Zulové.

Zulové žijí v jižní části Afriky, patří do nigero-konžské jazykové skupiny, konkrétně do skupiny Bantu.  Nejdůležitějším místem pro Zuly je jejich vesnice neboli "umuzi", která je vždy postavena na kopci. Zde se odehrávají nejvýznamnější obřady. Každou zulskou vesnici vede "náčelník" (= "umnumzane"), ten je dědičným představitelem vesnice. Je odpovědný za rituální obřady, nejdůležitější jsou pro Zuly rituály týkající se předků, další jsou obřady týkající se narození, sňatku nebo smrti. Náčelník rozhoduje o každodenním životě vesničanů, stará se o udržování dobrých vztahů ve vesnici. Existuje zde mnoho zulských rolí, náčelník jich vykonává sedm: roli "věštce, bylinkáře, pacienta, nebeského pastýře, prosebníka, kouzelníka" a "čaroděje".  Zulové mají náboženský vztah k obloze i k zemi. "Bůh oblohy" (= "Inkosi Yezulu") je muž, otec a "bůh země" je žena, matka. Po smrti se lidé vracejí k "matce", jen za zvláštních okolností se lidé vracejí k "otci". Tito dva bozi se považují za rodiče "lidí" (= "abantu"). Sílu, kterou Zulové uznávají je "moc léků". Je to síla sama o sobě.

Jorubové.

Největším tradičním náboženstvím je pravděpodobně náboženství Jorubů, které má přes patnáct milionů aktivních přívrženců, především v Nigérii a Beninu. Nejvyšším bohem Jorubů je Olorun, který však nemá své místo v kultu, to namísto něj zaujímají božstva zvaná orišové. Tajná společnost Ogboniů, která ještě na počátku 20. století jmenovala krále, však uctívá Onile – Velkou matku. Mezi významné oriše patří bůh války a kovářství Ogún, trickster Ešu nebo vodní bohyně Yemoja. Podobné je náboženství Akanů a vodun praktikované v sousední Ghaně, Togu a na Pobřeží slonoviny.  Jorubové mají jedno hlavní centrum a mnoho lokálních míst. "Ife" je centrum všech náboženských sil, zde bůh "Orišala" zahájil stvoření lidstva. Snad v každé jorubské domácnosti se nachází rodinná svatyně. Hlavní představitel rodiny (= "olori ebe") pořádá rituály, např. při narození dítěte, odchodu provdané dcery, pohřbu člena rodiny.  Každý "oba" neboli správce / král / nejvyšší náčelník města je naplněn božskou silou, je hoden velké úcty, svým postavení podléhá pouze bohům. Pouze za jeho účasti se mohou vykonávat některé obřady. Existuje zde mnoho bohů a o každého se stará "kněžstvo". Např. věštec (= "babalowo") komunikuje s bohem věštění "Orunmilou", Jorubové k němu často chodí pro radu. Důležitá je role specialisty na léky a léčení – "ollogun" – odborník na poznávání příčin a předepisování způsobu léčby různých chorob. Síla medicína však přichází od boha.

Synkretismus a nová tradiční náboženství.

Přestože z hlediska statistiky jsou tradiční náboženství na ústupu a vyznává je pouhý zlomek africké populace tak se stále projevují v nových podobách. Například západní Africe je uctívána Mami Wata, vodní duch či bohyně v podobě mořské panny, jejíž kult se podobá cargo kultům a některými věřícími je praktikován zároveň s křesťanstvím. Některé kulty jsou zaměřené na odpor proti kolonizátorům, jako například nigerijská Hauka, Mumbo nebo Armáda Božího odporu. Zachována byla také víra ve škodlivou moc čarodějnictví a tak vznikla proti-čarodějnická hnutí jako Kamcape ve východní a jižní Africe. Mezi kulty které spojují tradiční a křesťanské prvky patří zase západoafrické církve zvané Aladura nebo gabonské Bwiti, jejímž ústředním prvkem je konzumace psychoaktivní ibogy.

Tradiční africká náboženství je souhrnné označení pro různé věrské představy a praktiky domorodých Afričanů. Jedná se řadu odlišných náboženských tradic, které se zároveň vzájemně ovlivňovali, kterým je však zpravidla společná víra v nejvyšší bytost – zpravidla pasivní nebeské božstvo, praktikování posedlosti duchy či bohy a významný kult předků. Tradiční náboženství se na počátku 21. století drží přibližně jedno procento populace tohoto kontinentu, především na Madagaskaru, Mauriciu, v Togu, Jižním Súdánu a Beninu, zatímco většina obyvatel Afriky vyznává křesťanství či islám. Výrazný je však vliv domorodých tradic v různých synkretických a lidových představách. S tradičního náboženství také ve velké míře vychází afroamerická náboženství jako je vúdú nebo kandomble.

The traditional African religions (or traditional beliefs and practices of African people) are a set of highly diverse beliefs that includes various ethnic religions. Generally, these traditions are oral rather than scriptural, include belief in an amount of higher and lower gods, sometimes including a supreme creator, belief in spirits, veneration of the dead, use of magic and traditional African medicine. Most religions can be described as animistic with various polytheistic and pantheistic aspects. The role of humanity is generally seen as one of harmonizing nature with the supernatural. According to the author Lugira, "it is the only religion that can claim to have originated in Africa. Other religions found in Africa have their origins in other parts of the world."


Charakteristika.

V porovnání s gotikou trvalo období renesance na českém území poměrně krátce, na druhou stranu šlo o období míru, hospodářského vzestupu a rozkvětu měst. V Čechách však přetrvávala silná gotická tradice – ještě na počátku 16. století se dokončovaly velké gotické kostely (např. Týnský chrám), jejichž stavba se v nestabilním období způsobeném husitskými válkami značně protáhla, ne-li úplně zastavila. Hlavními stavebníky v tomto období byl královský dvůr, následovaný bohatými šlechtickými rody a měšťanstvem, tudíž se stavební aktivita soustředila především na obytnou architekturu, mezi kterou patří zámky, paláce nebo měšťanské domy.  Renesanční sakrální architektura se v Česku projevovala vzácně, což souvisí s tehdejší oslabenou majetkovou pozicí církve. Nové kostely tak byly často financovány z prostředků soukromých, městských či komorních (královských). Nejčastějšími stavebníky kostelů v předbělohorském období však byla šlechtická vrchnost. Renesanční styl se v sakrální architektuře 16. století uplatňoval až druhotně. České renesanční kostely se často podřizují starší gotické tradici, ať už dispozicí, klenbami či okenními kružbami.  Mezi takové pozdně renesanční kostely v Praze patří kostel svatého Rocha na Hradčanech a luteránský kostel svatého Salvátora na Starém Městě. Až na samém konci 16. století se začaly v souvislosti se stavebními aktivitami jezuitů objevovat první stavby, které přestávají respektovat gotický půdorys (Vlašská kaple Nanebevzetí Panny Marie při Klementinu). Pozoruhodné jsou renesanční kostely Jednoty bratrské v Mladé Boleslavi a Lipníku nad Bečvou.  V renesančním slohu bylo vystavěno také několik pražských synagog. Dobře zachované jsou Pinkasova a Vysoká synagoga, na původní renesanční dispozici pak jen lehce upomíná dnešní Maiselova synagoga. Další významnou židovskou památkou je například Šachova synagoga v Holešově.

Jagellonská renesance.

V tomto prvním období se renesanční styl ještě mísí s gotickými prvky (typická je kupříkladu kroužená nebo sklípková klenba).  Renesance se k nám šířila zejména z Uher, kde se jí dobře dařilo díky Matyáši Korvínovi. Odtud se pak na začátku 90. let 15. století dostal renesanční sloh přes Moravu do Čech. Nejstarší prvky renesanční architektury na Moravě jsou portály zámků v Tovačově a Moravské Třebové z roku 1492. Za nejstarší renesanční památky v Čechách jsou pak považována okna Vladislavského sálu datovaná do roku 1493 (a také jeho portály), která jsou dílem Benedikta Rejta (Rieda). Jeho dílem je i Ludvíkovo křídlo Starého královského paláce Pražského hradu z počátku 16. století, které je považováno za nejstarší renesanční palácovou stavbu v Čechách, ačkoli ještě v některých prostorech využívá pozdně gotických kleneb.

Renesance za prvních Habsburků.

Druhou skutečně renesanční stavbou v Praze byl Královský letohrádek v Královské zahradě Pražského hradu, jehož architekty byl patrně Ital Paolo della Stella a později i Bonifác Wolmut. Tato stavba bývá považována za nejčistší renesanční stavbu (ve smyslu italské renesance) na sever od Alp. Bonifác Wolmut v zahradě postavil ještě Míčovnu a svatovítskou katedrálu doplnil renesanční kruchtou.  V blízkosti Prahy byl z iniciativy královské rodiny postaven další významný renesanční letohrádek – Hvězda na Bílé hoře. Návrh architektonické koncepce patrně vytvořil samotný český princ, arcivévoda Ferdinand Tyrolský, jenž tu dobu v Praze působil jako královský místodržící zastupující svého otce Ferdinanda.  V letech 1545–1563 postavil na Hradčanském náměstí italský architekt, česky nazývaný jako Augustin Vlach, renesanční palác pro rodinu Lobkoviců, dnes označovaný jako Schwarzenberský palác. Palác je zajímavý svou sgrafitovou fasádou. Další významné pražské renesanční paláce jsou například palác pánu z Hradce a Martinický palác. Mimo Prahu vznikla řada renesančních zámků, a to buď jako novostavby, nebo přestavbou starších středověkých sídel. Mezi ně patří například Litomyšl, Telč, Český Krumlov (tyto tři na seznamu světového dědictví UNESCO), Kratochvíle, Jindřichův Hradec, Nelahozeves, Opočno, Velké Losiny, Bučovice nebo Moravská Třebová. V severních Čechách se uplatňuje tzv. saská renesance s typickými štíty ovlivněná sousedním německým Saskem.  Kvůli dobře zachovaným renesančním měšťanským domům jsou proslulá např. města Telč, Český Krumlov, Slavonice, Jindřichův Hradec, Prachatice, Pardubice, Nové Město nad Metují nebo Litoměřice.  Nejvýznamnějšími architekty druhé poloviny 16. století byli Italové Ulrico Aostali, působící především v Praze, a Baldassare Maggi, působící v jižních Čechách.

Renesanční architektura v Česku tvoří významnou fázi vývoje architektury na území dnešní České republiky. V českých zemích se renesanční sloh projevoval přibližně od konce 15. století do první poloviny 17. století.

Czech Renaissance architecture refers to the architectural period of the early modern era in Bohemia, Moravia and Czech Silesia, which then comprised the Crown of Bohemia and today constitute the Czech Republic. The Renaissance style flourished in the Czech lands from the late 15th century to the first half of the 17th century.


Chronologický vývoj.

Příčiny invaze.

Po vojenském puči 27. března 1941 došlo v Jugoslávii k významným politickým změnám. Přestože nová vláda vzkázala do Berlína, že nedávné přistoupení Jugoslávie Paktu tří je i nadále platné, Hitler byl převratem, který bývá často považován za inscenovaný Brity, rozzuřen. Rozhodl se proto k likvidaci jugoslávské monarchie, a to již téhož dne. Počítal se spoluprací všech sousedních zemí, které byly de facto jeho spojenci. Rovněž se domníval, že chorvatské a makedonské obyvatelstvo, které je nakloněno spíše odtržení od jugoslávské monarchie, je nezbytné využít k likvidaci království.

Letecká válka.

Útok na Jugoslávii začal bez vyhlášení války bombardováním Bělehradu dne 6. dubna 1941, spolu s leteckými útoky na několik dalších měst a významných strategických objektů (letiště, a také např. Kanál DTD). Bombardování jugoslávské metropole mělo charakter odvety; zničena byla veškerá infrastruktura a až 50 % místní zástavby.  Ve vzdušném boji nad jugoslávským územím měly již od samotného počátku převahu německé letouny. Kromě bombardování měst se také Němcům podařilo prostřednictvím leteckých úderů, organizovaných z rumunského a německého (Štýrsko) území zlikvidovat nemalou část jugoslávského letectva ještě předtím, než se dostalo do vzduchu. 38 jugoslávských letounů bylo zničeno v boji a dalších 77 na zemi. Vzdušného boje se na straně Osy účastnilo také i italské letectvo.

Invaze pozemních sil.

Následně německá a italská vojska překročila jugoslávskou hranici v prostoru dnešního Slovinska; další útoky směřovaly i z Bulharska, Albánie a Maďarska. Přestože maďarská vláda několik dní do Bělehradu vzkázala, že nebude mít vůči Jugoslávii žádné územní požadavky, Dubnová válka představovala konec existence jugoslávského království, a proto již 11. dubna přistoupila k nárokování území bývalých žup Bačka, Baranja a Banát. Ve stejnou dobu byl rovněž zahájen i německý útok na Řecko.  Vojska zemí Osy postupovala velmi rychle a hluboko do jugoslávského území. Italové a Němci si byli vědomi skutečnosti, že Srbsko dokázalo úspěšně čelit Rakousko-uherské invazi na počátku první světové války, především díky zásobování z řeckých přístavů a údolím řeky Moravy. Proto bylo nejdůležitější, aby italská vojska, která postupovala z Albánie a bulharská obsadila oblast jižního Srbska pokud možno co nejrychleji a znemožnila tak jugoslávské armádě uplatnit stejnou taktiku, jako v první světové válce. Přestože se jugoslávské vojsko v prostoru Skopje úporně bránilo, pádu později makedonské metropole nemohlo zabránit. Navíc provedlo i řadu ofenzivních akcí v prostoru severoalbánského města Skadar.  Politické vedení země nebylo schopné čelit invazi. Vybavení jugoslávské armády bylo velice zastaralé a nemohlo se měřit s německým vojskem, které patřilo k nejlépe vyzbrojeným vojenským silám své doby. Jugoslávské velení proto nestihlo nařídit ani všeobecnou mobilizaci. Generální štáb jugoslávské armády měl navíc jen velmi povšechný přehled o vývoji situace, a často byly vydávány rozkazy neexistujícím jednotkám. Komunikace mezi vládou a vrchním velením armády prakticky neexistovala. Královská rodina uprchla do podzemního bunkru, který se nacházel v blízkosti města Mali Zvornik.  Němcům v jejím rychlém postupu pomáhaly jak sabotáže, které prováděli příslušníci ustašovského hnutí, tak i německá menšina, která žila v Jugoslávii (především v blízkosti řeky Dunaje). Dne 10. dubna obsadilo německé vojsko Záhřeb. Za čtyři dny se tak zcela zhroutila severní fronta. Německé vojsko začalo úspěšně realizovat svůj plán oddělit chorvatský a slovinský prostor od srbských zemí. Slovinští političtí představitelé vyjednávali o budoucím uspořádání své země v rámci Třetí říše; v Záhřebu prohlásil Slavko Kvaternik chorvatský fašistický stát - Nezávislý stát Chorvatsko.

Ústup jugoslávského vojska a kapitulace.

Již týden po útoku na Jugoslávii musela vojska monarchie ustoupit do hornatých oblastí Bosny a Hercegoviny, kde se pokoušela bránit údolí řeky Bosny. Dne 13. dubna 1941 rezignoval Dušan Simović na post předsedy jugoslávské vlády, která se tehdy nacházela v Pale, blízko Sarajeva. Následující den přešly jednotky, bojující na albánských hranicích proti Italům do defenzivy.  Dne 18. dubna 1941 podepsali zástupci monarchie v budově bývalého československého velvyslanectví v Bělehradě kapitulaci. Tehdejší vláda uprchla přes Černou Horu a jaderské přístavy do Velké Británie a působila dále jako vláda exilová.

Rozdělení Jugoslávie a počátky ozbrojeného odporu v týlu nepřítele.

Jugoslávské území bylo rozděleno tak, aby uspokojilo zájmy všech oponentů monarchie. Část Slovinska byla připojena k nacistickému Německu, okolí Lublaně pak připadlo Itálii. Na území bývalé Chorvatské bánoviny a zbytku Bosny a Hercegoviny byl zřízen Nezávislý stát Chorvatsko, kde se k moci dostalo hnutí Ustaša. Jaderské přístavy (s výjimkou Dubrovníku) muselo však Chorvatsko velmi rychle postoupit Itálii (k velké nevoli většiny chorvatského obyvatelstva). Značná část území dnešní Vojvodiny byla navrácena Maďarsku, Kosovo bylo připojeno pod italský protektorát Albánii. Bulharsko zabralo jak Makedonii tak jihovýchodní část Srbska. V Černé Hoře byl ustanoven italský protektorát. Zbytek území Srbska byl podřízen přímé německé okupační správě. Po zhruba měsíci od kapitulace byla zřízena tzv. Rada komisařů, která měla zemi spravovat.  Malá skupina příslušníků bývalé jugoslávské armády, která odmítla kapitulaci, se během války shromáždila poblíž vrchu Ravna gora v západním Srbsku, kde zformovali tzv. Jugoslávské vojsko ve vlasti; četnickou organizaci, která proklamovala pokračování v boji proti okupačním silám. Po Operaci Barbarossa se do ozbrojeného boje proti okupačním silám pustila i Komunistická strana Jugoslávie, která zorganizovala rozsáhlé partyzánské hnutí.

Dubnová válka (srbochorvatsky Апрлски рат/Travanjski rat, slovinsky Aprilska Vojna, pod německým kódovým názvem Direktiva 25) je název, kterým je v chorvatské, srbské a slovinské historiografii označována invaze vojsk Osy na území Jugoslávie v dubnu 1941. Jugoslávie tak vstoupila do druhé světové války.

The invasion of Yugoslavia, also known as the April War or Operation 25, was a German-led attack on the Kingdom of Yugoslavia by the Axis powers which began on 6 April 1941 during World War II. The order for the invasion was put forward in "Führer Directive No. 25", which Adolf Hitler issued on 27 March 1941, following the Yugoslav coup d'état.


Hlavní myšlenky alavitů.

Reinkarnace  Alavité věří, že když člověk zemře, jeho duše se znovu vrátí na zem k novému životu. Na tom, jaký člověk byl v minulém životě, závisí jeho nový život. Dobří lidé se narodí v dobrém stavu, hezcí a šťastní. Naopak zlí lidé se narodí ve špatném stavu; je také možné, že se narodí jako zvíře. Proto člověk musí být dobrý, aby jeho příští život byl lepší, než ten současný.

Učení.

Člověk nemůže věřit něčemu, co dobře nezná, proto jsou znalosti základem alavitské víry. Věřící musí vědět, kdo je Bůh a co žádá od lidí. Zarathuštra, Aristotelés, Mojžíš, Ježíš a Mohamed jsou podle alavitismu tatáž (stejná) osoba, která chtěla učit lidi a předat jim učení od Boha.

Vztah k islámu.

Sunnitští učenci hlásící se k tradicionalistickému výkladu islámu (athari) zaujímali k alavitům různá stanoviska. Syrský historik Ibn Kathir (1300-1373) charakterizoval alavity jako nevěřící (polyteisty). Ibn Taymiyya (1263-1328) psal, že alavité nejsou muslimové a je nutno je zabíjet. Šíitský učenec Šajch Tusi (995-1067) odmítal alavity jako příslušníky šíitského islámu.

Dějiny alavitů.

Původ.

Původ alavitů je sporný. Podle lidové tradice byl zakladatelem alavitismu Ibn Nusayr. V roce 868 prohlásil, že přijal tajná učení od posledního imáma. Během 19. a 20. století se někteří západní vzdělanci domnívali, že alavité pocházejí z národů starověkého Středního východu, jako byli Aramejci, Kananejci, Chetité a Mardajci.  Sekta alavitů vznikla za dynastie Hamdánidů v Aleppu v roce 969. V roce 1032 se al-Tabarání,vnuk a žák al-Khaṣíbího (jeden ze zakladatelů alavitismu), přestěhoval do Latákie (poté ovládl Byzantskou říši). Al-Tabarání ovlivnil alavitskou víru svými spisy a tím, že ji rozšířil mezi venkovské obyvatelstvo syrského pobřežního pohoří.

Osmanská říše.

Osmanská říše utlačovala alavity, pokoušela se je převést k sunnitskému islámu. Alavité při několika příležitostech povstali proti Osmanům a ve svých horách se bránili šest set let.  Během vlády Salima I. v Osmanské říši alavité znovu zažili velké pronásledování, zejména v Aleppu, kde došlo dne 24. dubna 1517 k masakru, známému jako "masakr Telal" (arabsky: مجزرة التلل), po němž mrtvoly tisíců obětí údajně vytvořily u hradu "tell" (česky pahorek). Hrůzy masakru, které způsobily přesídlení pozůstalých do pobřežní oblasti, jsou dokumentovány v Národní a univerzitní knihovně ve Štrasburku. Původní rukopis je dopisem osmanského velitele sultánu Salimovi I..  K dalšímu útoku na tuto náboženskou skupinu došlo mezi lety 1809 a 1813. Mustafa Agha Barbar, guvernér Tripolisu, napadl alavity ""se značnou divokostí.”"

Francouzský mandát Sýrie.

Když Francouzi obsadili Sýrii v roce 1920, byl na pobřežním a horském území, zahrnujícím většinu alavitských vesnic, vytvořen alavitský stát. Francouzi to odůvodnili tím, že poukazovali na rozdíly mezi „zaostalými“ horaly a tradičními sunnity. Rozdělení také mělo chránit alavitský lid před silnějšími společenstvími, např. sunnity.  V té době žili alavité v bezpečí, opět mohli po dlouhém zákazu navštěvovat města (zákaz trval během nadvlády Osmanské říše), cestovali do Latinské Ameriky za prací, začali navštěvovat školy, vzdělávat se; jeden z nich se dokonce v roce 1970 stal syrským prezidentem.

Syrská nezávislost.

Po vyhlášení nezávislosti v roce 1946 zažila Sýrie mnoho vojenských převratů a vzestup strany Baas. V roce 1958 se Sýrie a Egypt na tři roky spojily pod jménem Sjednocené arabské republiky V roce 1970 generál letectva Háfiz al-Asad, který byl alavita, převzal moc a zahájil ve straně „nápravné hnutí“.  Háfiz al-Asad se prohlásil za prezidenta Sýrie, což bylo postavení, které ústava v té době povolovala pouze sunnitským muslimům. V roce 1973 byla přijata nová ústava, která nahradila islám jako státní náboženství ustanovením, že prezidentovým náboženstvím je islám. V roce 1974, aby splnil tento ústavní požadavek, Musa as-Sadr (vůdce libanonských šíitů a zakladatel hnutí Amál, které se neúspěšně pokoušelo sjednotit libanonské alavity a šíity pod Nejvyšší islámskou šiitskou radou) vydal fatwu, že alavité jsou komunitou dvanáctého šíitů a muslimové.  Za autoritářské sekulární Asadovy vlády byly náboženské menšiny tolerovány více než dříve, nikoli však političtí disidenti. Asad jako diktátor vedl Sýrii až do své smrti v roce 2000. Po něm nastoupil jeho syn Bašár.

Syrská občanská válka.

Během syrské občanské války trpěli alavité v důsledku své podpory Asadovy vlády proti převážně sunnitské opozici, přičemž až třetina mladých alavitských mužů zahynula v trvajícím sektářském konfliktu. Mnoho alavitů se obává, že by porážka vlády vedla k ohrožení existence jejich komunity. V květnu 2013 Syrská observatoř pro lidská práva (SOHR) uvedla, že z 94,000 zabitých během války bylo nejméně 41,000 alavitů. V dubnu 2017 tvrdil zdroj blízký opozici, že zahynulo 150,000 mladých alavitů.

Alavité v Česku.

V Česku nežije velký počet alavitů. Jedná se o studenty a mladé lidi, kteří tu pracují.

Alavité (arabsky:العلويون, odvozeno od jména Alí, což byl čtvrtý volený chalifa) jsou náboženská skupina hlásící se k učení a myšlenkám zoroastrismu, judaismu, křesťanství a islámu.

The Alawis, or Alawites ( "Alawīyah"), are a sect of Shia Islam primarily centred in Syria. The Alawites revere Ali (Ali ibn Abi Talib), considered the first Imam of the Twelver school. The group is believed to have been founded by Ibn Nusayr during the 9th century and fully established as a religion. For this reason, Alawites are sometimes called Nusayris ( "Nuṣayrīyah"), although the term has come to be used as a pejorative in the modern era. Another name, Ansari ( "Anṣārīyah"), is believed to be a mistransliteration of "Nusayri".


Pojmy.

Pojem "změna klimatu", používaný v tomto článku se vztahuje ke změnám klimatu, které probíhají přibližně od začátku 20. století. Světová meteorologická organizace definuje toto období jako 30 let. Změny klimatu se projevují zvýšením globální povrchové teploty (globální oteplování), změnami intenzity dešťových srážek a změnami frekvence extrémních povětrnostních jevů. Změny klimatu mohou být způsobeny přírodními příčinami, např. změnami radiace Slunce nebo vlivem lidské činnosti, např. změnou složení atmosféry. Změny klimatu vyvolané člověkem se

Předpokládaný rozsah globálního oteplování.

Míra průměrného nárůstu teploty v průběhu 21. století závisí zejména na množství emitovaných skleníkových plynů. Mezivládní panel pro změny klimatu (IPCC) ve své poslední Páté hodnotící zprávě odhaduje, že globální průměrná teplota vzroste do roku 2100 o 1,5 až 4,5 °C v závislosti na dalším průběhu emisí skleníkových plynů. Projekce předpokládají, že ve středních zeměpisných šířkách budou růst teploty dvojnásobnou rychlostí proti průměru a v polárních oblastech bude nárůst průměrné teploty dokonce trojnásobný. Největší nárůst teplotních rekordů se předpokládá v středních a východních oblastech Severní Ameriky, ve střední a jižní Evropě, severní Africe, v oblasti Středozemního moře, západní a střední Asie a jižní Afriky.  Rostoucí průměrné teploty posunují teplotní

Fyzikální vlivy.

Existuje široká škála důkazů, že se klimatický systém jako celek ohřívá. Důkazy oteplování jsou pozorovatelné i na živých organizmech. Lidské aktivity přispěly k řadě řadě jevů, které pozorujeme v rámci změn klimatu. Hlavní lidský příspěvek je způsobený spalováním fosilních paliv, které vede ke zvýšení koncentrací skleníkových plynů v atmosféře. Dalším vlivem člověka na klima jsou také emise oxidu siřičitého, které jsou příčinou nárůstu sulfátových aerosolů v atmosféře.  Oteplování způsobené lidmi může vést k rozsáhlým, nevratným a/nebo náhlým změnám fyzikálních systémů. Příkladem může být tání pevninských ledovců, které přispívá ke zvyšování hladiny moří. Pravděpodobnost oteplování s nepředvídatelnými důsledky se zvyšuje podle rychlosti, velikosti a trvání změny klimatu.

Změny počasí.

Pozorování ukazují, že dochází ke změnám počasí. Změny klimatu ovlivňují pravděpodobnost některých typů povětrnostních jevů.  Byly zaznamenány změny v množství, intenzitě, frekvenci a druhu srážek.: Došlo k velkému nárůstu počtu přívalových srážek srážek, dokonce i na místech, kde celkové množství dešťových srážek pokleslo. Dle zprávy IPCC z roku 2012 je velmi pravděpodobné, že za růstem přívalových srážek v globálním měřítku stojí lidské aktivity.  Projekce budoucích změn srážek předpovídají celkový nárůst srážek, s tím, že bude docházet k výrazným změnám oblastí, kde bude ke srážkám docházet. Projekce naznačují snížení srážek v subtropech a zvýšení srážek v subpolárních zeměpisných šířkách a některých rovníkových regionech. Jinými slovy, oblasti, které jsou v současnosti suché, budou v budoucnosti ještě sušší, zatímco regiony, které jsou v současnosti bohaté na srážky, budou v průměru ještě vlhčí. Tato projekce neplatí ale obecně pro všechny regiony, může docházet k lokálním odlišnostem.

Extrémní jevy.

Na většině míst dochází od padesátých let 20. století k nárůstu počtu tropických dnů a nocí a k poklesu počtu chladných dnů a nocí. Je velmi pravděpodobné, že tento trend bude pokračovat. Tyto trendy jsou velmi pravděpodobně způsobené lidskou činností. Pravděpodobně dochází také k nárůstů dalších extrémních jevů (např. záplavy, sucha a tropické cyklony), ale tyto změny jsou obtížněji identifikovatelné. Projekce naznačují změny frekvence a intenzity některých extrémních povětrnostních jevů. Jistota těchto projekcí se ovšem v průběhu času mění. Nicméně v Páté hodnotící zprávě IPCC se píše, že například nejsou důkazy pro to, že by globálně narůstala sucha a že odhady trendů v předchozí Čtvrté hodnotící zprávě IPCC byly pravděpodobně nadhodnocené. Navíc extrémnost neznamená totéž co variabilita klimatu.

Vlny horka.

V posledních 80. let 20. století se vlny horka doprovázené vysokou vlhkostí vyskytují častěji a jejich průběh je závažnější. Zdvojnásobil se počet tropických nocí. Oblasti, ve které jsou pozorována extrémně horká léta, se zvýšila o 50 až 100krát.

Tropické bouře.

V celosvětovém měřítku se četnost tropických bouří pravděpodobně sníží nebo zůstane nezměněna. Pravděpodobně však naroste jejich

Důsledky klimatických extrémů.

Dopady extrémních klimatických událostí na životní prostředí a lidskou společnost se budou lišit. Některé vlivy budou přínosné – např. nižší výskyt chladných extrémů povede k menšímu počtu úmrtí z chladu. Celkově však dopad bude pravděpodobně většina dopadů negativní. Zvýšení teploty způsobí, že dojde k tání ledovců, a zvýšené teplotní roztažnosti vody v mořích – oba tyto faktory přispějí k nárůstu hladiny moří, což ohrozí lidi žijící v pobřežních oblastech, například v Nizozemí či Bangladéši.

Kryosféra.

Kryosféra Země se skládá z oblastí pokrytých sněhem nebo ledem. Hlavní projevy globálního oteplování v kryosféře jsou: zmenšování zalednění kolem Severního pólu, ústup horských ledovců a snižování zimní sněhové pokrývky na severní polokouli.  Podle studie Solomon a kol. (2007) by mohl, za předpokladu vysokého nárůstu emisí skleníkových plynů (SRES A2), arktický mořský ledovec v létě do konce 21. století do značné míry zmizet. Další projekce naznačují, že arktické oblasti by mohly být bez ledu (definované jako rozloha ledu méně než 1 milion čtverečních km) již v letech 2025–2030.  Během 21. století se předpokládá, že bude pokračovat ústup ledovců a sněhové pokrývky. V západních horách Severní Ameriky se předpokládá, že rostoucí teploty a změny srážek povedou ke snížení zásob sněhu, které jsou

Oceány.

Úloha oceánů v globálním oteplování je složitá. Oceány slouží jako propady pro oxid uhličitý a pohlcují velkou část CO, který by jinak zůstaly v atmosféře – tento proces ale vede ke zvyšování acidifikace oceánů. S nárůstem teploty oceánů klesá jejich schopnost absorpce přebytku CO. Oceán také působí jako propad absorbující teplo z atmosféry. Nárůst obsahu zachyceného tepla v oceánech je

Regionální důsledky.

Regionální dopady globálního oteplování mohou mít různou povahu. Některé jsou výsledkem celkové globální změny, jako je stoupající teplota, které mají za následek lokální důsledky, jako je tání ledu. V jiných případech může dojít ke změnám souvisejícím s variacemi konkrétního oceánském proudu či systému počasí. V takových případech může být regionální důsledek odlišný a nemusí nutně sledovat celosvětový trend.  Existují tři hlavní způsoby, jak globální oteplování změní regionální klima: tání nebo tvorba ledu, změny hydrologického cyklu (odpařování a srážky) a měnící se mořské proudy a proudění vzduchu v atmosféře. Pobřežní oblasti pak mohou čelit vzestupu hladiny oceánů.  Předpokládá se, že zvláště postiženy budou změnou klimatu Arktida, Afrika, malé ostrovy a asijské megadelty. Negativními dopady změny

Vlivy na společnost.

Při hodnocení dopadů klimatické změny je nutné brát v úvahu citlivost a zranitelnost. "Citlivost" je míra, jakou mohou být určité systémy nebo odvětví ovlivněny změnou klimatu ať už pozitivně či negativně. "Zranitelnost" je míra, do jaké mohou být určité systémy nebo odvětví nepříznivě ovlivněny změnou klimatu.  Citlivost lidské společnosti vůči změně klimatu se liší. Mezi sektory citlivé na změnu klimatu patří vodní zdroje, pobřežní zóny, lidské sídla a lidské zdraví. Odvětví citlivá na změnu klimatu jsou především zemědělství, rybolov, lesnictví, energetika, stavebnictví, pojišťovnictví, finanční služby, cestovní ruch a rekreace.  Změna klimatu sehrála svou úlohu při kolapsu v Sýrii, podílí se na nestabilitě v Afghanistánu, je jedním z důvodů arabského jara a následných krvavých konfliktů v Libyi, Tunisku, Jemenu a Egyptě. Obdobně se podílí změna klimatu také na nedostatku půdy, vody a jídla v Bangladéši, na neúrodě v Guatemale a v Hondurasu a na obří bouři, která připravila o domov dva milióny lidí v Mosambiku.

Zásobování potravinami.

Změna klimatu ovlivní po celém světě zemědělství a výrobu potravin díky účinkům zvýšených koncentrací CO v atmosféře, vyšším teplotám, změnám srážek, změnám transpiračních režimů, zvýšené četnosti extrémních událostí a díky změnám plevelů, škůdců a patogenního tlaku. Obecně platí, že nízko položené oblasti jsou více ohroženy poklesem výnosů.  Do roku 2007 byly dopady regionálních změn klimatu na zemědělství malé. Změny v fenologii plodin poskytují důležité důkazy o reakci na nedávné změny klimatu. Fenologie je studium přírodních jevů, které se pravidelně opakují, a jak tyto jevy souvisí s klimatickými a sezónními změnami. Významný pokrok ve fenologii byl pozorován u zemědělství a lesnictví na velkých oblastech severní polokoule.

Projekce.

Pokud dojde do roku 2100 k dalšímu oteplení o 1 až 3 °C v porovnání s průměrnými teplotami v letech 1990–2000, dojde pravděpodobně k poklesu výnosů u některých obilovin v rovníkových oblastech a růst výnosů směrem k pólům.

Migrace.

Změna klimatu je označována jako jedna z hlavních příčin migrace obyvatel Střední Ameriky

Zemědělství.

Změny vegetačních zón, díky globálnímu oteplování, ovlivňují zemědělské výnosy. Zemědělskou produktivitu ovlivňují jak změny teplot, tak i změny srážek. Otázkou zůstává, zda zvýšené koncentrace oxidu uhličitého povedou ke zvýšení výnosů. Otázkou je také, jaké dopady budou mít adaptační opatření, například používání jiných plodin, jiných pěstebních postupů. Globálně lze očekávat zlepšení podmínek pro zemědělství v mírných a chladnějších podnebných pásech a zhoršení v tropických a subtropických oblastech. Skutečnost, že za současných podmínek, a to i v mnoha zvláště postižených regionech, je obtížné navrhnout funkční zemědělské modely, pravděpodobně ještě zhorší problémy s tím spojené.  Pro roky 1981–2002 byl vyčíslen negativní vliv stoupajících teplot na globální výnosy plodin pšenice (-18,9 % ročně), kukuřice (-12,5 %) a ječmene (-8 %). U rýže (-1,6 %), sóji (+ 1,8 %) a čiroku (-0,8 %) byly odhadnuty nižší negativní nebo pozitivní účinky. I když by negativní účinky měly být vyrovnány rostoucími koncentracemi oxidu uhličitého a technologickými úpravami, přesto došlo ke ztrátě přibližně 40 Mt ročně, bez zvýšení teploty od roku 1981 by výnosy pšenice, kukuřice a ječmene byly přibližně o 2–3 % vyšší.  Laboratorní experimenty zkoumající účinky zvýšených koncentrací oxidu uhličitého v ovzduší na rostliny, provedené v 80. letech 20. století sloužily

Zdraví.

Lidské zdraví je ovlivňováno klimatem jak přímo (chladem nebo teplem, srážkami, záplavami a požáry) tak i nepřímo environmentálními důsledky (např. šířením nemocí, neúrodami) nebo sociálními důsledky (např. migrací vyvolanou suchem). Také teplotní variabilita, tedy zvýšené kolísání teplot, má vliv na lidské zdraví. Při větších klimatických změnách je pro lidi výrazně obtížnější se přizpůsobit. Prognózy dopadů budoucího oteplování jsou zatím velmi nejisté, zejména proto, že nepřímé důsledky jsou primárně ovlivňovány ekonomickým vývojem jednotlivých regionů. Podle IPCC budou negativní důsledky oteplování na zdraví s největší pravděpodobností převažovat nad pozitivními. Zvláště těžce budou zasaženy rozvojové země.

Přímé důsledky.

Úmrtnost i nemocnost v určitém místě mají typický průběh písmene U: mimo střední teplotní rozmezí typické pro oblast se úmrtnost prudce zvyšuje ve směru zvyšování extrémů. Úmrtí nejsou jen v důsledku přehřátí organismu nebo podchlazení, ale hlavně kvůli kardiovaskulárním a respiračním příčinám.  Změna úmrtnosti v závislosti na globálním oteplování závisí na míře oteplování, na zkoumaném regionu a dalších faktorech, jako jsou adaptační a demografické trendy. Mimo tropy ohrožují v současné době obyvatele jak zimní mrazy, tak letní horka. V zásadě lze očekávat zvýšení úmrtnosti související s teplem a poklesem úmrtnosti vyvolané chladem. Odhad provedený pro 400 měst ve 23 zemích po celém světě zjistil, že v Severní a Jižní Americe, střední a jižní Evropě a v jihovýchodní Asii se míra úmrtnosti v důsledku klimatických extrémů obecně zvyšuje. V případě, že nedojde k rázným opatřením na ochranu klimatu, dojde k velmi silnému nárůstu úmrtnosti. Pokud se povede omezit oteplování, ve východní Asii, v severní Evropě a v Austrálii to pravděpodobně povede k mírnému poklesu úmrtnosti zatímco v případě scénáře bez opatření proti změnám klimatu se míra úmrtnosti v těchto regionech ve druhé polovině tohoto století výrazně zvýší. V Perském zálivu a hustě obydlených oblastech jižní Asie, bude docházet,

Nepřímé důsledky.

Nepřímé důsledky globálního oteplování zahrnují regionální změnu zdravotních rizik prostřednictvím změn v rozsahu, populaci a potenciálu přenašečů infekce, jako jsou komáři (např. anofeles, přenašeč malárie), blechy nebo klíšťata. Vzhledem k oteplování se některé oblasti výskytu přenašečů stanou pro ně s největší pravděpodobností neobyvatelnými, zatímco jiné, pro ně dosud neobyvatelné oblasti by se mohly stát jejich novými stanovišti. Zda se globálně rozloha jejich výskytu zvětší, zmenší nebo zůstane stejná, závisí nejen na klimatických faktorech, ale také na příslušném přenašeči a odpovídajících protiopatřeních. Proto hraje teplota jen malou roli například ve skutečném šíření malárie – tato nemoc byla rozšířená až do padesátých let v 36 amerických státech a její výskyt byl potlačen cíleným nasazením DDT. Také v Evropě je nepravděpodobné, že by došlo k opětovnému šíření malárie, protože je zde vysoký standard medicíny a často se pravidelně provádějí biologická opatření k boji proti komárům. Chudší země, zejména ty v západní a střední Africe, ale budou mnohem více postiženy možnou malárií, protože si nemohou dovolit žádná protiopatření.  Kromě samotného zvýšení teploty, může dojít ke zvýšenému výskytu komárů

Životní prostředí.

Zprávy IPCC pracují s celkem 75 studiemi, které využívají skoro 30 000 datových souborů, které vykazují podstatné změny ve fyzikálních i biologických systémech, v 89 % se jedná o změny k horšímu. Převážná část pozorovaných dat pochází z Evropy a popisuje biologické systémy, pro tato data se dá výsledek, ukazující na zhoršení označit jako velmi robustní. V jiných regionech a ve světě fyzických systémů je podstatně méně datových souborů, ale kongruence s údaji o oteplování je také velmi vysoká na úrovni (88 % až 100 %).

Biodiverzita.

Silně zvýšené koncentrace CO a rychlé změny klimatu byly hlavními příčinami masového vymírání v historii Země. Je velmi pravděpodobné, že také současné globálním oteplování urychlují vymírání druhů.  V důsledku dalšího oteplování se předpokládá další vymírání flory a fauny - při nárůstu o 1,5 °C proti předindustriální době se předpokládá vymření 6 % druhů hmyzu, 8 %

Dopad na oceány.

V oceánech je uloženo asi 50krát více uhlíku než v atmosféře. Oceán se chová jako velký propad pro oxid uhličitý a pohlcuje asi jednu třetinu CO uvolňovaného lidskou činností. V horních vrstvách oceánů je uhlík částečně vázán fotosyntézou. Kdyby se oceány nepohltily část oxidu uhličitého, byla by jeho koncentrace v atmosféře v roce 2004 o 55 ppm vyšší, tedy místo naměřených 380 ppm by byla koncentrace minimálně 435 ppm. V měřítku staletí byly oceány schopny absorbovat až 90 % antropogenních emisí CO. Se zvyšující se teplotou a zvyšujícím se obsahem CO v atmosféře se však snižuje schopnost oceánů pohlcovat uhlík. Jak dalece se tato schopnost snižuje, je zatím obtížné kvantifikovat. Ve scénáři s prudkým nárůstem emisí za 21. století (scénář pokračování současného chování) je podíl absorpce CO snižuje pouze na 22 %. Pouze pro emisní scénář s výraznou ochranou klimatu se zvýší absorbovaný podíl.

Zvyšování hladiny moří.

Podle toho, jakým způsobem bude stoupat hladina moří předpokládá se, že budou muset být přemístěny až stovky miliónů lidí, především v nízko položených oblastech Asie. V případě, že se nárůst teploty zastaví na 1,5 °C, budou hladiny oceánů stoupat pomaleji a více lidí se bude schopno adaptovat na nové podmínky a nebude třeba, aby migrovali. Je velmi pravděpodobné, že hladiny moří budou dále stoupat i po roce 2100 i v případě, že se podaří zastavit nárůst průměrné teploty. Je možné, že budou dále tát pevninské ledovce v Grónsku a v Antarktidě a způsobí nárůst hladiny moří v následujících stoletích až o několik metrů. Studie z některých míst, která jsou již dnes vzestupem hladiny postižena ukazují,

Ohřívání oceánů.

Oceány se časem zahřívají s rostoucími teplotami zemské atmosféry. To vede k tepelné expanzi vodní hmoty, což přispívá ke stoupající hladině moře (viz výše).  Vážnější pro ekosystém oceánu jsou však četné další účinky spojené se zvýšenou teplotou vody. Celkové se veškerá voda v oceánech zatím od roku 1955 se oteplila pouze o 0,04 °C. Tato nízká hodnota je dána tím, že se dosud oteplilo jen několik set metrů nejvyšších vrstev vody. Pro ohřívání povrchových vrstev se jedná o nárůst o 0,6 °C, což je již daleko průkaznější.

Snížení obsahu kyslíku.

V teplejší vodě se rozpustí méně kyslíku, takže oteplování oceánů vede k rozšíření oblastí chudých na kyslík. Přirozeně je nízký obsah kyslíku v hloubkách větších, než 200 m, ale podle měření z jara 2018 se v Ománském zálivu neočekávaně již nyní nachází plocha větší než je velikost Skotska s nízkým obsahem kyslíku.

Ekonomické škody.

Při odhadech ekonomických následků nekontrolované změny klimatu existují velké nejistoty. Německý institut pro ekonomický výzkum (DIW) odhaduje, že do roku 2050 by mohly škody dosáhnout až 200 bilionů dolarů. Sternova zpráva, kterou zadala vláda Spojeného království, konstatuje, že celkové náklady a rizika spojená se změnou klimatu dnes a v dlouhodobém horizontu odpovídají ztrátě 5 % světového HDP, v určitých případech dokonce až 20%. – což zhruba odpovídá důsledkům celosvětové hospodářské krize 30. let. Kritici jako například ekonom Richard Tol, tvrdí, že tato čísla jsou přehnaná, protože Stern nevyváženě bere v úvahu ty studie, které předpovídají nejdramatičtější efekty. Kromě toho, Stern předpokládá stagnující ekonomický rozvoj, zatímco je mnohem pravděpodobnější, že zejména africké země se do roku 2100 budou výrazně ekonomicky rozvíjet.  Při průzkumu mezi odborníky uvedly téměř dvě třetiny zúčastněných ekonomů, že změna klimatu způsobí velké škody celosvětově, již v nejbližších letech a dalších 26 % předpokládá vznik těchto škod nejpozději do roku 2050, pouze 2 % oslovených odborníků věří, že po roce 2100 nevzniknou žádné škody. Více než tři čtvrtiny odpověděly kladně, že globální oteplování by dlouhodobě oslabilo hospodářský růst. Celkem 93 % zúčastněných ekonomů se vyslovilo pro opatření proti klimatickým změnám, přičemž většina vyzvala k drastickým akcím.  DIW a Sternova zpráva počítají s „účinnou ochranou klimatu“ s ročními náklady kolem 1 % světového hrubého národního produktu. Někteří ekonomové se domnívají, že číslo je příliš nízké, zejména proto, že Stern také předpokládá, že existují pouze optimistické odhady, například že náklady na energii z obnovitelných zdrojů do roku 2050 klesnou na jednu šestinu dnešních nákladů. Kromě toho Stern ignoruje, že nákladné snižování emisí skleníkových plynů na jeho navržených 550 ppm (ekvivalent CO) by jen zpozdilo globální oteplování, ale nezastavilo by ho.  Samotné ekonomické náklady vzniklé díky uvolňování metanu při rozmrazování permafrostu ve Východosibiřském moři v důsledku globálního oteplování stály v roce 2013 svět 60 miliard dolarů (60 miliard eur).  Od roku 1960 do roku 2000 narostla frekvence extrémních projevů počasí a narostly ekonomické ztráty v důsledku těchto událostí. Hlavními příčinami těchto škod však byly růst počtu obyvatel a zvýšení prosperity. Existují pouze omezené důkazy, že po korekci těchto dvou faktorů lze přičítat ekonomické škody i změnám klimatu. Ve většině případů je však jasný vztah se zatím nepovedlo ani vyloučit, ani potvrdit.

Vodní květ.

Vzhledem k rostoucím teplotám oceánů je pravděpodobné, že bude v oceánech vyskytovat více vodního květu. Zatím nepředstavují obrněnky hrozbu pro lidstvo a životní prostředí, ale při hromadném šíření toxických obrněnek může

Bělení korálů.

Ohřívání mořské vody v oblastech korálových útesů může způsobit takzvané bělení korálů, které vede k smrti korálů při dlouhodobém stresu. Různé druhy korálů mají k bělení různou toleranci. Například druh Porites je daleko méně náchylný k bělení než druh Acropora. Jev bělení byl poprvé zaznamenán a popsán u korálových útesů Bird Key u Florida

Změny mořských proudů.

Globální oteplování může mít také méně zjevné důsledky: Severoatlantský proud, který je součástí tzv. termohalinního výměníku je řízen, mimo jiné, ochlazováním vstupní vody přinesené Golfským proudem v Severním ledovém oceánu. Díky tomu se zvyšuje hustota povrchové vody a ta pak klesá do hlubších vrstev oceánu. Tento pokles vede k nasávání, které neustále způsobuje proudění nové povrchové vody, a tím je uváděna do pohybu nepřetržitou cirkulaci mořské vody, protože v hlubokém moři se může vyvíjet proud protékající opačným směrem. Tato interakce se také nazývá termohalinní výměník.  V uplynulých 120 000 letech byl severoatlantický proud několikrát přerušen. To bylo způsobeno přílivem velkého množství sladké vody,

Jako dopady globálního oteplování jsou označovány mnohé změny ovlivňující lidstvo i Zemi. Globální oteplování je pozorovaný a předpokládaný trend směrem k vyšší globální průměrné teplotě ve srovnání s předindustriální úrovní, s důsledky, jako je zvyšování hladiny oceánů, tání ledovců, změny klimatických zón, vegetačních zón a stanovišť, změny v průběhu srážek, silnějších nebo častějších extrémů počasí, jako jsou povodně, bouře a sucha, šíření parazitů a tropických nemocí, stejně jako nárůst environmentálních uprchlíků, či změn zemědělské produktivity. Předpokládané a pozorované negativní dopady změny klimatu jsou někdy označovány jako „klimatická katastrofa“.

The effects of global warming or climate damage include far-reaching and long-lasting changes to the natural environment, to ecosystems and human societies caused directly or indirectly by human emissions of greenhouse gases. It also includes the economic and social changes which stem from living in a warmer world. Human caused climate change is one of the threats to sustainability.


Historie.

Začátky.

V době zahájení vysílání BBC 2 existovaly v Británii dvě stanice, BBCtv a ITV. V roce 1962 bylo rozhodnuto o vybudování třetího televizního programu. Protože na ITV chyběly jakékoli známky publicistiky, kultury a dalších souvisejících žánrů, bylo rozhodnuto, že třetí televizní program připadne BBC.  Oficiální zahájení bylo plánováno na 20. dubna 1964 v 19.20, bohužel okolo 18.45 byl velký výpadek Battersea Power Station a tak velká část západního Londýna ztratila signál. Kolem 22.00 byl výpadek ukončen, ale přesto byl zahajovací program odložen a odvysílat o dva dny poté, 21. dubna 1964 v 11.00 dopoledne. První program byl "Play Schools", který také v prvních letech vysílání jediný pravidelně vysílaný pořad.

Technologický pokrok.

1. července 1967 bylo zahájeno pravidelné vysílání BBC 2 v barvě, díky 625-řádkovému UHF systému vysílání byl také přechod na barevnou technologii PAL snazší než u BBC One a ITV, které vysílaly v 425-řádkovém VHF, simultánní vysílání v tomto formátu pokračovalo do roku 1985.  V prvních letech vysílání byly na "BBC 2" často vysílány krátké filmy testující funkčnost barevných televizních přijímačů a techniky, tyto filmy byly vytvářeny externě například společnostmi BP nebo Shell.  BBC Two byl také prvním kanálem, který kompletně přešel na DVB-T.

Pořady.

BBC Two je domovem dokumentů, kulturních pořadů, dramat, magazínů a komedie. Nejsledovanějším pořadem je Top Gear. Na BBC Two byl vysílán například Červený trpaslík. Byl zde vysílán např. vzdělávací blok Open University, ranní a dopolední vysílání pro děti CBBC a CBeebies. V noci se vysílá "BBC Learning Zone", blok školního vysílání. Vysílání pro školy bylo také nedílnou součástí dopoledního schématu BBC Two od roku 1983 do roku 2010, kdy bylo do Learning Zone kompletně přesunuto.

BBC Two HD.

Od 26. března 2013 má BBC Two také svůj HD simulcast, BBC Two HD. Ten nahradil BBC HD, který kromě pořadů z BBC Two také přenášel pořady z BBC Three, BBC Four, CBBC a CBeebies. Funguje na stejném principu jako BBC One HD.

Regionální varianty.

BBC Two má také své regionální variace pro Skotsko (BBC Two Scotland), Wales (BBC Two Wales) a Severní Irsko (BBC Two Northern Ireland). Varianty pro Wales a Severní Irsko jsou většinou programově stejné jako národní verze. Skotská verze ale obsahuje, stejně jako BBC One Scotland velké množství vlastních pořadů a také vysílá i pořady ve skotské gaelštině pod názvem BBC Two Alba. BBC Wales také od listopadu 2001 do ledna 2009 vysílal místo digitální verze BBC Two Wales program BBC 2W s jinými znělkami a větším vysílacím časem než klasické digitální verze BBC Two.

BBC Two je britská televizní stanice veřejnoprávní BBC. Vysílá od roku 1964. Jako první v Evropě také vysílala v barvě.

BBC Two is the second flagship television channel of the British Broadcasting Corporation (BBC) in the United Kingdom, the Isle of Man and the Channel Islands. It covers a wide range of subject matter, but tends to broadcast more "highbrow" programmes than the more mainstream and popular BBC One. Like the BBC's other domestic TV and radio channels, it is funded by the television licence, and is therefore free of commercial advertising. It is a comparatively well-funded public-service network, regularly attaining a much higher audience share than most public-service networks worldwide.


Životopis.

Narodila se v Rochesteru v Michiganu jako prostřední ze tří dcer v rodině střední třídy. Její matka byla manikérka a její otec byl strojník. Během Eurovision Song Contest 2009 se nechala slyšet, že je zčásti arménského původu. Později objasnila, že jedna z jejích babiček byla napůl Arménka a byla adoptovaná do anglosaské americké rodiny. Von Teese je známa pro svou fascinaci filmy ze čtyřicátých let a klasickým retro stylem. Toto začalo již v jejím raném věku a bylo podpořeno její matkou, která kupovala své dceři různé oblečení, aby se mohla převlékat. Její matka byla fanynkou starých hollywoodských filmů ze zlaté éry a on ní si Von Teese vyvinula fascinaci k herečkám té doby, zvláště ke Betty Grable.  Od dětství chodila na balet a ve třinácti letech sólově tančila v místní baletní společnosti. Ačkoliv se původně chtěla stát baletkou tak říká, že "od patnácti jsem byla tak dobrá jako nikdy předtím". Později začlenila tento prvek to svých burleskních představení, kde často chodí na baletních špičkách. Celá rodina se přesídlila z Michiganu do Orange County v Kalifornii, když se přemístila práce jejího otce. Navštěvovala University High School v Irvine.  Jako dospívající ji její matka vzala na nákup její první podprsenky, který byla vyrobena z obyčejné bílé bavlny a dala jí plastové vejce, které obsahovalo dvojici punčoch tělové barvy. Von Teese říká, že byla znepokojena, když doufala že dostane nádherné krajkové šaty a punčochy toho typu, které zahlédla v otcových magazínech Playboy. Toto posílilo její vášeň pro spodní prádlo. V patnácti letech pracovala v obchodě se spodním prádlem jako prodavačka a kromě toho si tam věci i kupovala. Od té doby velmi ráda nosí propracované spodní prádlo jako korzety. Na univerziě studovala historické odívání a chtěla se stát filmovou stylistkou. Je vystudovanou kostýmní návrhářkou a často si sama projektuje a navrhuje své focení.

Osobní život.

Často chodí na lekce pilates a drezury. Její dům je ve stylu počátků 19. století a spolu se zcela růžovou kuchyní má vintage zařízení. Má také pokoj vyhrazený jen pro klobouky. Zúčastnila se kampaně hnutí PETA s názvem "Animal Birth Control (ABC)".  Sídlí v Hollywoodu v Kalifornii. Je sběratelkou starožitných čínských věcí, zejména vajec a čajových souprav a vlastní auta Packard One Twenty Eight z roku 1938, Ford Super De Luxe z roku 1946, BMW Z4 a Jaguar typu S z roku 1965. V letech 1997 až 2010 tak vlastnila Chrysler New Yorker z roku 1939.  Před svatbou s Marilynem Mansonem byla spojována se zpěvákem a kytaristou Mikem Nessem ze skupiny Social Distortion a s hercem Peterem Sarsgaardem. Také veřejně promluvila o některých svých lesbických zážitcích, včetně vážného vztahu se ženou, když jí bylo dvacet let. Také chodila s francouzským aristokratem Louisem-Marie de Castelbajacem.  Chodí s hudebníkem Theem Hutchcraftem z elektronického dua Hurts.

Sňatek s Marilynem Mansonem.

Marilyn Manson byl jejím dlouholetým fanouškem a členem na její internetové stránce. Poprvé se setkali, když ji požádal, aby tančila v jeho videoklipu, a ačkoliv to nemohla udělat kvůli pracovnímu vytížení, zůstali oba v kontaktu. Na Mansonovy 32. narozeniny v roce 2001 přišla s lahví absintu a stali se párem. Manson ji dne 22. března 2004 požádal o ruku a dal jí zásnubní prsten ze třicátých let se sedmi-kárátovým diamantem. Dne 28. listopadu 2005 byli oddáni na soukromém necírkevním obřadu doma.  Větší ceremonie se konala 3. prosince na zámku Gurteen v Kilsheelanu v Irsku, domově jejich přítele, Gottfrieda Helnweina. Svatba byla v rukou filmového režiséra autora komiksů Alejandra Jodorowskeho a objevila se na stránkách modního časopisu Vogue. Dne 29. prosince 2006 podala Von Teese žádost o rozvod a jako důvod uvedla „neslučitelné rozdíly“. Von Teese opustila svůj dům s prázdnýma rukama na Štědrý den a nebyla schopna dostat se do kontaktu s Mansonem, aby ho informovala o svém záměru rozvést se s ním. V rozhovoru pro "The Daily Telegraph" řekla: „Nepodporovala jsem jeho řádění na večírcích nebo jeho vztah s jinou dívkou. Až tak moc jsem ho milovala, že jsem nemohla být toho součástí.“ Nechala se také slyšet, že dala Mansonovi ultimátum, ale „nefungovalo to. Místo toho si ze mě udělal svého nepřítele.“ Nesnažila se získat manželskou podporu a neměla zájem o jeho majetek. Zprávy vypluly na veřejnost na Mansonovy narozeniny dne 5. ledna 2007, kdy mu byly předány rozvodové formuláře.

Filmografie.

Von Teese se objevila jako host v šesté epizodě sedmého cyklu reality show "America's Next Top Model" a jako poradkyně v burleskním speciálu "Faking It". Jako hostující porotkyně byla vidět i v pořadu "RuPaul's Drag Race".  Vyskytla se také na jevišti v Eurovision Song Contest 2009 během německého vstupu.

Dita Von Teese (narozená jako Heather Renée Sweet dne 28. září 1972) je americká burleskní tanečnice, modelka, kostýmní návrhářka a herečka. Pomohla znovu zpopularizovat burleskní vystoupení a byla vdaná za Marilyna Mansona.

Heather Renée Sweet (born September 28, 1972), known professionally as Dita Von Teese, is an American vedette, burlesque dancer, model, businesswoman, fashion designer, singer, and actress. She is credited with re-popularizing burlesque performance, earning the moniker "Queen of Burlesque".


Rozšíření.

Žije v tropických oblastech Tichého, Atlantského a Indického oceánu přibližně od 30° j. š. do 30° s. š. V nejvyšším počtu se nachází v blízkosti rovníku ve východním Pacifiku, nejmenším v Atlantiku. Mimořádný výskyt mimo tyto oblastí je spojován s fenoménem El Niño, v létech 1983 a 1984 se dostalo mnoho jedinců plískavice saravacké do mělkých vod u pobřeží Francie a Skotska kde uvázlo. Druh preferuje hluboké oceánské vody a místa kde končí kontinentální šelf. Jejich celkové množství se odhaduje na 300 000 jedinců.

Popis.

Je to jeden z mohutnějších delfinovitých, samec dorůstá do délky 2,7 m a samice asi o 10 cm méně, mohou vážit i přes 200 kg. Tělo je podsadité, zobák je krátký stejně jako špičaté prsní a ocasní ploutve, hřbetní ploutev je trojúhelníkovitá. Barva těla je rozdílná u pohlaví a mění se i s věkem. Na zádech má barvu hnědavě-šedou, po bocích krémovou a na břichu bílou nebo růžovou. Dospělí samci mají černý pruh od oka podél těla až k ocasní ploutvi a stejně zbarvený pruh na čele. Samice mají tyto pruhy variabilní a nedospělci velmi slabé nebo jim zcela chybí. V každé polovině horní čelisti má po 44 a v dolní po 40 zubech. Jsou schopni velmi hlubokých ponorů.  Druh je považován za velmi společenský, vyskytuje se ve skupinách po 10 až 100 jedincích a často společně s jinými druhy delfínovitých. Jejich potrava se skládá z hlubinných druhů ryb, korýšů (hlavně krevet) a hlavonožců (olihně a chobotnice). Kořist nejčastěji lapají v hloubce 250 m a více, u hladiny řidčeji.

Rozmnožování.

Samci jsou promiskuitní, starší samice rodí co dva roky, po březosti která trvá 12,5 měsíce, jedno mládě o velikosti cca 1 m. Mláďata se mohou rodit po celý rok, nejčastěji ale v červnu až srpnu. Samci pohlavně dospívají ve věku 7 až 10 let, samice v 5 až 8 létech. Předpokládaná průměrná délka života je 18 a více let.

Plískavice saravacká ("Lagenodelphis hosei") je nový druh z čeledě delfínovitých. Byla ulovena již v roce 1895, ale je popsána teprve od roku 1956. Od ostatních delfínovitých se odlišuje řadou lebečních a dalších kosterních znaků, byl pro ní proto vytvořen monotypický rod Lagenodelphis.

Fraser's dolphin or the Sarawak dolphin ("Lagenodelphis hosei") is a cetacean in the family Delphinidae found in deep waters in the Pacific Ocean and to a lesser extent in the Indian and Atlantic Oceans.


Rozšíření.

Areál výskytu ferezy malé je velmi rozsáhlý, zabírá tropické i subtropické vody a teplé mořské proudy mírného pásma Tichého, Atlantského a Indického oceánu, přibližně od 40° j. š. do 35° s. š. Byla například pozorována v Biskajském zálivu u Francie nebo u mysu Dobré naděje na jihu Afriky. Jen zřídka se objevuje v mělkých vodách, dává přednost vodám hlubokým až 500 m. Existuje málo informací o velikosti populace, ze známých údajů plyne, že jejich počet osciluje okolo 40 000 jedinců.

Popis.

Tento kytovec váži 150 až 160 kg a dorůstá do délky 2,3 až 2,8 m, samice jsou obvykle o něco menší. Jeho tělo je štíhlé, hlava je vpředu polokulovitě zakončená a chybí mu pro delfínovité typický zobák. Zbarvený je tmavě šedě až černě, na spodní straně má světlejší, někdy až bílé nepravidelné plochy. Na obou bocích má podélný, nerovný, světlejší pruh a kolem čelistí bílý proužek.  Hrudní ploutve jsou dlouhé a štíhlé, hřbetní je výrazně trojúhelníkovitá a vysoká. V horní čelisti má na každé straně po 10 až 11, ve spodní po 11 až 13 zubech které jsou silné a ostré, v průměru měří až 9 mm a nad dásněmi vyčnívají 12 až 14 mm. Lebka je poněkud asymetrická, v pravé čelisti je obvykle o zub méně.  Je pozorována nejčastěji ve skupinách o 20 až 50 jedincích, někdy však vytváří i malé, jen několikačlenné skupinky. Nedorostlá mláďata se zdržují v blízkosti samic. Někdy jsou na volném moři považovány za hravá a akrobatická zvířata, jindy jsou zase hodnocena jako pomalá a líně plovoucí která mají tendenci se lodím vyhýbat. V zajetí jsou vůči jiným kytovcům i lidem agresivní. Jsou masožraví, živí se přirozeně rybami, hlavonožci a chytají i malé kytovce, mnohdy loví v noci.

Rozmnožování.

O rozmnožování a péči o potomstvo se toho u ferezy malé mnoho neví. Patrně se po 12měsíční březosti rodí jedno mládě o délce cca 0,8 m. Předpokládaná průměrná délka života je 21 let. Za predátory jsou považováni žraloci a kosatky, nejnebezpečnějším je pro ně svými loveckými aktivitami člověk.

Fereza malá ("Feresa attenuata") je poměrně vzácný a málo známý druh z čeledi delfínovitých. Jeho kostra je známa více než 100 let, živé zvíře bylo objeveno až v roce 1954. S ohledem na svou tupou, polokulovitou hlavu byla původně řazena do rodu kulohlavec, později pro odlišnou stavbu těla byl pro ní vytvořen monotypický rod Feresa.

The pygmy killer whale ("Feresa attenuata") is a poorly known and rarely seen oceanic dolphin. It derives its common name from sharing some physical characteristics with the killer whale. It is the smallest cetacean species that has "whale" in its common name. Although the species has been known to be extremely aggressive in captivity, this aggressive behavior has not been observed in the wild.


Původ.

Pocházel z vážené rodiny sefardských rabínů, učenců and cadiků, označovaných také jako "ba'alej mofet" („vykonavatelé zázraků“). Byl vnukem rabi Ja'akova Abu Chaciry. Patriarchou rodu byl rabi Šmu'el Abuchacira, který pocházel ze země Izrael. Rabi Šmu'el žil poté nějaký čas v Damašku, kde studoval Tóru společně s rabi Chajimem Vitalem. Chida označuje ve svém spise "Šem ha-gedolim" rabi Šmu'ela Abuchaciru jako "„iš Elokim kadoš“" (svatého Božího muže). Uvádí, že „...moudří lidé hovoří o jeho moci a divech, kterými uchránil židovskou pospolitost v mnohých obtížích.“  Rabi Šmu'el Abuchacira se se svou rodinou nakonec odstěhoval do marockého Tafilaltu, kde jeho syn Mas'ud (židovským jménem "Moše") zaujal post městského rabína. Tuto pozici po něm převzal jeho syn rabi Mas'uda, Ja'akov Abuchacira, známý jako Avir Ja'akov. Jeho nejstarší syn, Mas'ud, se v tomtéž městě stal předsedou "rabínského soudu" a zde se mu také narodil syn Jisra'el, pozdější Baba Sali.

Mládí.

Jisra'el Abuchacira se narodil na Roš ha-šana roku 5650 (1889). Vyrůstal v prostředí prostoupeném studiem Tóry a životem ve svatosti. Jeho rodina žila na velké usedlosti, na níž byla zřízena i ješiva, v níž mladí studenti studovali ve dne i v noci. Ve stejných prostorách se nacházel i rabínský soud jeho otce. Jeho starší bratr, rabi David, studoval sám v podkroví. Rabi Mas'ud cestoval málo a když už cestoval, přikrýval si oči kápí, aby neviděl nic nepatřičného.  Jisra'el Abuchacira studoval usilovně ve dne i v noci. Když mu bylo dvanáct let, začal se postit během šestitýdenního období Šovavim. Před rodiči to ovšem tajil, protože předpokládal, že by mu nedovolili pokračovat. Jeho bratr David si však všiml jeho bledosti a slabosti. Naléhal na něj, aby přestal, ale Jisra'el pokračoval v půstu.  Po svém bar micva nastoupil do rodinné ješivy, kde denní program začínal o půlnoci modlitbou Tikun chacot, poté studovali kabalistická díla až do svítání, pak šli do mikve, modlili se ranní modlitbu, po které následovala snídaně. Denní program pokračoval podrobným studiem gemary, odpolední modlitbou a výukou halachy podle Šulchan aruchu.  V mladém věku se oženil se svou neteří, Prechou Amsalem. Z tohoto manželství se narodil syn Me'ir a dcery Sara a Machči. Po smrti své první ženy se znovu oženil s Mirjam Amsalem a ta mu porodila syna Barucha a dcery Abigajl, Pninu a Alizu. Když ovdověl podruhé, oženil se ve věku 65 let se svou třetí ženou, rabanit Simi, s níž žil po zbytek svého života.

Exil.

Během 1. sv. války, kdy Francie obsadila četné části severní Afriky, vypuklo v blízkosti Tafilaltu protifrancouzské povstání Mulaje Muhamada, které okupační armádu vytlačilo. O tři roky později se Francouzi vrátili a začali ostřelovat povstalecké opevnění, které se nacházelo v blízkosti židovských čtvrtí.  Jak konflikt eskaloval, vydal Mulaj Muhamed zákaz vstupu nebo opuštění Tafilaltu. Jeho boj proti Francouzům se nyní rozšířil i na Židy; několik z nich obvinil z kolaborace s Francouzi a nechal popravit. Krátce po Chanuce r. 1920 vydal příkaz k povraždění tafilaltských Židů.  Rabi David Abuchacira, Jisra'elův bratr a v té době rabín Tafilaltu, se snažil uklidnit své spoluobčany, když ho přišli zatknout vojáci Mulaje Muhameda. Byl přivázán k dělu a zastřelen. Tafilaltští Židé museli podplatit vůdce rebelů, aby dovolil pohřbít jeho tělo.  Po těchto událostech židovské obyvatelstvo Tafilaltu uprchlo do nedalekého Arfoudu a potom do Boudnibu. Tam požádali rabi Jisra'ele Abuchaciru, aby nastoupil místo rabína komunity po svém bratrovi, ale on odmítl. Chtěl odcestovat do Palestiny, aby nechal vytisknout bratrovy spisy. V roce 1922 odcestoval přes Alžírsko, Tunisko a Egypt, kde navštívil hrob svého dědečka, Avir Ja'akova, a dále lodí do Jaffy a do Jeruzaléma.  V Jeruzalémě setrval rok. Přebýval v domě rabi Josefa Jicchaka Šluše; který mu pomohl s vydáním díla jeho bratra. Poté se navrátil do Boudnibu, kde nastoupil na místo rabína a předsedy rabínského soudu tamní židovské komunity.

Alija.

Na počátku padesátých let emigroval do Izraele, ale po třech letech se vrátil zpět do Maroka, aby pomohl tamním obcím, nacházejícím se v obtížné duchovní situaci. V roce 1964 se vrátil do Izraele, kde žil zpočátku v Javne poblíž svého tchána a později v Aškelonu. V roce 1970 se usadil v Netivot, kde žil až do své smrti v roce 1984.  Mezi svými příznivci získal věhlas jako zázračný rabín. Mnoho příznivců k němu přicházelo pro požehnání nebo pro talisman (kamea, ). Baba Sali sám se nezabýval psaním talismanů, v jeho okolí však působili rabíni, kteří s jeho souhlasem talismany psali. Obzvláštní přízeň našel mezi Židy, kteří se přístěhovali z Maroka, podporu u něj nalezla také Agudat Jisra'el. Měl vřelé vztahy s chasidským hnutím.

Potomci.

Za svého následovníka považoval rabi Jisra'el Abuchacira svého syna Me'ira, ten však zemřel v r. 1983 v Ašdodu ve věku 66 let. Místo rabi Me'ira zaplnili jeho synové: rabi El'azar Abuchacira v Beer Ševě, rabi David Chaj Abuchacira v Neharji, rabi Rafa'el Abuchacira v Tverji a rabi Jekuti'el Abuchacira v Ašdodu.  Rabi Baruch Abuchacira, syn Baba Saliho, přezdívaný „Baba Baruch“, převzal a dále vedl sídlo svého otce v Netivot.  Mladší zeť Baba Saliho je rabi Jašar Edre'i, který vede "Bejt Chabad" v Netivot.

Smrt.

Na sklonku života ho zdravotní obtíže donutily nechat si zrušit slib, že nebude jíst maso, který byl učinil v mládí. Zemřel 4. ševatu 5744 (8. ledna 1984) v Netivot. Jeho pohřbu se zúčastnilo odhadem 100 000 lidí. Místo jeho pohřbu v Netivot se stalo jedním z poutních míst v Izraeli. Na jeho járcajt přijíždějí k jeho hrobu tisíce návštěvníků.  V blízkosti jeho hrobu jsou dva další hroby. Jeho žena Mirjam Abuchacira je pohřbena v přilehlém křídle komplexu hrobky, stejně jako David Bouskila, stavitel tohoto komplexu.

Rabi Jisra'el Abuchacira (), známý jako Baba Sali (, v transkripci do hebrejského písma, doslova „Modlící se otec“) (26. září 1889 Tafilalt, Maroko – 8. ledna 1984 Netivot, Izrael) byl přední marocký sefardský rabín a kabalista, proslulý zejména kvůli své údajné schopnosti způsobovat svými modlitbami zázraky. Jeho hrob v Netivot v Izraeli se stal poutním místem, ke kterému přicházejí věřící s modlitbami a prosbami.

Rabbi Israel Abuhatzeira (), known as the Baba Sali (,, lit. "Praying Father") (1889–1984) was a leading Moroccan Sephardic rabbi and kabbalist who was renowned for his ability to work miracles through his prayers. His burial place in Netivot, Israel has become a shrine for prayers and petitioners.


Klubová kariéra.

Manchester United.

Do Manchesteru United přišel v říjnu roku 2009 z celku Le Havre, který čerstvě sestoupil z nejvyšší francouzské soutěže, Ligue 1. Poté, co hrál za juniorské týmy, debutoval 19. září 2011 za A-tým. Jednalo se o zápas Ligového poháru proti týmu Leeds United FC. Dne 31. ledna 2012 Pogba prožil také debut v Premier League, když v 72. minutě v zápase se Stoke City FC vystřídal Javiera Hernandeze. Pogba ovšem neprodloužil smlouvu a tak 27. června 2012 odešel zdarma do Juventusu.

Juventus FC.

Do Juventusu přišel v roce 2012. Poprvé za něj nastoupil 1. srpna 2012 v předsezónním přátelském utkání s Benficou, když v 78. minutě vystřídal Andreu Pirla. Prvním soutěžním utkáním v dresu Juventusu se pro něj stal zápas s AC Chievo Verona dne 22. září 2012 a odehrál plných 90 minut. Debutoval také v Lize mistrů UEFA, a to 20. října 2012 při domácí remíze se Šachťarem Doněck. V sezoně 2012/13 získal s Juventusem „scudetto“ (italský ligový titul). 18. srpna 2013 při italském superpoháru vystřídal Claudia Marchisia a vzápětí vstřelil první gól utkání. Juventus zvítězil 4:0 a Pogba byl vyhlášen nejlepším hráčem utkání. 29. září 2013 v 6. ligovém kole rozhodl svým gólem o vítězství 1:0 proti FC Turín. Začátkem listopadu 2013 v 11. ligovém kole Serie A sezóny 2013/14 vstřelil další vítězný gól proti Parmě, Juventus vyhrál venku 1:0. Za jeho výkony v roce 2013 mu byla udělena cena Golden Boy. Na konci sezony 2013/14 s Juventusem obhájil titul z minulého ročníku a dostal se do semifinále Evropské Ligy. Na tom se Pogba podílel nejvíce starty z kádru Juventusu (51) a k tomu přidal 9 branek. Po sezoně 2013/14 u klubu skončil trenér Antonio Conte a převzal jej Massimiliano Allegri. Ten se rozhodl Pogbu více pojistit a přemluvil vedení, které s ním prodloužilo smlouvu do roku 2019. 28. října 2014 byl nominován do užšího seznamu kandidátů na Zlatý míč 2014. Ze 23 fotbalistů byl nejmladší. Získal také cenu Bravo pro nejlepšího hráče mladšího dvaceti tří let, působícího v Evropě. V ročníku 2014/15 vyhrál Serii A, italský pohár Coppa Italia, italský Superpohár a navíc se dostal do finále Ligy mistrů UEFA. Tam ovšem podlehl Barceloně poměrem 1:3. V sezóně 2015/16 se dostal do nejlepší jedenáctky roku UEFA i FIFA.

Manchester United (návrat).

V srpnu 2016 se vrátil do Manchesteru United, přestup vyšel anglický klub na 105 milionů eur (plus 5 milionů v bonusech, cca 3 miliardy Kč). Přestupová částka byla rekordní, překonala 101 mil. eur vyplacených Realem Madrid za Garetha Balea v roce 2013. Překonána byla v srpnu 2017 částkou 222 milionů eur, které zaplatil francouzský klub Paris Saint-Germain FC Barceloně za Neymara. Poprvé si po návratu zahrál 19. srpna při domácím vítězství 2:0 nad Southamptonem v Premier League. V sezóně 2016/17 vyhrál s Manchesterem EFL Cup a Evropskou ligu. Zejména vítězství v druhé jmenované soutěži bylo velkým úspěchem, protože pro United to byla první mezinárodní trofej po devíti letech. Za své výkony v Evropské lize byl Pogba na galavečeru při příležitosti losu ročníku 2017/18 vyhlášen nejlepším hráčem uplynulého ročníku.<br> V srpnu 2017 byl vyhlášen nejlepším hráčem Evropské ligy UEFA v ročníku 2016/17.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Pogba působil v mládežnických výběrech Francie v kategoriích U16, U17, U18, U19 a U20.  Zúčastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 19 let 2012 v Estonsku, kde Francie podlehla v semifinále Španělsku 2:4 v penaltovém rozstřelu (po nerozhodném výsledku 3:3). Pogba byl v týmu kapitánem. Díky postupu do semifinále se Francie kvalifikovala na Mistrovství světa hráčů do 20 let 2013.  S francouzskou fotbalovou reprezentací do 20 let získal v roce 2013 titul mistra světa v této kategorii. Na Mistrovství světa hráčů do 20 let 2013 v Turecku se stal držitelem Zlatého míče pro nejlepšího hráče šampionátu (ve francouzském týmu byl kapitánem). Ve finálovém střetnutí proti Uruguayi proměnil v penaltovém rozstřelu svůj pokus, Francie po bezbrankovém průběhu zápasu i prodloužení zvítězila v rozstřelu 4:1 a zajistila si první titul mistrů světa v kategorii U20.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Francie debutoval 22. března 2013 v kvalifikaci na MS 2014 v Brazílii proti Gruzii. Odehrál kompletní utkání, Francie zvítězila na Stade de France 3:1. 10. září 2013 se jedním gólem v kvalifikačním utkání proti domácímu Bělorusku podílel na výhře 4:2, Francie už měla jistou účast minimálně v baráži o Mistrovství světa 2014 a bojovala se Španělskem o první místo zaručující přímou účast na mundialu. Byl to jeho první gól v A-mužstvu "Les Bleus" (neboli francouzském národním týmu).  Trenér Didier Deschamps jej nominoval na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. V osmifinále proti Nigérii vstřelil v 79. minutě vítězný gól, Francouzi zvítězili 2:0 a postoupili do čtvrtfinále. Ve čtvrtfinále vypadla Francie s Německem po porážce 0:1. Stal se nejlepším mladým hráčem šampionátu. Představil se i na domácím EURU 2016.  Na MS 2018 konaném v Rusku výrazně přispěl k zisku zlatých medailí. Ve finále proti Chorvatům dokonce skóroval, když nadvakrát překonal brankáře Monaka Subašiče.

Paul Labile Pogba (* 15. března 1993, Lagny-sur-Marne, Francie) je francouzský fotbalový záložník a reprezentant, který působí v anglickém klubu Manchester United. V Itálii dostal kvůli svým dlouhým končetinám přezdívku "Il Polpo Paul" ("Chobotnice Paul"). Zúčastnil se Mistrovství světa 2014 v Brazílii a EURA 2016 ve Francii, kde slavil s týmem Francie stříbrné medaile poté, co ve finále podlehli Portugalsku. V prosinci 2013 získal ocenění Golden Boy pro nejlepšího hráče do 21 let v Evropě, které uděluje italský deník Tuttosport. Vyhrál i obdobnou cenu Bravo za rok 2014.

Paul Labile Pogba (; born 15 March 1993) is a French professional footballer who plays for club Manchester United and the French national team. He operates primarily as a central midfielder, but can also be deployed as an attacking midfielder, defensive midfielder, and deep-lying playmaker.


Přehled.

Každoročně večer 3. září je stavba věže ("Macchina") vyzdvižena stovkou mužů, tzv. „"Facchini di Santa Rosa (nosiči sv. Rosy)"“ a nesena předem stanovenou, zhruba 1 200 m dlouhou trasou někdy úzkými a křivolakými uličkami a náměstími středověkého centra města.  Transport Macchiny, oslava tradic a víry, je připomínkou slavnostní přepravy těla Svaté Rosy (1233 – 1251), k němuž došlo 4. září roku 1258 na pokyn papeže Alexandra IV. Intaktní ostatky světice byly přeneseny ze skromného hrobu v tehdejším kostele Santa Maria in Poggio do kostela Santa Maria delle Rose v klášteře klarisek (dnes poutní kaple sv. Rosy).  Svatá Růžena (Santa Rosa di Viterbo), zasvěcená panna, dnes patronka města, zemřela ve víře v 18 letech a je místními obyvateli důvěrně zvána ""Bambino di Viterbo (Dítě z Viterba)""

Konstrukce.

Každých pět let je vypsána soutěž na návrh nové věže. Podle zadání musí mít být stavba věže výšku 28 m (měřeno od ramenou nosičů) Konstrukce může vážit max. 5 tun a mít šířku max. 4,3 m – to proto, že na trase transportu historickým centrem se nacházejí přesahující střechy a balkony a tak úzká místa, že rozměrnější stavba by jimi neprošla.  Vzhled Macchiny se v průběhu historie měnil. Jednoduchý baldachýn, pod nímž byly ostatky světice neseny v roce 1258, byly v průběhu let vystřídány oltáři, používanými především v 18. století, jež se postupně vyvíjely stále více do podoby kostelních věží a v 2. polovině 20. století získaly podobu 30 m vysokých skulpturálních věží. Tělo, nesené v prvním průvodu, nahradila socha světice, umístěná na vrcholu Macchiny.  Zatímco původně byly macchiny vyráběny z papírmaše, dnes se jako stavební materiál používají nehořlavé lehké materiály jako ocel, hliník a skleněná textilní vlákna.  Nejnovější macchina byla vytvořena v roce 2009 s názvem „"Fiore del Cielo (Květy nebes)"“. Autory byl architektonický ateliér (Artura Vittoriho a Andrease Voglera). Návrh se vyznačoval zlatými vzhůru se vinoucími šroubovicovými plochami. Oproti předchozím macchinám byla použita řada nových detailů, jako např. zlaté zbarvení a více než 1200 LED světel, které osvětlovaly ručně vyrobené textilní růže. Byla vytvořena i speciální scénografie, jež imitovala déšť růžových lístků, který pršel na diváky.

Transport.

Transport věže "Macchina di Santa Rosa" je v městě Viterbo každoročně hlavní událostí, plnou emocí a víry. Již od odpoledne svátečního dne se zaplňují ulice historického centra obyvateli města i návštěvníky, kteří čekají na transport věže, jenž se koná až večer, za tmy, v potemnělých ulicích.  Transport začíná na prostranství před kostelem sv. Sixta u "Porta Romana" (brány v městském opevnění), kde sestavená Macchina čekala v plachtami přikrytém lešení. Kolem 20. hodiny je na Macchině zažehnuto na 800 svící. Osvětlení města je zcela zhasnuto. Kolem 21. hodiny nosiči („i Facchini“), v tradičním kroji (bílý oděv s červenými doplňky, kde bílá symbolizuje čistotu duše jejich patronky a červená kardinály, kteří v roce 1258 nesli její tělo), zvednou 5 tun těžkou Macchinu na ramena a za jásotu publika s ní vykročí na více než jeden kilometr (cca 1 200 m) dlouhou cestu. Před nimi kráčí kapela, jež hraje jejich hymnu.  Během transportu je pět zastavení. Během těchto pauz je Macchina postavena na speciální stojany o váze 100 kg. Zastávky jsou na následujících místech:  Poslední úsek ke kostelu Santa Rosa značně stoupá vzhůru. Za pomoc lan a dalších lidí je Macchina vytažena vzhůru a postavena na prostranství před poutním kostelem, kde pak zůstává řadu dní vystavena a přístupna návštěvníkům.  Transport bývá vysílán v přímém přenosu některými italskými televizními stanicemi.

Macchina di Santa Rosa (italsky "Stroj Svaté Růženy") je cca 30 m vysoká věž, jež je každoročně v červnu a v září ve Viterbu (Toskána, Itálie) vybudována a transportována městem na počest patronky města Svaté Růženy.

The Macchina of Santa Rosa is a tower, which is rebuilt about every 5 years, in honor of Saint Rose of Viterbo, the patron saint of the city of Viterbo, Italy. Every year on the evening of 3 September 100 men called "Facchini di Santa Rosa" (porters of Saint Rose) hoist the Macchina - weighing about 11,000 pounds - and carry it through the very narrow streets and squares of the medieval town centre. The whole route is a little bit more than.


Frakce.

Hratelné frakce jsou Varšavská smlouva, která je rozdělena na Sovětský svaz, Polsko, Východní Německo, a Československo; Dále můžete hrát za NATO, Které je rozděleno na Spojené státy americké, Velkou Británii, Francii, a Západní Německo. Hráči si mohou zvolit různé jednotky ze států, podle toho za jakou hrají frakci. Dále si mohou postupem hry odemykat nové jednotky nebo si vylepšit již zakoupené jednotky. Ve hře je napříč všemi státy dostupných 361 historických jednotek.

Kampaň.

Kampaň je rozdělena do čtyř tzv. "Operací", dvou pro každou frakci. Každá kampaň je jedinečná a kampaně mezi sebou nejsou propojeny.

1975 - "Brüder gegen Brüder".

Úvod ke studené válce kdy se záminkou stávají zastřelení vojáci pohraniční stráže Vých. Německa.

1981 - "Dabrowski's Mazurka".

Strach z války v Polsku stoupá a hráč jako generál sovětských vojsk bude čelit části vzbouřené Polské armády.

1983 - "Able archer".

Listopad 1983. Vztahy mezi SSSR a USA se zhoršují a USA se rozhodlo podniknout vpád do Německa pro vytvoření předmostí pro hlavní vlnu útoku NATO.

1984 - "Pustina".

Tato operace vás zavede do měst Varšavské smlouvy zničených atomovými bombami.

Rozšíření.

Momentálně jsou k dispozici 4 rozšíření:

Engine.

Ve hře je použitý upravený IRISZOOM engine. Tento engine dovoluje hrát na mapách 800 čtverečních kilometrů, na kterých se může nacházet až 100 miliónů objektů. Také to hráči dává možnost oddálit (pro řízení větších vojsk), a přiblížit (pro sledování menších přestřelek).

Pokračování.

10. července 2012, bylo oznámeno pokračování, "",s datem vydání na jaře roku 2013.

Wargame: European Escalation je Realtimová strategie vytvořena Eugen Systems a vydávána Focus Home Interactive. Byla vydána 23. února 2012. Děj je zasazen do období Studené války, respektive mezi roky 1975-89.

Wargame: European Escalation is a real-time tactics video game developed by Eugen Systems and published by Focus Home Interactive, released on February 23, 2012. It is set in Europe during the Cold War, most specifically in the years 1975–85 with alternate history scenarios portraying open war between NATO and the Warsaw Pact.


Kariéra před Tour de France.

Prudhomme v letech 1983-1985 studoval na vysoké škole École supérieure de journalisme v Lille. S podporou svého tutora, Michela Celliera, nastoupil v roce 1985 na zkoušku do lucemburského koncernu RTL. Cellier byl v té době korespondentem RTL pro francouzskou oblast Nord.  V RTL ale dlouho nevydržel, přesunul se do RFO (Réseau France Outre-mer) a odtud zamířil 3. srpna 1987 do televizní stanice La Cinq jako sportovní reportér pod Pierrem Cangionim. Přinášel zpravodajství především ze svých oblíbených sportů: cyklistiky, rugby, atletiky a lyžování. Ze jmenovaných byla jeho nejoblíbenější právě cyklistika a pravidelně komentoval GP du Midi Libre a závod Paříž – Nice. O cyklistice prohlásil:  Prudhomme se stal vedoucím sportu na La Cinq. Občas v poledne uváděl sportovní vstupy. V roce 1992 ale stanice zkrachovala a Prudhomme byl rok na volné noze, než začal pracovat ve zpravodajské stanici LCI. Ještě se ani pořádně neusadil a už dostal nabídku od vedoucího sportovního vysílání na rádiové stanici Europe1, Eugéna Saccomana, aby nahradil Jeana-René Godarta, který odcházel na televizní stanici France 2.  V roce 1998 byl Prudhomme u startu kabelové televize L’Équipe TV, stanice provázané s denním sportovním tiskem, kterou vlastní společnost Amaury Group. Její dceřiná společnost, Amaury Sport Organisation, je organizátorem Tour de France. Prudhomme se ve stanici stal šéfredaktorem.  V roce 2000 přišel do France Télévisions, aby modernizoval sportovní stanici Stade 2. V roce 2000 pro France Télévisions komentoval spolu s bývalým vítězem, Bernardem Thévenetem, závod Tour de France.

Tour de France.

V roce 2005 Prudhomme nahradil Jeana-Marie Leblanca na postu ředitele Tour de France, kterému předešlé dva roky dělal zástupce. Pod Prudhommem se Tour de France ještě více vyhradila proti dopingu. V roce 2007 odstoupili ze závodu dvě stáje – Astana a Cofidis – kvůli dopingovým aférám. V roce 2008 vyjmula Amaury Sport Organisation Tour de France z Mezinárodní cyklistické unie, aby mohli realizovat vlastní antidopingový program. V tomto roce nebyla pozvána stáj Astana a po pozitivním testu na EPO u Riccarda Riccó odstoupila stáj Saunier Duval-Scott. Prudhomme naznačil, že pozitivní nález byl částí dopingového programu organizovaného týmovým manažerem.  V roce 2013 se „proslavil“ incidentem, při kterém odcizil českému herci Jakubu Štáfkovi kameru. Tu vydal až poté, co byl usvědčen pomocí záběrů z druhé kamery.

Christian Prudhomme (narozen 11. listopadu 1960 v Saint-Omer) je francouzský novinář a od roku 2005 ředitel závodu Tour de France.

Christian Prudhomme (born 11 November 1960) is a French journalist and general director of the Tour de France since 2007.


EPPO kód.

CORLVE

Historie.

V roce 1753 houbu popsal Carl Linné, jako "Boletus versicolor". Naposledy druh v roce 1939 popsal jako "Trametes versicolor" český mykolog Albert Pilát (1903 - 1974).

Synonyma patogena.

Vědecké názvy.

Podle EPPO je pro patogena s označením outkovka pestrá "Trametes versicolor" používáno více rozdílných názvů, například "Coriolus versicolor" nebo "Polystictus versicolor".

Názvy v jiných jazycích.

V angličtině se houbě říká "turkey tail", tedy krocaní ocas, protože ho vzhledově připomíná. Čínsky se nazývá "yun zhi", což znamená “tráva říše nebes”. Japonský název je "kawaratake".

Zeměpisné rozšíření.

Outkovka pestrá je velmi rozšířena po celé Evropě, od Skandinávských zemí až po oblasti okolo Středozemního moře, velice běžně se vyskytuje i ve Velké Británii a Irsku. Rozšířená je i v Asii, zejména v Japonsku, Severní Americe a Austrálii.

Výskyt v České republice.

Běžný druh.

Popis.

Organismus tvoří střechovitě uspořádané trsy plodnic. Plodnice jednoletá kloboukatá, vějířkovitá až růžicovitá polokruhovitá, na horní části klobouku je plodnice hnědě až šedě a také žlutavě pásovaná, plstnatá,2–8 cm velká. Je popisována jako hedvábně lesklá. Pruhy s chloupky se na klobouku plodnice střídají s lesklými plochami, zbarvení je variabilní. Rourky jsou krátké a mají póry okrouhlé, bílé až krémové, ve stáří šedé. Výtrusný prach bílý. Dužnina má na řezu dvě vrstvy. Plodnice bývá často zeleně zbarvena řasami.

Hostitel.

Odumřelé části dřevin, ranový parazit. Plodnice lze najít na živých i odumřelých kmenech a větvích buků, habrů, dubů, vrb, třešní a dalších listnáčů, vzácněji dokonce i na kmenech jehličnanů. Infekce proniká do stromů drobnými poraněními. Má velkou růstovou rychlost a plodnice vytváří velké trsy. Způsobuje bílou hnilobu dřeva. Oblíbeným hostitelem je dub ("Quercus").

Možnost záměny.

Jiné druhy tohoto rodu. Nejpodobnější je outkovka pásovaná ("Trametes ochracea"), která ale není příliš hojná. Je silnější, klobouky mají méně pestrou barevnost a netvoří se na nich lesklé pruhy. Dalším druhem je outkovka chlupatá ("Trametes hirsuta"), která je taktéž masitější a její povrch je srstnatý.

Význam.

Rozkládá dřevěné konstrukce a mrtvé tkáně stromů, je ale také parazitem na živých stromech.  Usušená plodnice se často využívá k aranžování květinových vazeb. Výtažek z houby se po staletí používá v tradičním léčitelství v Číně, Japonsku a Koreji.

Obsahové látky.

V plodnicích byla zjištěna řada biologicky aktivních látek: polysacharidy (β-D-glukany a heteroglykany), triterpeny, seskviterpeny, proteiny, steroly, polyfenolické látky a lipidy.

Použití.

Některé sloučeniny obsažené v houbě outkovka pestrá účinkují na podporu imunity a byly pozitivně testovány jako podpůrné léčivo s měřitelnými výsledky při léčbě některých nádorových onemocnění nebo látky zlepšující prognózu u pacientů s některými nádorovými onemocněními.  Podle dostupných informací nejsou známa žádná vážná rizika, které byly spojeny s použitím outkovky nebo produktů odvozených z této houby. Vzácně se objevuje nevolnost, zvracení, ztráta chuti k jídlu a průjem, tmavší nehty a nízký počet krevních buněk. Výtažek z outkovky pestré je užívaný v přírodním léčitelství Číny, Koreje a Japonska. V České republice je obsažen ve složkách potravinových doplňků ke zvýšení imunity, jako lék „zvyšující vyléčitelnost rakoviny“, hlavně ve spojení s klasickou léčbou rakoviny. Je popisován jako lék na alkoholové postižení jater, přípravek s antagonickými účinky vůči kortikosteroidům a jiným chemickým látkám, antivirotikum (na vir HPV - původce rakoviny děložního čípku, rakoviny prsu, chronického únavového syndromu, Burkittova lymfomu, Hodgkinovy nemoci a některých karcinomů), poruchy imunity, revmatoidní artritidu, autoimunitní zánět štítné žlázy, diabetes mellitus, roztroušené sklerózy, jako „detoxikační“ látka, proti infekci EB viróz, hepatitidy (B), nákazy "Staphylococcus aureus", herpes simplex, podpůrně u rakoviny prostaty a poruchách funkce plic, ale také při potřebě doplnit slezinu, vyživit ducha nebo doplnit energii. Je doporučeno s ohledem na obvykle naprosto žádné odborně potvrzené testy obsahu těchto doplňků stravy a neověřené účinky preparátů nedůvěřovat neprověřeným produktům.

Outkovka pestrá ("Trametes versicolor") je houba z čeledě chorošovité "Polyporaceae " řádu chorošotvaré ("Polyporales "). Na spodní straně klobouku plodnice občas parazituje nedohub oranžový "Hypomyces arantius".

Trametes versicolor – also known as "Coriolus versicolor" and "Polyporus versicolor" – is a common polypore mushroom found throughout the world. Meaning 'of several colours', "versicolor" reliably describes this fungus that displays different colors. For example, because its shape and multiple colors are similar to those of a wild turkey, "T. versicolor" is commonly called turkey tail.


Děj.

Americký jazzový kytarista Emmet Ray (Sean Penn) zazářil ve 30. letech 20. století několika nahrávkami v hudebním nakladatelství RCA Victor. Natočil jen několik skladeb z finančních důvodů, když zvukový záznam hry odmítal pro obavu kopírování svého stylu a ztrátu jedinečnosti. Z pozornosti publika se však vytratil za záhadných okolností.  Ačkoli představoval nadaného hudebníka, jeho soukromý život byl značně neuspokojivý. Marnotratně rozhazoval peníze, měl silnou náklonnost k ženám, k nimž se odmítal citově vázat, protože byl přesvědčen, že jeho jedinou opravdovou láskou je hudba. Stal se dokonce pasákem. Pro závislost na alkoholu často zmeškal začátek vystoupení svého kvintetu nebo se nedostavil na pódium vůbec. Po hudbě bylo jeho nejoblíbenější zábavou střílení krys na smetištích a sledování vlaků. Idealizoval si francouzského kytaristu Djanga Reinhardta narozeného v Belgii. Při obou setkáních v Evropě omdlel. Když jej spoluhráči před vystoupením navedli, že v publiku zahlédli Reinhardta, nebyl schopen vystoupit a přes střechy utekl pryč. Považoval se za druhého nejlepšího kytaristu na světě.  Během jednoho odpoledne na kolonádě ulovil se svým bubeníkem párek dívek. S plachou a němou Hattie (Samantha Mortonová) poté navázal vztah. Přes potíže v komunikaci s ní vytvořil dvojici, když ji s sebou vzal za prací do Hollywoodu. Tam se během koncertu seznámil s přitažlivou ženou z vyšších kruhů Blanche (Uma Thurman). Přestože nóbl dáma v Emmetovi viděla především barvitý příklad člověka z nižší společenské třídy, jenž se měl stát inspirací pro její literární tvorbu, vzájemná náklonnost vyvrcholila sňatkem. Ve společném životě žena zjistila, že kytaristu zmítají noční můry a během spaní vykřikuje jméno Hattie, kterou bez rozloučení opustil.  Když se Emmet na vlastní oči přesvědčil, že klepy o podvádění ze strany Blanche s gangsterem Alem Torriou (Anthony LaPaglia) nelhaly, vydal se opět za Hattie. Bývalé partnerce navrhl, že by s ním mohla odjet do New Yorku, kde získal další práci. Němá dívka mu však na lísteček napsala, že je šťastně vdaná a po dalším dotazu vyšlo najevo, že má dceru.  S novou známostí si kytarista vyjel sledovat noční vlaky. Mezi oběma se však rozhořela hádka, když dívka nechápala smysl této záliby. Emmet začal brnkat na kytaru oblíbenou melodii Hattie, náhle jej popadl amok – vykřikl: „"Udělal jsem chybu! Všechno jsem zvoral",“ a nástroj roztřískal o strom.  Poté se vytratil neznámo kam, snad do Evropy...

Produkce.

Po natočení svého druhého filmu "Seber prachy a zmiz" v roce 1969, podepsal Woody Allen smlouvu s filmovým studiem United Artists na režírování několika dalších snímků. Tematicky měl volné ruce, když mohl napsat cokoli chtěl. Jako klarinetista a zanícený jazzový nadšenec se rozhodl předložit scénář "The Jazz Baby" o jazzovém hudebníkovi, jehož děj je zasazen do třicátých let 20. století. Režisér později sdělil, že manažeři United Artists byli: „"překvapeni... protože očekávali komedii. Byli dost znepokojeni a řekli mi: 'Uvědomujeme si, že jsme s vámi podepsali smlouvu, podle níž si můžete dělat cokoli chcete. Ale chceme vám říct, že se nám tohle opravdu nezamlouvá.' "“ Allen se studiem souhlasil a místo zamýšleného díla napsal i zrežíroval film "Banáni". V roce 1995 pustil námět "The Jazz Baby" z hlavy „jako pravděpodobně příliš ambiciózní“.  Přesto se k němu v roce 1998 vrátil, přepsal scénář a projekt přejmenoval na "Sweet and Lowdown". Do titulní postavy jazzového kytaristy Emmeta Raye, již původně plánoval pro sebe, obsadil herce Seana Penna; uvažoval také o Johnnym Deppovi, který už měl jiné pracovní závazky. Ve věci spolupráce s Pennem, jehož předcházela reputace umělce, s nímž se těžko pracuje, později uvedl: „"Vůbec jsem s ním neměl žádný problém... Vydal ze sebe všechno, přijal vedení a přičinil se svým dílem... fantastický herec".“  V rozhlasovém rozhovoru s Howardem Sternem z 26. října 2009 herečka Rosie O'Donnellová tvrdila, že jí Woody Allen roli Hattie nabídl, ačkoli vyjádřila znechucení nad režisérovým vztahem se Soon-Yi Previnovou. Na otázku, zda by ji lákalo přijmout roli navzdory osobním pocitům odpověděla, že „o tom ani jednu minutu neuvažovala“. Postavu ztvárnila Samantha Mortonová, jejíž Hattie silně připomíná Gelsominu, zahranou Giuliettou Masinovou ve Felliniho neorealistickém dramatu "Silnice".  Za herecký výkon byl Sean Penn nominován na Oscara za nejlepší mužský herecký výkon v hlavní roli a Samantha Mortonová na Oscara za nejlepší ženský herecký výkon ve vedlejší roli, přestože na plátně nepronesla ani jedno slovo. Allen herečce poradil, aby postavu němé Hattie „"hrála jako Harpo Marx. A ona odvětila: 'Kdo je Harpo Marx?', a já si uvědomil, jak je mladá. Pak jsem jí o něm řekl [a] ona se vrátila a zhlédla filmy".“ Za předvedený výkon obdržela kladné kritiky. Například kritička Stephanie Zacharek na Salon.com napsala, že „"potichu rozmetala [film]...Nic podobného jako její výkon jsem za poslední léta neviděla".“  Snímek "Sladký ničema" byl celý natočen na lokacích v New Yorku a New Jersey. Děj se ovšem odehrává v oblasti Chicaga a Kalifornii.  Pro Alisu Lepselterovou to byl první Allenův film, který sestříhala. Od této chvíle se podílela na všech jeho dalších snímcích, když jako střihačka nahradila Susan E. Morseovou, která s režisérem spolupracovala přes dvacet let.

Hudba.

Hudbu pro film aranžoval a vedl Dick Hyman. Všechna kytarová sóla jsou hrána Howardem Aldenem, který také připravoval Seana Penna při hře na kytaru.  Dalšími kytaristy byli Bucky Pizzarelli a James Chirillo. První z nich se podílel na všech nahrávkách, druhý pak na skladbě "Sweet Georgia Brown". Ta ve filmu zazní během úvodu koncertu, kdy opilý Emmet vrávorá na židličce snášející ho se srpku měsíce.

Sladký ničema () je americké komediální drama z roku 1999, napsané a režírované Woodym Allenem, který spolu s dalšími osobami film doprovází komentáři.

Sweet and Lowdown is a 1999 American comedy-drama mockumentary film written and directed by Woody Allen. Loosely based on Federico Fellini's film "La Strada", the film tells the fictional story, set in the 1930s, of a self-confident jazz guitarist Emmet Ray (played by Sean Penn) who falls in love with a mute woman (Samantha Morton). The film also stars Uma Thurman and Anthony LaPaglia. Like several of Allen's other films (e.g., "Zelig"), the film is occasionally interrupted by interviews with critics and biographers like Allen, Nat Hentoff, and Douglas McGrath, who comment on the film's plot as if the characters were real-life people.


Kariéra.

Ve své první roli před kamerou hrála Sansu Stark, nejstarší dceru z rodu Starků ve fantasy seriálu televize HBO "Hra o trůny". K účasti na konkurzu ji povzbudila její učitelka herectví. Pro tuto roli si nabarvila své blonďaté vlasy na zrzavo.  Hlavní roli později dostala v indie thrilleru "Panda Eyes", který vznikl podle knihy Catherine MacPhail "Another Me". Vystoupila zde po boku Jonathana Rhyse-Meyerse, Claire Forlani, Rhyse Ifanse a Geraldine Chaplinové. Film se začal natáčet v listopadu 2012 ve Velké Británii a ve španělské Barceloně.  Také byla obsazena do role mladé Jean Greyové, kterou si zahrála ve sci-fi filmu "" (2016). V roce 2019 si roli zopakovala ve filmu zaměřeném na její postavu "." V roce 2020 si zahrála v seriálu "Survive".

Osobní život.

Narodila se v Northamptonu, a když jí byly dva roky, přestěhovala se se svou rodinou do Warwicku. Zde do jedenácti let navštěvovala Warwick Prep School a poté přešla na King's High School.  Sophie Turnerová se přátelí se Maisie Williamsovou, která v seriálu "Hra o trůny" hraje její sestru, Aryu Stark. Setkaly se během konkurzů a Maisie se dozvěděla, že roli získala, dva týdny poté, co se to dozvěděla Sophie.  Když skončilo natáčení první série "Hry o trůny", rodina Turnerova adoptovala psa Zunni, který v seriálu hrál zlovlka náležícího Sanse Stark.  Dne 15. října 2017 oznámila na svém instagramovém profilu zasnoubení s o sedm let starším přítelem Joem Jonasem. Svatba se odehrála v Las Vegas 1. května 2019 večer, krátce po předávání Billboard Music Award, kde Joe Jonas vystupoval se svými bratry.

Sophie Turnerová (* 21. února 1996, Northampton, Anglie, Spojené království) je britská herečka, nejznámější pro svou roli Sansy Stark v televizním seriálu "Hra o trůny", která jí vynesla nominaci na cenu Young Artist Award a cenu Emmy. V letech 2016 a 2019 se objevila v roli Jean Grey / Phoenix ve filmech "" a.

Sophie Belinda Jonas (née Turner; born 21 February 1996) is an English actress. She is best known for portraying Sansa Stark on the HBO fantasy television series "Game of Thrones" (2011–2019), which earned her a Primetime Emmy Award nomination for the Outstanding Supporting Actress in a Drama Series in 2019.


Život.

Mládí a studia.

Narodil se v roce 1932 v Dijonu do rodiny otce průmyslníka a matky švadleny. Jeho první herecké zkušenosti se datují do dob středoškolských studií, kdy hrál spolu s kamarády hry A. P. Čechova. Původně chtěl studovat literaturu, ale jeden z jeho učitelů jej místo toho povzbudil ke studiu herectví. Vystudoval proto pařížskou konzervatoř, odkud si v roce 1954 odnesl druhou komediální cenu a kde se mimo jiné stal blízkým přítelem Jean-Paula Belmonda a Jeana Rocheforta.

Kariéra.

Jeho raná kariéra spočívala v divadelních rolích se společností Grenier-Hussenot, hlavně v hrách Harolda Pintera a také v několika vystoupeních na velké obrazovce, na konci 50. let 20. století. Protože ho jeho první filmové role zklamaly, svou pozornost obrátil na nějaký čas ke kabaretu.  Na začátku šedesátých let získal o něco vhodnější filmové role, jako například ve filmech "Jak vykrást banku" (1963), kde hrál spolu s Louisem de Funèsem, "Víkend na Zuydcoote" (1964) a hlavně ve filmu "Pán ze společnosti" (1965), ve kterém mu režisér Phillipe de Broca umožnil využít celý jeho talent.  Jeho popularita rapidně narostla během 70. let, kdy se objevil v mnoha komediích. Ve filmu "Kufr na slunci" (1974) hrál izraelského špiona, který musí být schován v kufru, aby mohl být odvezen ze země na Blízkém východě. Filmy "Les Gallettes de Pont-Aven" (1975), "Ať začne slavnost..." (1974) nebo "Čistka" (1981) pouze potvrdili jeho pozici velkého herce.  Jeden z jeho nejlepších výkonů, který je současně také jeho pravděpodobně nejtemnější rolí, spočívá v jeho skvělé kreaci sebevražedného policistu bez iluzí ve filmu "Les mois d’avril sont meurtriers" (1987). Další důležitou rolí v jeho kariéře je Jean de Sainte-Colombe ve filmu "Všechna jitra světa" (1994).  V roce 1992 byl vyznamenán Řádem čestné legie.  Po celý čas se věnoval brilantním způsobem také kariéře divadelního herce a v roce 1994 získal nejvyšší francouzské ocenění pro divadelního herce, Molièrovu cenu.  V roce 2006 hrál roli Jacquesa Sauniera ve filmu "Šifra mistra Leonarda".

Osobní život.

Od 4. října 2003 je ženatý s francouzskou herečkou Agathe Natanson. Z předchozího svazku má syna. Je velkým milovníkem jazzu a amerického města New York.

Jean-Pierre Marielle (12. dubna 1932 Dijon - 24. dubna 2019 Saint-Cloud ) byl francouzský divadelní a filmový herec. Hrál ve více než stovce filmů, v nichž hrál značně rozmanité role, od obyčejného občana "(Les Galettes de Pont-Avent)", až po sériového vraha "(Bez motivu)", hrdinu druhé světové války "(Tisíce)", ohroženého špiona "(Kufr na slunci)", nebo bývalého herce "(Velká cesta)".

Jean-Pierre Marielle (12 April 1932 – 24 April 2019) was a French actor. He appeared in more than a hundred films in which he played very diverse roles, from a banal citizen ("Les Galettes de Pont-Aven"), to a serial killer ("Sans mobile apparent"), to a World War II hero ("Les Milles"), to a compromised spy (""), to a has-been actor ("Les Grands Ducs"), to his portrayal of Jacques Saunière in ("The Da Vinci Code"). He was well known for his distinctive cavernous voice, which is often imitated by French humorists who considered him to be archetypical of the French gentleman.