve zde byly označovány jemně jako odchylky od apoštolské tradice. Na polemiku východních teologů však reagoval nový papež Lev IX. velice ostře, protože tím byla zpochybňována nová církevní linie pozdvižení autority římského biskupa. Srážka byla nevyhnutelná.  Za začátek konfliktu je označováno rozhodnutí patriarchy Michaela zavřít latinské chrámy a kláštery v Konstantinopoli (východní křesťané jakkoliv milovali svůj obřad, nevnucovali jej jiným církvím, takže na Východě se místy sloužilo i latinsky). Jedním důvodem tohoto kroku byla skutečnost, že západní novoty, ba hereze (především filioque), začaly z latinských středisek pronikat do některých řeckých chrámů v Konstantinopoli. Patriarcha nařídil, aby se římské kláštery v Konstantinopoli držely řeckých zvyklostí a nevnášely do církve novoty; latiníci neposlechli.  S tím souvisejí problémy v jižní Itálii, která celá patřila pod církevní správu řeckou, protože tam žili Řekové. Ve 40. letech 11. století však začal papež ve spojenectví s Němci energicky vytlačovat Řeky z Itálie. Původně řecký exarchát (s centrem v Ravenně) Karlovci „dali“ papežovi darem, a tak vznikl základ papežského státu. Papež Lev IX. pojal koncepci vytlačit odsud obřad řecko-východní a zavést zde obřad latinský v naději, že jižní Itálie se časem dostane do jeho moci. Papež dokonce vysvětil pro Sicílii (odedávna řeckou) svého latinského arcibiskupa. Dále zde byly zákulisní machinace s řeckým správcem byzantského (tj. východořímského) území v Itálii, který nakonec rozšiřoval latinský obřad mezi italskými Řeky. Do toho se vložili Normani, kteří se dostali do jižní Itálie a vedli zde soustavný boj proti Byzantincům – postupně vítězili a papež na to nehleděl nikterak nepřátelsky ani neodmítal jejich vítězství; Normani byli sice piráti, ale patřili k latinské církvi. Obsazené oblasti tak přecházely pod latinskou správu a řecké bohoslužby zde byly zakazované. Množství Řeků v Itálii nebylo zanedbatelné, existovalo zde několik celých metropolí, desítky biskupství s řeckými biskupy a řecké kláštery. Doposud zde řecká bohoslužba nikomu nevadila, teď však začala tvrdá latinizace. Dříve existovala koexistence obřadů na Východě i na Západě, nyní však začali reformní papežové v zájmu upevnění moci disciplinárně prosazovat jednotu i v bohoslužbách.  Patriarcha Michael měl povinnost protestovat proti tomu, jak se papež chová k řeckým věřícím. Nakonec se musel uchýlit k ostrému odvetnému kroku – uzavřít latinské chrámy a kláštery v Cařihradě. Od tohoto okamžiku začíná patriarcha dle své pastýřské povinnosti upozorňovat své věřící na otázky čistoty víry a zřejmě na jeho popud je sestaven list proti latiníkům (autorem je bulharský metropolita Lev Ochridský), zde jsou latinské novoty odsuzovány. Adresován byl list právě do jižní Itálie, zdejším Řekům, jako pomoc proti latinizaci a k rozpoznání nesprávnosti latinských odchylek a novot. Kardinál Humbert, hlavní papežský tajemník a horlivý latiník, přeložil list do latiny; avšak uměl velice špatně řecky, takže podle toho překlad vypadal. Když jej doručil papežovi, stal se tento list jiskrou.

Následky schizmatu.

Papež byl v tu dobu vězněn, ale bylo mu umožňováno vykonávat církevní agendu. Pod Humbertovým vlivem vyhodnotil poselství konstantinopolského patriarchy jihoitalským Řekům jako záležitost dalekosáhlého významu. Reakce byla ostrá – papežova odpověď zaslaná do Byzance byla formálně bez zdvořilostních náležitostí. Jednalo se vlastně o dva listy, jejichž obsah však tvoří jediné poselství římského papeže Východu. Mj. je patriarchovi konstantinopolskému učiněna tvrdá výtka, že se odvažuje poučovat papeže, který je nad něho vyvýšený, což je prý neslýchaná drzost. Dále papež činí spoustu výpadů proti východní církvi. Hlavním obsahem je obhajoba papežova primátu nad celou všeobecnou církví na základě privilegií apoštola Petra. Nejdůkladněji se zaobírá tezí, že papež je taktéž světským vladařem. V porovnání s římskou církví je prý ta konstantinopolská úplně bezvýznamná a papež jim to chce dokázat. Kromě toho papež obviňuje Řeky, že prý pokazili symbol víry. Dále je zde mnoho osobních urážek atd. atp. Nakonec papež tvrdí, že soudit římskou církev není dovoleno žádnému smrtelníkovi. List dokumentuje vše, oč se opírala středověká ideologie papežské monarchie. Listy zatím nebyly odeslány.  V této době přišly do Říma dva listy z Byzance, oba ve velice mírném tónu. Jeden od císaře, který chtěl získat papeže pro spolupráci v jižní Itálii, takže psal velice srdečně. Druhý od patriarchy, který vyzníval smířlivě a pomlčoval o sporných otázkách; vyzýval k upevnění jednoty. Slíbil zapsat jméno papeže do církevních seznamů, když bude jméno konstantinopolského patriarchy v římských církevních seznamech (tzv. „diptychy“, tam byla uvedena jména církevních představitelů, s nimiž je církevní jednota; vymazat jméno nějakého biskupa z diptychu znamenalo přerušit s ním církevní společenství). Michael tituloval papeže jako „bratra“ a sám se podepsal jako „ekumenický patriarcha“, což papežova kancelář přeložila obratem „in urbe terrarum“ (celého světa). Byl to však omyl, protože οικουμένη (původně „civilizovaný svět“) znamenalo v řeckém chápání jen byzantský stát; byzantští patriarchové tomuto titulu nikdy nepřikládali širší smysl.  Zdá se, že papež vyhodnotil smířlivý tón byzantských listů jako slabost a rozhodl se jí využít. Pověřil tedy kardinála Humberta vedením delegace, kterou s výše zmíněnou odpovědí poslal do Konstantinopole. Cestoval s ním také kardinál Fridrich Lotrinský (pozdější papež Štěpán IX.). Všichni poslové vynikali zaujetím proti Byzanci a pevně věřili v pravdivost falešných dokumentů, jimiž se tehdy (i později) potvrzovaly nároky papežství (pseudoisidorské dekretálie, „dar Konstantinův“ a další.) Jejich osobní vystupování bylo tak hrubě bezohledné, že to na Východě vzbuzovalo všeobecný úžas a odpor.  Západní autoři té doby se o kardinálovi Humbertovi vyjadřují pochvalně, že proklel „neposlušné Řeky“ a tento názor zapustil v mentalitě Západu hluboké kořeny. Z těchto kořenů později vyrostl způsob, jak byly na Východě prosazovány zájmy západní církve – čili křižácké války. O Humbertovi pravoslavní historikové píší, že to byl člověk „energický, rozhodný, pyšný, násilnický a všeho schopný“. Pozoruhodné je, že ačkoli ještě "Syllabus errorum" papeže Pia IX. z roku 1864 zavrhuje tezi o spoluodpovědnosti katolické církve za rozkol, současní římskokatoličtí dějepisci se nepokoušejí legáta Humberta hájit. Jeho blízkost k papežům a předchozí důvěrné úkoly, které mu papežové svěřovali a jejichž intence znal, a celková jeho aktivita v papežské kurii – to vše je důkazem, že jeho neblahý čin, církevní rozkol, nebyl jen jeho osobní akcí, ale byl v souladu s celkovým zaměřením politiky římské kurie.  Do Cařihradu přivezli legáti oba papežovy dopisy, prostoupené sebevědomou dikcí, která odkazuje ke starším precedentům. Císařovi papež např. píše, že jen papež je zmocněn rozdávat císařské koruny. Vyhrožuje, že „jestli bude patriarcha i nadále tvrdošíjný, mír mezi námi nebude možný“.  Císař, jemuž velice záleželo na tom, aby došlo ke smíru, byl vůči legátům úslužný a pozorný. Dobře je ubytoval, uspořádal na jejich počest slavnost, kde byl i patriarcha, vůči němuž se však chovali chladně. "„Chtěli snad už nyní ukázat, že oni jsou výše než celá byzantská církevní hierarchie i s patriarchou a že přišli jen proto, aby soudili a rozhodovali“" (Bréhier, Le schisme oriental du XI siecle, Paris 1899, p. 107). Na oficiální návštěvě u patriarchy odevzdali papežův list a beze slova odešli. Patriarcha nevěřil vlastním očím. O papežovi měl celkem jiné zprávy a mínění. Dospěl tedy k názoru, že list je podvrh. Dozvěděl se dále, že papež je vězněn a nebylo jasné, jak tedy mohl posílat legáty ani zda legáti vyjadřují papežův skutečný názor na věc. Navíc několik dní po příchodu legátů do Konstantinopole (15. 5.) papež zemřel, což dále zpochybnilo možnost legátů zastupovat mrtvého papeže.  Legáti však byli povzbuzeni císařovou vlídností a začali působit na veřejnosti. Pak Humbert sestavil pamflet s urážkami všeobecně váženého archimandrity Nikety Stethata, který zdvořile a s úctou vůči římské církvi polemizoval s latinskými novotami; z Humbertova psaného projevu se kromě jiného dozvěděl, že je "„hlupák, vagabund, arcikacíř“" a že "„pochází z nevěstince a ne z kláštera“", jeho jméno zkomolil tak, aby znělo jako "„zvíře plazící se po břichu“"; při tom všem ještě Humbert stihnul v tomtéž dopise zaútočit na byzantskou liturgickou praxi.  Císař se všemožně snažil situaci uklidnit. Stethata přesvědčil, aby kvůli míru své spisy veřejně hodil do ohně. Legáti jásali a všude prohlašovali, že Stethatos odvolal, což nebyla pravda. Patriarcha Michael se držel stranou a legáty ignoroval. Humbert připravil další traktát v podobném tónu jako předchozí, který napadal a „vyvracel“ onen list poslaný patriarchou do jižní Itálie. Patriarcha prohlásil, že má-li s delegáty polemizovat, tak jedině na širokém fóru – nejlépe na církevním sněmu. Na další provokaci Humberta, který rozšířil další list obhajující filioque, čímž pobouřil místní společnost, patriarcha opět zachoval mlčení a nadále legáty ignoroval (Runciman). Vystupování legátů vyznívalo jednoznačně: buď se východní církev úplně podrobí Římu anebo bude rozkol!  Když se Humbertovi nepodařilo patriarchu Michala vyprovokovat, došla mu trpělivost. Události pak šly rychlým tempem. Humbert napsal latinsky dekret, kterým jako zplnomocněnec římské stolice (a pravděpodobně na základě papežových instrukcí pro takový případ) uvalil na patriarchu Michala Kerularia a na všechny s ním stejně smýšlející prokletí. (Podotkněme, že o smrti papeže se už v Konstantinopoli vědělo.) S tímto drzým prohlášením se delegáti objevili zcela nečekaně v sobotu 16. července 1054 odpoledne v chrámu sv. Boží moudrosti (Hagia Sofia), kde zrovna začínaly bohoslužby a bylo zde shromážděno množství lidu. Obrátili se k lidem se žalobou proti jejich patriarchovi a položili na svatý prestol v oltáři svůj dekret. Pak rychle opustili chrám, na jeho prahu setřásli prach ze své obuvi se zvoláním „Bože pohleď a suď!“ (Exodus 5,21) Jeden z diákonů za nimi vyběhl s prosbou, aby se vrátili, a když odmítli, vyhodil jejich bulu na ulici.  Nejdříve všichni přítomní mlčeli, překvapeni tím, co se stalo. Mezitím přisluhující přinesli bulu a podali ji patriarchovi. Ten ji nejprve nechtěl přijmout, ale pak z obavy, aby nebyla publikována bez něho, převzal ji a nařídil, aby ji přeložili do řečtiny. Je v dějinách málo tak ubohých dokumentů, jako je tento. Bula obsahuje mj. toto:  "„Svatá římská první apoštolská katedra, které jako hlavě náleží péče o všechny církve, rozhodla se... poslat nás do tohoto císařského města... Město (toto) je křesťanské a pravoslavné. Avšak Michal Kerularios, kterého neprávem nazývají patriarchou, a stoupenci jeho hlupáctví, naopak. Mezi nimi je zasévaný každodenně veliký plevel herezí.“" Dále vyvracejí legáti jeho údajné bludy způsobem, který připomíná nadávky z ulice:

Přetrvávající neshody.

Legáti rychle odcestovali z Konstantinopole po srdečném rozloučení s císařem, který se domníval, že jeho záměr politické dohody s papežem je na dobré cestě. Když patriarcha seznámil císaře s obsahem buly, císař nechtěl Kerulariovi věřit. Město se v tu dobu už bouřilo proti legátům, k nimž císař projevoval tak nevídané ohledy. Nakonec poslal císař posla, aby legáty dohonil a vyžádal si od nich originální latinskou verzi buly. Když si ji císař nechal znovu přeložit a přesvědčil, že patriarchův překlad je přesný, poslal dalšího posla, aby přiměl legáty k návratu do Konstantinoople, kde měli vysvětlit věc na církevním sněmu. V Cařihradu začaly lidové bouře, které hrozily císaři nejen ztrátou koruny, ale možná i hlavy. Legáti se do Konstantinopole na chvilku vrátili, ale ihned zase zmizeli. Císař potrestal všechny, kteří s legáty spolupracovali. Urážlivou bulu nechal císař spálit.  Patriarcha přikročil k jednání o bule. Na neděli 24. července svolal zvláštní sněm, jehož se zúčastnili biskupové z různých stran řecké církve; bylo mezi nimi 12 metropolitů. Na sněmu bylo konstatováno, že přijeli lidé ze Západu, prokleli patriarchu a všechny, kteří se postavili proti jejich doktríně o vycházení Svatého Ducha a proti jejich zvykům. Na závěr vyslovil sněm anathemu, která byla namířena proti Humbertovi a jeho pomocníkům, ale zformulovaná byla tak ohleduplně, aby bylo jasné, že se exkomunikace netýká přímo ani západní církve ani papeže.  Sněmovní akta vysvětlují situaci takto: "„Jacísi nehodní lidé přišli z džungle Západu do království zbožnosti, do tohoto Bohem chráněného města, z něhož jako ze zřídla plynou vody čistého učení do končin země. Do toho města přišli jako hrom nebo jako bouře či jako hlad, ještě spíše jako divoké stádo, aby svrhli Pravdu...“" Sněmovní usnesení se postavilo na stanovisko encykliky patriarchy Fótia. Bylo posláno všem východním patriarchátům a všichni patriarchové je (s menšími výhradami antiochijského) přijali souhlasně. Od toho času skončilo církevní vzpomínání jména římského patriarchy v diptyších a na bohoslužnách po celém Východě (tj. byla přerušena církevní jednota celého Východu s Římem).  Humbert patřil až do své smrti (1061) k nejvlivnějším členům římské kurie. Jeden z jeho společníků na cestě do Konstantinopole (Fridrich) se později stal papežem (Štěpán IX.). K nejlepším Humbertovým přátelům patřil Hildebrandt, budoucí papež Řehoř VII.  Ačkoliv se objevují taková označení jako „Kerulariův rozkol“, „východní schisma“ apod., to byl Řím, kdo vstoupil do plného rozkolu s všeobecnou církví. Tvrzení, že se obě strany při rozkolu vzájemně proklely, je hrubě zjednodušené a zavádějící. Anathema uvalená Humbertem, kterou Řím ponechal v platnosti, se týkala nejen patriarchy Michaela, ale všech, kteří s ním byli ve shodě, takže se (jak se hned ukázalo) týkala vlastně všech východních biskupů a východních věřících, kteří byli v Římě klasifikováni jako schismatici.  Anathema opačná, vydaná poté konstantinopolským sněmem, byla adresována konkrétním osobám a nikoliv obecně, čímž východní církev ponechala otevřenou možnost smíru. Každý papež, který by byl ochoten uznat, že Humbert a jeho společníci jednali bez zplnomocnění své církve, by měl stále otevřenou cestu k opětovnému navázání církevního společenství. To se však nestalo. Západní církev se k Humbertovu činu sice oficiálně nevyjádřila, ale ani jej neodsoudila a neodvolala. To udělala až v současnosti, kdy jsou však církevní učení a praxe římských katolíků již natolik rozdílné a vzdálené od pravoslaví, že změna postoje Říma k Humbertovi a jeho činu nemá prakticky většího významu pro obnovení jednoty.  Samotné schisma nemělo ještě takový praktický dopad, jako spíše vývoj událostí, který mu předcházel i ho následoval v dalších staletích. Schisma bylo v praxi zpečetěno, když západní křesťané přepadli Konstantinopol při čtvrté křižácké výpravě (1204), kde vojáci se znakem kříže zabíjeli východní křesťany a zneucťovali a poskvrňovali nejhorším myslitelným způsobem pravoslavné svatyně.  Další pečetí na rozkolu bylo ustanovení latinského císařství a latinského patriarchátu na troskách křižáky přepadené Byzance. A stvrzením rozkolu byla řada pokusů o církevní unii pravoslavných s Římem, které jsou všechny vnímány na Východě jako pokus duchovní znásilnění a porobení pravoslavných.

Velké schizma označuje rozkol v Rané neboli Prvotní církvi, který vyústil v rozdělení církve na dvě větve; dnešní tzv. Západní (tj. katolickou) a na ní navazující církevní směry vč. protestantských a tzv. Východní (tj. pravoslavnou čili ortodoxní). Obvykle se schizma datuje od roku 1054, kdy kardinál Humbert de Silva Candida exkomunikoval konstantinopolského patriarchu Michaela Kerullaria a všechny, kteří s ním stejně smýšlejí (tedy prakticky celou Východní církev), který v reakci na to exkomunikoval konkrétní původce klatby, papežské legáty, ale nikoliv už tehdejšího papeže sv. Lva IX., který je poslal. Na celé schizma existují dva různé pohledy ze schizmatu oddělených církví resp. skupin.

The East–West Schism (also the Great Schism or Schism of 1054) is the break of communion since the 11th century between the Catholic Church and Eastern Orthodox Churches. The schism was the culmination of theological and political differences which had developed during the preceding centuries between Eastern and Western Christianity.


Poloha a přírodní podmínky.

Kuřim leží na samém okraji České vysočiny. Do oblasti zasahuje nejvýznamnější tektonický zlom České vysočiny, Boskovická brázda. Ta odděluje Hornosvrateckou vrchovinu na severozápadě od Bobravské a Drahanské.  Kuřimí protékají dva potoky: Kuřimka a Luční potok, který se do ní vlévá. Kuřimka se ve Veverské Bítýšce vlévá zleva do Svratky, již v místech vzdutí Brněnské přehrady. V západní části Kuřimi, u železniční trati, se nachází malý rybník Srpek.  Východně od Kuřimi, již mimo katastr města, se nachází hřeben Babího lomu (562,1 m n. m.), na kterém stojí rozhledna.

Historie.

První písemná zmínka o Kuřimi se nachází v listině vydané českým králem a moravským markrabětem Přemyslem Otakarem I., píše se v ní o placení desátek brněnskému kostelu sv. Petra a Pavla. Listina byla vydána při založení kuřimského kostela sv. Maří Magdaleny roku 1226. Kuřim však již vznikla pravděpodobně ve 12. století, v době přemyslovské kolonizace.  Kuřim během své středověké existence vystřídala mnoho pánů (Milota z Křižanova, Boskovicové, Nekšové z Landeka). Poté byla Kuřim prodána městu Brnu. Značný hospodářský vývoj byl přerušen třicetiletou válkou (kolem roku 1645), při níž byla Kuřim několikrát zpustošena. Kuřim však i přes tento útlak pomáhala Brnu při jeho obléhání.  V letech 1805 a 1809 prošlo Kuřimí Napoleonovo vojsko, přičemž se zde i usídlilo a kuřimští se museli starat o vojáky i jejich koně. V 19. století byla Kuřim sužována častými epidemiemi (cholera, mor) a také požáry, které takřka zničily celou obec. Do 1. světové války narukovalo z Kuřimi 298 mužů, 50 z nich padlo.  V roce 1926 začala výstavba měšťanské školy. Od roku 1943 začala na východě katastru Kuřimi vznikat nová osada Podlesí. V roce 1944 byl bombardován závod TOS Kuřim americkými letadly. V roce 1945 byla Kuřim bombardována ruskými letadly – 7 lidí zahynulo. Město bylo osvobozeno 9. května 1945.  K 1. lednu 1961 byl katastr Kuřimi usnesením ONV Brno-venkov ze dne 22. prosince 1960 rozšířen o pozemky o rozloze 5,8546 hektarů, ležící u východního okraje Podlesí, patřící předtím do katastru obce Lelekovic. Tehdy byly důvodem dva obytné domy a kulturní dům, urbanisticky patřící do sídliště Podlesí. Později došlo ještě k dalším úpravám hranice Kuřimi.  Městem se Kuřim stala roku 1964 (právně však až v roce 1990). Roku 1996 obdržela Kuřim prapor bílého listu s černými křídly s bílou jetelovou pružinou z městského znaku umístěným v horním žerďovém rohu. Od roku 2003 je Kuřim obcí s rozšířenou působností, její správní obvod čítá celkem 10 obcí.  V roce 2008 byla ve městě vyšetřována Kuřimská kauza.

Obyvatelstvo.

Náboženský život.

Město je centrem římskokatolické farnosti Kuřim, která kromě samotné Kuřimi zahrnují i další tři sousední obce, Českou, Jinačovice a Moravské Knínice. V Kuřimi také funguje náboženská obec církve československé husitské se sborem Dr. Karla Farského.  Nedlouho před rokem 2012 vzniklo ve městě středisko konvertitů k ší'itskému islámu s názvem Ahlulbayt centrum. Jde o vůbec první takovou ší'itskou skupinou, jež se v Česku oficiálně prezentuje. Vyznávají směr dvanáctníků.

Doprava.

Kuřim leží na křižovatce silnic druhé třídy 385 (Brno – Žďár nad Sázavou) a 386 (Ostrovačice – Kuřim), východně od města také prochází silnice první třídy 43 (Brno – Svitavy).

Železnice.

Městem prochází železniční trať Brno – Havlíčkův Brod. V letech 1911–1936 se z ní v Kuřimi odpojovala trať do Veverské Bítýšky.  Kuřim je přestupním uzlem Integrovaného dopravního systému Jihomoravského kraje v zóně 310. Spojení zajišťují vlaky na dráze S3 (Břeclav – Brno – Níhov) a autobusové linky 71, 91, 152, 162, 301, 302, 310, 311, 312 a 313.

Cyklotrasy.

Kuřimí vede několik cyklotras, z toho tři značené, spadající do kategorie 4 (regionální cyklotrasa):

Školství.

V Kuřimi působí 5 škol: tři základní, jedna střední a jedna umělecká.

Sport.

Město vyniká házenou, v níž muži jsou v II. lize – Morava a mladší dorost v I. lize – Morava. Od 1. října 2005 zahájila svou první sezónu nafukovací hala, a tak již kuřimští nemusejí odehrávat své ligové domácí zápasy jako dříve v Tišnově. Kuřim má vlastní fotbalový stadion (viz FC Kuřim), tenisové kurty, saunu, fitness centrum se soláriem. V Kuřimi se také nachází lezecká stěna vysoká 12 m s plochou 450 m2 a 4 500 úchyty.  Koncem roku 2006 vedení města odsouhlasilo kompletní rekonstrukci krytého bazénu a koupaliště. Na podzim roku 2010 byl komplex otevřen jako Wellness Kuřim. V roce 2009 vybrán zastupitelstvem vítězný návrh z architektonické soutěže na multifunkční sportovní halu. V roce 2016 schválilo zastupitelstvo města zahájení stavby nové městské sportovní haly.

Kuřim () je město v okrese Brno-venkov v Jihomoravském kraji. Rozkládá se v Bobravské vrchovině, 14 km severozápadně od Brna, na okraji přírodního parku Baba. Žije zde obyvatel a je tak největším městem v okrese. V katastru města je věznice.

Kuřim (; ) is a town in the Brno-Country District in Moravia, Czech Republic.It is the home and birthplace of the popular man-mountain himself Misha (Miskovy Silenosti). It is situated 14 kilometers north-west of Brno and about 5 kilometers from the dam Brno Dam. It has population of about 11,000 inhabitants. It is the largest town of Brno-Country District. There is a prison for convicted men aged 18 years and more on the outskirts of the town.


Charakteristika.

Způsob práce je druhotný, základním posláním je vytvořit akustické prostředí či zvukovou krajinu určitého charakteru a navodit tím atmosféru či vjem, který posluchač zpracuje jako jistou náladu, pocit, atd. Ačkoli může být též skládána i s praktickou účelností coby prostředek k vytvoření psychického komfortu posluchače, není to naprosto jejím základním účelem. Vzhledem k široké škále prostředků má ambientní hudba mnoho vlastních odnoží. V zásadě vyžaduje posluchače soustředěného, schopného stát se její součástí, mnohdy by jinak (avšak zdaleka nikoli vždy) mohla být považována za pouhou kulisu. Ambientní hudba též využívá možnosti vstřebávat prvky celé řady jiných hudebních směrů či stylů (elektronická hudba, současná klasická hudba, rock, jazz, ad.), což je již otázkou vkusu a přesvědčení tvůrce o autenticitě sdělení. Stejně tak ovšem (viz níže) přejímají prvky ambientu nejrůznější hudební styly a žánry.

Historie.

Za zakladatele ambientní hudby je považován francouzský skladatel Erik Satie (1866-1925). Experimentoval s hudbou, které říkal "furniture musique", čímž mínil zvuky pozadí či prostředí. Skládal ji tak, aby byla poslouchána např. z různých úhlů, proto vzájemně velmi podobné skladby dělil do jednotlivých částí podle prostorového hlediska ("„Furniture musique 1-3“"). Jeho experimenty byly natolik nestravitelné pro tehdejší i bezprostředně následující dobu, že byl objeven až v 50. letech a stal se inspirátorem širokého okruhu moderní hudby ambientního typu.  Ještě předtím lze prvky ambientní hudby nalézt u Edgarda Varèseho (skladba "„Ecuatorial“" z roku 1934) či Karlheinze Stockhausena. Představitelem základů ryze ambientní hudby současnosti je Brian Eno, jehož cyklus nahrávek tohoto typu odstartoval deskou "„Music For Airports“" (1978), jejímž cílem bylo navodit klid pasažérů před letem. V poznámkách k tomuto albu napsal: ""ambientní hudba musí být schopna přizpůsobit se na mnoha úrovních sluchových vjemů posluchači bez použití jakéhokoliv nátlaku – musí být stejně tak ignorovatelná jako zajímavá“." (Toto tvrzení ovšem již dávno neplatí, v současnosti je mnoho druhů ambientní hudby, kterou lze považovat za velmi agresivní nátlak.)  Ambientem se zabývali a jeho prvky lze najít v dílech skladatelů Johna Cage či minimalistů (Steve Reich, Philip Glass, ad.). Ambientní prvky do rockové hudby přinesli v šedesátých letech Pink Floyd ve svých „kosmických“ experimentech na svých objevných albech "Saucerful Of Secrets" či "Meddle" (skladby "Interstellar Overdrive", "Echoes" ad.) a v tradici významné úlohy těchto zvuků ve svých skladbách pokračovali i v dalších období své tvorby.  V jazzové hudbě je uplatnil Miles Davis poprvé na albu „In A Silent Way“ (1969). V Itálii se ambientní hudbou zabývá hudební skladatel Jean Ven Robert Hal, v Řecku například Vangelis.

Současná ambientní hudba.

Od konce 70. let minulého století pronikl ambient pevně do struktur avantgardní hudby včetně současné klasické hudby a stal se substrátem pro vznik nejrůznějších subžánrů, z nichž nejrozšířenější jsou Méně známým typem je např. tzv. izolacionistický ambient, který je velmi příbuzný ambientu industriálnímu, prolíná se však s prvky techna. Existuje dokonce též tzv. ambient politický, který však neoznačuje hudební subžánr jako takový, ale jeho ideovou náplň. V současné době funguje ambientní hudba v mnoha podobách a aplikacích jako velmi rozvinutý a rozšířený fenomén a kromě množství skladatelů a souborů, které se jí zabývají, jsou její prvky již dávno i běžnou součástí nejrůznějších forem popu.

Ambientní hudba, též pouze ambient (z latiny pocházející výraz, znamenající prostředí, okolí) je hudební styl a forma vycházející z předpokladu, že všechny zvuky, které nás obklopují, mohou být za jistých okolností hudbou. Druhým pólem a součástí předpokladu je skutečnost, že stejně tak primárně hudební zvuk či skladba může být prostředím, tedy zvukovým prostorem, který utváří naši pocitovou orientaci. Obě polarity se prolínají a pojetí hudební tvorby tohoto typu v sobě proto může zahrnovat jak sofistikovanou muzikalizaci primárně nehudebních prvků (hluků, šumů, atd.), tak demuzikalizaci prvků, primárně hudebních, stejně jako prostou reprodukci slyšeného nebo kombinaci obojího.

Ambient music is a genre of music that emphasizes tone and atmosphere over traditional musical structure or rhythm. A form of instrumental music, it may lack net composition, beat, or structured melody. It uses textural layers of sound which can reward both passive and active listening and encourage a sense of calm or contemplation. The genre is said to evoke an "atmospheric", "visual", or "unobtrusive" quality. Nature soundscapes may be included, and the sounds of acoustic instruments such as the piano, strings and flute may be emulated through a synthesizer.


Původ slova.

Výraz sabat se odvozuje z latinské podoby hebrejského "šabat" (שַׁבָּת, odpočinek). Z výrazu pro židovský svátek se ve středověké Evropě stal výraz pro nekřesťanské (tedy též tendenčně nepřátelské) svátky obecně, a byl přenesen též na údajné svátky čarodějnic. Novodobě se objevují též jiné návrhy původu slova, například odvození z orgiastických "sabazií", svátků thráckého boha Sabazia, který byl posléze Řeky ztotožněn s Dionýsem.

Průběh sabatu.

Podle popisů pronásledovatelů čarodějnic byl sabat tajným shromážděním za noci, nejlépe za úplňku. Hlavní nocí čarodějnic byla ve Střední Evropě Valpuržina noc (též filipojakubská noc, původně keltský svátek Beltaine), noc ze 30. dubna na 1. května. Jiným možným datem byly Dušičky nebo předvečer svátku všech svatých (30. října nebo 2. listopadu, původně keltský svátek Samhain), svátek sv. Jana Křtitele (letní slunovrat, slavený Kelty i Slovany), případně, zvláště v Anglii a ve Skotsku, Dožínky ("the Lammas", "Lughnasad", původně keltský a anglosaský svátek úrody), slavené 1. srpna. Jedná se vždy o významné svátky předkřesťanských náboženství Evropy.  Sabaty se konaly na horách, skalách nebo jiných pustých místech (např. v Českých zemích Petrovy kameny, v Německu hora Brocken v pohoří Harz, v Polsku hora Śleza u Wroclawi nebo Babia Góra v polských Beskydech). Čarodějnice se tam obvykle dopravovaly na koštěti nebo jiném předmětu (vidle, lavice), namazané kouzelnou mastí, která jim umožnila létat. Podle některých představ létaly nahé. Např. ve Skotsku a ve Švédsku se věřilo, že čarodějnice létají na sabat na kozlu, na svini nebo na hřbetě pomocného démona, který jim saje z čarodějného znaménka za své služby krev. Pomocník mohl měnit své podoby – např. v kozla, ve vlka, v černého kocoura či mouchu, aby se za čarodějnicí dostal všude.  Sabatu předsedal Ďábel, který tam hostoval v podobě kozla nebo polokozla-poločlověka, jemuž mezi rohy hořel modrý plamének. Od čarodějnic se Ďábel nechal oslovovat jako "Mistr Leonhard" nebo "pan Urián" (Německo, Švýcarsko). Ojediněle se v inkvizičních výsleších objevuje představa Ďábla v podobě osla nebo člověka s ptačími znaky. Čarodějnice k trůnícími Ďáblovi přistupovaly po řadě, aby ho seznámily se svou činností, dostaly od něho další příkazy, resp. představily novou budoucí členku a provedly na ní vstupní rituál. Při tomto rituálu "novicka" obcovala s Ďáblem, který jí pak svým rohem nebo drápem na těle učinil čarodějné znaménko - "signum diabolicum". Při pronásledování čarodějnic inkvizitoři hledali na těle podezřelých osob podobná znaménka, která byla údajně necitelná vůči bolesti (lovci čarodějnic užívali zasunovací jehlu, jíž předstírali bodnutí do znaménka, ale obviněný nic necítil).  Při sabatu čarodějnice hodovaly, jídlo však muselo být připravené bez soli. Také vařily v kotlích lektvary a čarodějné masti, potřebné pro létání, zpívaly a tancovaly, někdy i nahé, skákaly do ohně či přes něj. K tanci hrály na ďábelské nástroje, jako byly dudy vyrobené z mrtvých koček a flétny z kostí. Podle pověstí a výslechů rovněž rituálně obětovaly zvířata, např. kohouty, ale i nemluvňata, prováděly rouhavé úkony (plivání na hostie, propichování hostií špendlíky, šlapání na kříž) a oddávaly se smilstvu, často incestnímu (krvesmilstvu). Některých sabatů se totiž účastnili i muži a děti, které tam pásly stáda ropuch, určených k přípravě jídla a lektvarů.

Sabat v historii.

První náznaky představy čarodějného sabatu, i když tento pojem ještě nebyl použit, se objevují v 11. stol. v díle biskupa Burcharda z Wormsu, který popisoval putování čarodějnic na setkání s démony, jemuž však nebyly fyzicky přítomny. Také opat Regino z Prümu se v téže době zmiňoval o čarodějnicích, které opouštějí své tělo a létají na setkání s pohanskými bohyněmi. Ve 13. stol. popsal kacířské seance čarodějnic v německém pohoří Harz inkvizitor Konrád z Marburgu a v polovině 14. stol. se poprvé objevuje termín "sabat", a to ve francouzském prostředí. Sabat v "klasické" podobě je znám až z 15. století, kdy je líčen v kázáních svatého Bernardina ze Sieny kolem roku 1430, a poté důkladně popsán ve spise Malleus maleficarum. Dalším pramenem jsou výpovědi obžalovaných z konkrétních čarodějnických procesů, zejména v průběhu 16.-17. století.

Psychologický výklad.

Pokud čarodějné sabaty vůbec někdy existovaly a nebyly jen výmyslem inkvizitorů a jejich mučených obětí, pravděpodobně se jich účastnily skupiny sektářů či pohanů, případně náboženských negativistů, přežívajících na okraji majoritní křesťanské společnosti. Někteří vědci, např. Carlo Ginzburg, se domnívají, že popis sabatu vychází z pohanských keltských rituálů, jimiž byl uctíván rohatý bůh Cernunnos, případně ze starých slovanských, dáckých či maďarských obřadů, vycházejících snad i se šamanismu. Tento výklad je však velmi diskutabilní, neboť první popisy sabatu pocházejí až ze 13. a 14. století, kdy už byla celá Evropa s výjimkou části Pobaltí christianizována a ve starším období, kdy pohanství ještě přežívalo mezi venkovským lidem, podobné představy chybí. Kolem roku 1000 se ve spisech biskupa Burcharda z Wormsu (965–1025) uvádí, že přítomnost čarodějnic na setkání není fyzická, že na něj odlétá pouze duše čarodějnice. Totéž popsal poněkud později také kronikář Regino z Prümu. Je tedy možné, že některé osoby skutečně mohly mít pocit, že letí na koštěti a poté se účastní sabatu — pokud se čarodějnice pomazala mastí z durmanu a blínu (s obsahem psychotropního atropinu) nebo afrodisiakální mastí, mohla zažít halucinaci létání a sexuálních prožitků. V roce 1545 získal lotrinský lékař Andres de Laguna čarodějnou mast, zabavenou při čarodějnickém procesu a vyzkoušel ji na ženě, která na tři dny upadla do bezvědomí a měla vidění letu a sexuálních orgií. Mast se aplikovala na sliznice včetně pohlavních orgánů. a to tak, že se nejprve nanesla na nějaký předmět a poté vmasírovala do sliznice. Tímto předmětem mohla být i násada koštěte, na kterém přitom nahá žena obkročmo seděla.

Čarodějný sabat v moderní době.

Náboženství wicca a některá další pohanských náboženství užívají výraz sabat pro označení osmi svátků v průběhu roku.  Filipojakubská noc je dnes v Česku spojena se zvykem pálení čarodějnic. Podobně jako při čarodějném sabatu se i během této slavnosti rozdělává mohutný oheň, v němž se však spálí figura čarodějnice, která spíše upomíná na upalování čarodějnic jako rozsudek inkvizičního procesu. Zvyk pravděpodobně souvisí se symbolikou ohně jako ochranného prvku před čarodějnicemi a zlými duchy. V některých krajích (např. na Horácku) bylo zvykem vyhazovat do výšky zapálená proutěná košťata, napuštěná smůlou, při čemž se volalo "Čarodějnice letí!" Popel z hranice i z košťat měl údajně magickou moc zvýšit plodnost polí nebo i léčit některé choroby. Někdy přes dohořívající hranici skákali mladí lidé nebo se přes popel honil dobytek, aby byl zdravý a chráněný. Podobné zvyky jsou známé i z jiných evropských zemí, včetně Irska, Skotska, Francie, Švýcarska, Německa, Polska a Slovenska. Je pravděpodobné, že tento svátek vychází z keltské slavnosti Beltaine, slavené v tomtéž datu a obdobným způsobem.

Čarodějný sabat v umění a literatuře.

Čarodějnický sabat se stal inspirací mnoha uměleckých a literárních děl, V umění se sabat nebo podobné motivy vyskytují např. na obrazech Lucase Cranacha staršího, Hieronyma Bosche, Hanse Baldunga, později též v díle Luise Ricarda Falery či v mnoha obměnách u Francisca Goyi. Z českých výtvarníků jej zobrazili např. Josef Váchal a Jaroslav Panuška. V klasické literatuře najdeme popisy sabatu (Valpuržiny noci) např. v Goethově Faustovi nebo Gogolových Večerech na samotě u Dikaňky, ale také v mnoha románech a povídkách, např. v Kladivu na čarodějnice Václava Kaplického či povídkách Gustava Meyrinka. Značně ironicky ztvárněný je sabat v Narrenturmu Andrzeje Sapkowského, zatímco v Malé čarodějnici Otfrieda Preußlera je vylíčen způsobem vhodným pro dětské čtenáře. Z vážné hudby zpravoal motiv sabatu např. Modest Musorgsikj ve skladbě "Noc na Lysé hoře", v moderní době se stal inspirací především pro metalovou hudbu, např. pro skupinu Black Sabbath a její stejnojmenné album.

Čarodějnický sabat, čarodějný sabat, černý sabat, nepřesně Valpuržina noc, případně v příslušném kontextu krátce jen sabat je tradované označení nočního orgiastického shromáždění čarodějnic vedených Ďáblem. O čarodějných sabatech se mluví zejména v souvislosti s pronásledováním čarodějnic, k němuž docházelo v Evropě především v 15-18. století.

The Witches' Sabbath is a phrase that became popular in the 20th century to denote a gathering of those considered to practice witchcraft and other rites.