Členění textilních podniků.

Výroba textilií probíhá obvykle v několika stupních, každý stupeň představuje uzavřený celek se zvláštní strukturou. Textilní průmysl se dá z tohoto hlediska rozdělit na podniky nebo provozy se zaměřením na

Velikost výrobních jednotek.

Výroba v textilní továrně se může zakládat na zpracovávání materiálu na jediném druhu strojů, obvykle se však výroba organizuje v linkách, které sestávají v podstatě z řady strojů s často velmi rozdílným výkonem.  (Extrémní příklady: Materiál při výrobě česané vlněné příze nebo manšestrové tkaniny prochází více než 20 pasážemi strojů). Kapacita jedné výrobní linky určuje zpravidla technické minimum velikosti provozu.  V podnicích se často spojují nebo kombinují dva výrobní stupně (např. výroba a zušlechťování příze, stuhárna se splétáním šňůr, pletárna s konfekcí úpletů apod.). Jen ojediněle se podniky zabývají celým řetězem výroby od vlákenné suroviny až po ušitý oděv „pod jednou střechou“.  Vedle technických parametrů je velikost podniku závislá na řadě ekonomických nebo i politických faktorů. Textilní průmysl zaměstnával do 80. let minulého století v jednotlivých státních podnicích ve východní Evropě a (před globalizací) i v západoevropských akciových společnostech často 2000-4000 pracovníků. V první dekádě 21. století však např. zbyla v českém textilu jen asi pětina podniků s více než 1000 zaměstnanci a v Německu průměrný podnik zaměstnával asi 105 pracovníků.

Z historie.

Textilní průmysl se vyvinul z manufakturní výroby. Rozhodující pro přechod na průmyslovou výrobu bylo zavedení pohonu většího počtu strojů nezávislého na lidské práci. Za první průmyslový závod v textilním oboru se považuje továrna na výrobu hedvábné příze v anglickém Derby se stroji poháněnými vodním kolem, která byla v roce 1722 uvedena do provozu. Do té doby byly známé jen menší dílny se stroji poháněnými částečně žentourem.  Nejstarším průmyslovým textilním podnikem v českých zemích byla pravděpodobně "Offermannova továrna na sukno" v Brně, která vznikla asi v 90. letech 18. století přestavbou z manufaktury.  Koncem 18. století byl v Anglii vynalezen spřádací stroj a mechanický tkací stroj, které značně přispěly ke zprůmyslnění textilní výroby, manufaktury však byly stále ještě důležitou součástí ekonomiky. V roce 1785 byl pro přádelnu v Papplewicku (u Nottinghamu) instalován první parní stroj v textilním průmyslu s úkolem pumpovat vodu na vodní kolo, aby se zajistil nepřetržitý běh. Teprve asi od roku 1790 poháněl parní stroj (přes transmise) textilní stroje.  V 19. století se textilní průmysl rozšířil z Anglie do západní a střední Evropy a do USA. Vlivem nesčetných vynálezů, zvětšování výrobních jednotek, zlepšení organizace práce atd. se snížil ve stoletém období podíl lidské práce např. na výrobu 1 kg příze z 20 na 0,5 hodiny a na 100 m tkaniny ze 150 na 10 hodin.  Ve 20. století byla zmechanizována výroba prakticky všech druhů textilií, stroje z konce století jsou z velké části napojeny na počítač, část manuálních prací byla automatizována.

Textilní průmysl v 21. století.

Světový textilní průmysl zpracovával na začátku 21. století ročně cca 80 milionů tun surovin (jen nepatrné množství surovin se používalo k manuální výrobě). Velká většina textilií se vyrábí v Asii, přesnější údaje o produkci jednotlivých států se však dají sotva získat. Např. každoroční podrobné analýzy čínského textilního průmyslu jsou k dostání za 2800 US$.  O indickém textilu je známo, že v roce 2016 produkoval (při totálně zastaralých strukturách) s cca 120 miliony pracovníků zboží za cca 120 miliard US$.  V 27 státech Evropské unie vyrobili v roce 2009 dva miliony pracovníků textilie a oděvy za cca 172 miliard €.  Z toho v některých státech EU např.:  V roce 2010 se v EU (včetně Turecka) podílelo pět největších výrobců na celkovém obchodním obratu asi třemi procenty:

Odbyt výrobků textilního průmyslu.

Na konci 20. století zaplatili spotřebitelé na celém světě ročně za textilie (včetně oděvů) 1,5 bilionu US$.  V roce 2009 exportoval textilní průmysl výrobky za 528 miliard US$, na kterých se podílela Čína (včetně Hongkongu) se 45%, ostatní asijské státy 13, Itálie 6, Německo 5,7 a USA 4%.  Poznámky:  V roce 2015 byl zaznamenán celosvětový výnos z prodeje (ve výrobních cenách):  Do roku 2020 se měl zvýšit výnos u textilní výroby o 7 % a u výroby oděvů o 5 %.

Negativní účinky textilní výroby.

V roce 2017 vydala nadace "Ellen MacArtur Foundation" studii o podmínkách výroby a spotřeby oděvních textilií s kritikou jejich negativního vlivu zejména na životní prostředí. Pod názvem A New Textiles Economy předkládá návrhy na změny v systému využívání zdrojů a organizaci výroby i spotřeby.  Na studii pracovalo několik desítek odborníků, nadaci podpořila řada významých obchodních firem a několik výrobců vláken a oděvních textilií.  Studie vychází ze skutečnosti, že ve 2. dekádě 21. století se ve světě zabývá více než 300 milionů lidí výrobou oděvních textilií (od zpracování vláken až po hotové oděvy) v roční hodnotě 1,3 bilionů USD. Při výrobě se spotřebuje ročně 93 miliard m3 vody, 98 milionů tun nafty, chemikálie za 21 miliard USD (škody na lidském zdraví budou v budoucnu stát asi 8 miliard ročně). Při výrobě 1 tuny textilií se vylučuje do ovzduší 17 tun CO. Z 53 milionů tun surovin zpracovávaných na oděvní textilie se odplavuje při praní 0,5 milionů tun škodlivých mikrovláken do mořské vody.  Hotové textilie se (v celosvětovém průměru) oblékali v roce 2002 asi 200 x, do roku 2016 se snížila četnost použití na 130. Odhozené, neporušené oděvy představují roční ztrátu na hodnotě téměř 0,5 bilionu USD. Jen asi 1 % použitých oděvů se recykluje k výrobě nových textilií. Studie navrhuje řadu opatření zejména s cílem zaměřit systém prodeje a výroby na textilie  Studie poukazuje na aktivity, které mají pomoct při realizaci projektu (politické kampaně, prodejní psychologie apod.). Autoři neudávají časové limity uskutečnění a nezmiňují se o vlivu projektu na omezování výroby a na počet pracovních příležitostí v textilním oboru.

Textilní průmysl je odvětví ekonomiky, které zahrnuje všechna zařízení sloužící k výrobě textilií a oděvů průmyslovým způsobem. Výroba je většinou organizována ve formě podniku, jehož součástí jsou vedle vlastní tovární (tj. strojové) výroby zpravidla také nevýrobní činnosti, zejména nákup surovin, technická a ekonomická příprava výroby a prodej hotového zboží.

The textile industry is primarily concerned with the design, production and distribution of yarn, cloth and clothing. The raw material may be natural, or synthetic using products of the chemical industry.


Historie.

Počátky společnosti.

Burberry byl založen roku 1856 tehdy 21letým Thomasem Burberrym. Do roku 1870 se vyprofiloval jako firma zaměřená na venkovní oblečení. Do roku 1880 Burberry představil gabardén pevnou, voděodolnou tkaninu přesto paropropustnou. Toho bylo dosaženo voděodolnou úpravou tkaniny ještě před spředením. Původní název Burberry se brzy změnil na Burberrys poté, co mnoho lidí produkty nazývalo Burberrys of London. Toto staré označení se dá spatřit na starších výrobcích firmy. Roku 1891 společnost otevřela obchod v ulici Haymarket v Londýně. Ten stále existuje a do nedávné doby byl dokonce sídlem společnosti. To se nyní nachází v Horsferry House přímo za budovou Parlamentu(Londýn).

20. století.

V roce 1901 bylo představeno logo Burberry s rytířem na koni obsahující latinské slovo "Prorsum" znamenající vpřed. V roce 1911 dodával Burberry oblečení Roaldu Amundsenovi, prvnímu muži, který dosáhl jižního pólu a Ernestu Shackletonovi, který roku 1914 vedl expedici napříč Antarktidou. Bundu z gabardénu od Burberryho měl na sobě George Mallory na svém nešťastném pokusu o zdolání Mount Everestu roku 1924. Roku 1914 byl Burberry pověřen Ministerstvem války přepracováním důstojnického kabátce pro potřeby válečného prostředí. Výsledkem se stal legendární trenčkot. Po válce se trenčkoty rozšířily i mezi civilní obyvatelstvo. Ikonická kostka byla vytvořena roku 1920 a byla použita pro podšívku.

Nedávná historie.

V 70. letech se značka stala součástí britské ležérní módy. Což vedlo ke spojení s členy fotbalových fanklubů a britskou mládeží v devadesátých letech. Společnost tak prodělala změnu v klientele, kdy se z firmy pro bohatší klientelu stala značka oblíbená dělnickou třídou. Burberry se reklamní kampaní v časopisech GQ, Esquire, Vogue, Tatler, Harper ́s Bazaar pokusil změnit vnímání u klientů. Společnost je také známá zapojováním britských celebrit do kampaní: modelky Kate Moss, Agyness Deyn, Jourdan Dunn a Lily Donaldson; zpěvák George Craig; herečka Emma Watson.

Obchody.

Burberry operuje ve 473 obchodech v 48 zemích

Burberry je britský luxusní módní dům vyrábějící oblečení, parfémy a doplňkový sortiment. Pro Burberry typický tartanový vzorek je nejčastěji kopírovaným znakem této firmy. Burberry je nejznámější pro své ikonické trenčkoty (Trench coat), jež byly vynalezeny zakladatelem firmy Thomasem Burberrym. Královna Alžběta II a Princ Charles udělily firmě Královské oprávnění (Royal Warrant of appointment).

Burberry Group plc is a British luxury fashion house headquartered in London, England. Its main fashion house focuses on and distributes trench coats (for which it is most famous), ready-to-wear outerwear, fashion accessories, fragrances, sunglasses, and cosmetics.


Koncept.

První informace o vzniku česko-slovenské verze nizozemské pěvecké soutěže "The Voice" přišli na konci srpna roku 2011. TV Nova si registrovala několik možných názvů, případně pouze i pro českou verzi. Výherce soutěže získává finanční odměnu 100 000 euro (sezóna 1), 80 000 euro (sezóna 2) a exkluzivní smlouvu s Universal Music. Ve druhé sezóně také zájezd do Egypta od cestovní kanceláře Blue Style.

Formát a proces výběru.

Každý ročník začíná "„"výběry naslepo,"“" kde si koučové sestavují svůj tým zpěváků (14 v prvním ročníků, 12 v druhém, 12-13 ve třetím), se kterým budou pracovat během soutěže. Kouč je při vystupování v křesle otočený k soutěžícímu zády, pokud se koučovi vystoupení líbí, stlačí tlačítko "„"chci tě"“" a křeslo se hned otočí čelem k soutěžícímu se svítícím nápisem chci tě. Po dozpívání je soutěžící přiřazen automaticky do týmu kouče, který si ho vybral. Pokud se otočilo více koučů, vybere si zpívající sám, do jakého týmu půjde.  Další částí soutěže jsou "„"souboje."“" Každý kouč utvoří ve svém týmu dvojice, které se spolu utkají v souboji a zazpívají jednu společnou píseň. Kouč se poté rozhodne koho si ponechá ve svém týmu. V prvním ročníku si koučové přizvali na pomoc svého mentora, který jim pomáhal v rozhodování (Linda Finková, Vašo Patejdl, Tonya Graves a Tomi Popovič). Od druhého ročníku byl zaveden nový prvek krádež, kdy si mohl vyřazeného soutěžícího vzít do týmu jiný kouč a zachránit ho tak před vypadnutím. Ve třetí řadě došlo k soubojům až po K.O. fázi, koučové s lichým počtem soutěžících v týmu vytvořili jednu trojici, ze které rovněž mohl postoupit pouze jeden zpěvák. Krádeže v této fázi nebyly možné.  Součástí druhé a třetí řady byla "„"K.O."“" fáze. Ve druhé řadě soutěžící z týmů byli opět rozděleni do dvojic, ale každý zpíval individuálně svojí píseň. Kouč se poté rozhodl, koho pošle dál a kdo v soutěži skončí. Ve třetí řadě byla každá epizoda věnována jednomu koučovi a soutěžící zpívali písně, které si vybrali. Kouč následně rozhodl, zda zpěvák postoupí nebo v soutěži skončí. Novinkou poté byla zóna ohrožení, do které kouč poslal ty soutěžící, o jejichž osudu ještě nebyl rozhodnut. Pouze tyto vybrané zpěváky si mohli ukradnout ostatní koučové.  Poslední fází soutěže jsou živé přenosy, soutěžící zpívají každý týden jiné písně, a co týden opouští soutěž nějaký soutěžící, dokud se nedojde k vyhlášení vítěze soutěže. O jejich osudu rozhodují diváci pomocí SMS hlasů. Soutěž opouští soutěžící s nejmenším počtem hlasů z každého týmu. V prvním ročníku byl každý týden věnován pouze dvěma týmům zvlášť, takže po 14 dnech opustil soutěž vždy jeden soutěžící z každého týmu. Čtrnáct dní před finálem vystupovali každý týden soutěžící z každého týmu. O postupu do finále postoupil soutěžící s největším počtem bodů, které mohl získat podle počtu hlasů a bodů od kouče. V každém týmu byl počet hlasů od diváků převeden na procenta, a ty poté na body, k nim se přičetly body od kouče, který jich měl celkem 100 a měl je rozdělit mezi dva soutěžící ze svého týmu. V druhém ročníku již tento princip využit nebyl, čtyři týmy vystupovaly každý týden a o jejich postupu rozhodovali pouze diváci.

Koučové a moderátoři.

Michal David byl prvním koučem, který podepsal s televizemi smlouvu. Pokračovali Josef Vojtek, hlavní zpěvák skupiny Kabát, a slovenská zpěvačka Dara Rolins. Posledním oznámeným koučem byl slovenský rapper Patrik Vrbovský alias Rytmus. V možnost upadali také Vojtěch Dyk, Helena Vondráčková či Miro Žbirka. Dne 28. prosince 2011 bylo oficiálně potvrzené složení koučů pro první ročník "Hlasu Česko Slovenska": Dara Rolins, Michal David, Josef Vojtek a Rytmus. Při přípravách druhé řady "Hlasu" byl oznámen návrat Pepy Vojtka, Michala Davida a naposled i Dary Rolins. Novými kouči byli oznámeni dcera Petra Jandy Marta Jandová a slovenský rapper Majk Spirit. Celkový počet koučů tedy došel na číslo pět. Následně na to však bylo oznámeno, že Rolins a Jandová v soutěži usednou do dvojkřesla, které již využili v jiných zemích, kde se "The Voice" vysílal.  Pro třetí řadu zůstal na svém místě pouze Josef Vojtek, ostatní koučové se do křesel posadili poprvé. Čtveřici tak kromě něho tvořili Vojtěch Dyk, Kali a Jana Kirscher.  Moderátory "Hlasu" byli v prvním ročníků osvědčená dvojice z druhé řady "Česko Slovenské SuperStar" Leoš Mareš a slovenská zpěvačka Tina, kteří se vrátili i v druhé řadě. Třetí řadu moderovaly Tereza Kerndlová a Mária ČÍrová.

Finalisté koučů.

V první řadě pomáhali koučům při soubojích v rozhodování speciálně pozvaní mentoři: Vojtkovi Linda Finková, Rolins Tonya Graves, Davidovi Vašo Patejdl a Rytmusovi Tomi Popovič. Ve druhé řadě tato možnost nebyla využita.

Přehled řad.

1. řada.

První ročník soutěže "Hlas Česko Slovenska" měl premiéru 12. února 2012 a skončil stejného roku 6. června. Kouči byli frontman kapely Kabát Pepa Vojtek, hitmaker Michal David, slovenská zpěvačka Dara Rolins a slovenský rapper Rytmus. Moderátory byli Leoš Mareš a zpěvačka Tina. Castingy se konaly v České i Slovenské republice během prosince 2011. Premiéru "Hlasu" sledovalo 1,543 milionů diváků a finále 944 tisíc diváků. Prvním Hlasem Česko Slovenska se stala Ivanna Bagová z týmu Michala Davida.

2. řada.

Druhý ročník začal 5. března 2014 a skončil 18. června 2014. Vysílal se pravidelně ve středečním prime time nikoliv nedělním jako v případě prvního ročníku. Do křesel koučů se vrátili Pepa Vojtek, Michal David a Dara Rolins. Nově se přidali Marta Jandová a slovenský rapper Majk Spirit. Jandová a Rolins spolu zasedli do dvojkřesla a tvořily jeden tým. Moderátoři zůstali stejní: Leoš Mareš a Tina. Castingy se konaly v Praze, Brně, Ostravě, Bratislavě, Košicích a Banské Bystrici. V druhém ročníku se představily nové prvky: krádež, kdy může kouč z jiného týmu zachránit vypadlého soutěžícího při soubojích a K.O., kde se soutěžící utkají v souboji, ale každý zpívá individuálně. Celkově měl druhý ročník pouze čtyři živé přenosy, jelikož se v této části show podobá "SuperStar" a televize chtěly tyto soutěže od sebe více odlišit. Vítězem se stala Lenka Hrůzová z týmu Pepy Vojtka.

3. řada.

Třetí ročník byl oznámen v červnu 2018. TV Nova potvrdila změnu názvu, z Hlasu Česko Slovenska se stal The Voice Česko Slovensko. Soutěž odstartovala na obrazovkách televize Nova a Markíza v neděli 10. února 2019. Do porotcovských křesel opět usedl frontman české skupiny Kabát Josef Vojtek, dále také slovenská zpěvačka Jana Kirschner, český zpěvák Vojtěch Dyk a slovenský rapper Kali. Moderování se poprvé nezhostila smíšená dvojice, ale dvě ženy, a to česká zpěvačka Tereza Kerndlová a slovenská zpěvačka Mária Čírová. Vítězem se stala Annamária D’Almeida z Kaliho tým.

Ocenění.

Seznam ocenění, které získali soutěžící "Hlasu Česko Slovenska":

The Voice Česko Slovensko (dříve Hlas Česko Slovenska) je česko-slovenská pěvecká soutěž vysílaná na kanálech TV Nova a TV Markíza odvozená z originálu "The Voice of Holland". Koncept soutěže spočívá ve vyhledávání pěveckých talentů (od druhé řady i duetů) starších 16 let na veřejných castinzích. Vítěz je později určen na základě diváckého hlasování pomocí SMS zpráv, který získá finanční odměnu a možnost nahrát vlastní album. Dosavadními vítězi jsou Ivanna Bagová a Lenka Hrůzová.

The Voice Česko Slovensko (Czech and Slovak for "The Czech / Slovak Voice", literally "The Voice of Czecho Slovakia", previously Hlas Česko Slovenska) is a reality singing competition and version of The Voice of Holland for Czech Republic and Slovakia. It is broadcast on TV Nova in Czech Republic and TV Markíza in Slovakia, both stations are owned by CME. It is derived from the original The Voice of Holland. The concept of the competition consists of searching for singer talents (from the second row and duets) over 16 years of age in public casting. The winner is later determined on the basis of a voting vote by SMS, which receives financial rewards and the ability to upload his own album.


Historie města.

První osídlení na území města sahá až do doby neolitu. Podle Anglosaské kroniky zde nechala v roce 914 Ethelfleda, královna Mercie a dcera Alfréda Velikého, postavit opevněné hradiště, jenž se stalo jedním z deseti opevněných hradišť postavených na ochranu Mercie proti Dánům. O stavbě opevnění právě na území Warwicku rozhodla především jeho blízkost k významné římské silnici Fosse Way a Avoně.  Na počátku 10. století bylo zřízeno nové hrabství, jehož administrativním centrem se stal právě Warwick. Jméno Warwick znamená v překladu „obydlí u splavu“. V roce 1050 vpadli do Mercie Dánové a vypálili velkou část města včetně ženského kláštera, který stál na místě dnešního kostela St Nicholas.  V roce 1068 se Vilém Dobyvatel rozhodl uvnitř tohoto velkého anglosaského hradiště postavit hrad Warwick. K jeho stavbě bylo potřeba strhnout několik domů.  Ve středověku městu vládla hrabata z Warwicku, jež pocházela z rodiny Beauchampů. V tomto období bylo město obehnáno hradbami. Jedinými pozůstatky hradeb jsou dnes východní a západní strážní domky. V roce 1142 bylo na místě dnešního Priory Park založeno převorství a v roce 1545 se Warwick stal výsadním městem.  Během anglické občanské války byly město i hrad obsazeny parlamentaristy, kteří zde odolali dvoutýdennímu obléhaní roajalistických oddílů. Vojenské záznamy uvádí, že zde letech 1644 – 1646 pobývalo až 350 členů vojenské posádky.  V polovině 17. století byl ve městě postaven baptistický kostel Castle Hill Baptist Church, který patří k vůbec nejstarším baptistickým kostelům na světě.

Požár.

V roce 1694 ve městě vypukl požár, který zničil velkou část středověkých staveb. Shořel například kostel St Mary. Zachovalo se z něj pouze kněžiště a jedna z kaplí. Několik středověkých hrázděných domů, které se nacházely na okraji města, ovšem zůstalo požárem nepoškozeno. Požár je také důvodem, proč většina staveb v centru města pochází až z konce 17. a počátku 18. století.

Městská správa.

Díky populačnímu růstu se Warwick spojil se sousedním městem Leamington Spa, se kterým tvoří souměstí. Obě města jsou, stejně jako města Kenilworth a Whitnash, součástí nemetropolitního distriktu Warwick, jehož centrum se nachází právě v Leamington Spa. Každé z měst má svoji vlastní městskou radu. Ve Warwicku sídlí také rada hrabství Warwickshire.

Obyvatelstvo.

Podle výsledků sčítání lidu v roce 2001 měl Warwick 23 350 obyvatel. Hustota zalidnění je 3 414/km2.

Podnebí.

Stejně jako jinde na Britských ostrovech převládá ve Warwicku přímořské podnebí, které je charakteristické malými výkyvy teplot, mírnými zimami a chladnými léty. Nejvyšší teplotní maximum 36,1 °C bylo naměřeno v srpnu roku 1990. Nejnižší teplotní maximum −17,8 °C bylo naměřeno v lednu roku 1982. Průměrný srážkový úhrn dosahuje 608 mm za rok.

Městská výstavba.

Městskou výstavbu ovlivnily dvě významné okolnosti. Zaprvé to byl požár v roce 1694, který zničil většinu města. Následná obnova proběhla v jednotném architektonickém stylu. Zadruhé to byla nízká úroveň industrializace. Průmyslová revoluce v 19. století ve velké míře přispěla k růstu měst. Tento trend se ovšem Warwicku obloukem vyhnul. Důvodem, proč se Warwick nestal centrem průmyslu, by mohl být fakt, že se v jeho blízkosti nenacházely žádné důležité dopravní cesty a také fakt, že Avona nebyla na území města splavná.

Partnerská města.

Partnerskými městy Warwicku jsou:

Warwick je anglické město nacházející se v hrabství Warwickshire. Leží na řece Avoně přibližně 18 kilometrů na jih od města Coventry. Výsledky sčítání lidu z roku 2001 uvádí, že ve městě žije přibližně 23 350 obyvatel.

Warwick ( ) is a market town and county town of Warwickshire, England. It lies near the River Avon, south of Coventry and west of Leamington Spa and Whitnash. Its population was 31,345 in 2011. Signs of Neolithic activity precede unbroken habitation to the 6th century AD. It was a Saxon burh in the 9th century; Warwick Castle was built during the Norman conquest of England. Warwick School claims to be the country's oldest boys' school. The earldom of Warwick, created in 1088, controlled the town and built its walls, of which Eastgate and Westgate survive. The castle became a fortress, then a mansion. The Great Fire of Warwick in 1694 destroyed much of the town. Warwick missed industrialisation, but the population has grown almost sixfold since 1801.


Život.

Narodila se v Šanghaji v r. 1936 jako druhé z pěti dětí do nepříliš majetné rodiny. Její otec byl učitel a matka byla dcerou chudého muže z venkova. Otec jejího tatínka byl v mládí velmi chudý a se skupinou herců, kteří předváděli tradiční čínskou operu, putoval po vesnicích a malých městech s velkým nákladem divadelních kostýmů. Když se oženil, odstěhoval se se svojí ženou k příbuzným do Šanghaje, kde se usadil a vlastní pílí a šikovností získal peníze na koupi malého obchodu se smíšeným zbožím. Spolu se svoji ženou tvrdě pracoval, aby mohl zajistit vzdělání pro své syny. Jejímu otci se tak dostalo výborného vzdělání na prestižní vysoké škole v Šanghaji. Dědeček byl velmi důležitým člověkem v jejím životě, hodně se jí věnoval a probouzel její dětskou zvídavost a představivost vyprávěním příběhů ze svého putování s čínskou operou. I její otec, jako učitel, se snažil zajistit pro své děti dobré vzdělání. Ona i její mladší sestra navštěvovaly čínsko-západní školu Mac Intyre (l'École sino-occidentale Mac Intyre) amerického typu, kde se vyučovala, kromě jiného, i angličtina. Učitel angličtiny také poevropštil její čínské křestní jméno a on i spolužáci jí říkali Julie. Velmi brzy se u ní začal projevovat hudební talent a tak otec, když našetřil nějaké peníze, jí koupil piano a zaplatil hodiny klavíru. Za to požadoval, aby ona vyučovala hře na klavír svoji mladší sestru. Na školní slavnosti pak přednesla svůj první klavírní recitál, když jí bylo šest let. Ve škole začala též navštěvovat v rámci náboženské výuky hodiny protestanství, což je jeden z hlavních směrů křesťanství. Tuto skutečnost však před rodiči přísně tajila, protože matka byla horlivá buddhistka. Obě tato náboženství, buddhismus a křesťanství tak měla vliv na formování její osobnosti. Dlouho váhala, ke kterému z nich se přikloní natrvalo. Nakonec, zcela přirozeně, zvítězil buddhismus, vzhledem k dlouhověké tradici Buddhova učení v její rodné zemi Číně.  Když jí bylo třináct let, rodiče ji proti její vůli zasnoubili a brzy potom donutili se provdat za syna a dědice jedné z nejbohatších rodin v Číně. Rodina Liu si ji vybrala jako nevěstu pro svého syna, nejen pro její výjimečnou krásu, ale též pro dobré způsoby a vzdělání, kterého se jí dostávalo. Její rodiče doufali, že jí tak zajistí bezstarostnou budoucnost a sami pak získají sňatkem své dcery výhody spojené se zlepšením společenského postavení. Uvnitř čínské rodiny však panovaly ještě v druhé polovině 20. století zvyky a mravy z dob feudálního zřízení a manželka syna, snacha, byla vydána na milost a nemilost jeho matce, která v jejím případě, uplatňovala tvrdě všechna svá práva. Od začátku jí ztrpčovala život různými zákazy a příkazy a vyžadovala z její strany naprostou poslušnost. Přestože se její muž časem projevil jako velmi pozorný a laskavý manžel, nedokázal všemu příkoří, kterému byla vystavena, zabránit. V manželství se narodily dvě děti, brzy po svatbě syn a za pět let po něm dcera. Stejně jako v případě jejich matky i oběma dětem říkali evropskými jmény, synovi Paul a dceři Juliette. Zdravotní stav jejího manžela nebyl dobrý, neboť trpěl vrozenou srdeční chorobou, která se časem zhoršovala. Svoji revoltu proti tchyni se proto před ním snažila co nejvíce potlačovat, ale touha po důstojném životě a samostatnosti v ní zůstávala. To vše se odehrávalo na pozadí bouřlivých událostí novodobé čínské historie. Po skončení druhé čínsko-japonské války spolu s koncem 2. světové války, vypukla v zemi občanská válka, která vyústila k nástupu Mao Ce-tunga k moci se všemi hrozivými následky pro budoucnost země. S tím byly spojené i další události jako Velký skok vpřed, kampaň Sta květů nebo později Kulturní revoluce. Paradoxem bylo, že mezi prvními zákony, které Mao Ce-tung vyhlásil byl zákaz obchodování s dětmi, zákaz nucených svateb a omezení pravomoci tchyní uvnitř čínské rodiny. Po staletí zakořeněné zvyky však nebylo možno změnit ihned jedním zákonem.  Na konci r. 1959 se manželova nemoc zhoršila natolik, že se odjel léčit do Hongkongu. Přes veškerou péči, které se mu dostávalo, se jeho zdravotní stav nezlepšil a v říjnu r. 1962 zemřel. Za dva roky po jeho smrti se jí podařilo s pomocí přátel získat místo v kursech známé pianistky Marguerite Long v Paříži a tak v r. 1964 odjela do Francie, kde zasvětila svůj život hudbě a později i literární činnosti. Zpočátku byla nucena dávat hodiny klavíru, protože podporu ze strany manželových rodičů nemohla očekávat. Vlastní pílí a díky velkému hudebnímu nadání se jí podařilo vypracovat mezi uznávané interpretky klasického klavírního repertoáru, se kterým vystupovala na koncertních pódiích celého světa. Po celou dobu se starala o své dvě děti a podporovala své rodiče v Číně. Z politických důvodů se nesměli navštěvovat a trvalo mnoho let, než se mohla v Paříži setkat se svým otcem.  Žije v Paříži déle než 40 let.

Dílo.

Hudba.

V deseti letech nastoupila na druhý stupeň čínsko-západní školy Mac Intyre a stala se vynikající žákyní hudební výchovy. Na ročním koncertě školy zahrála ""l'Alouette"" od Michaila Ivanoviče Glinky. O rok později se zúčastnila konkursu na přijetí do kursu hry na klavír Mac Intyre. Zúčastnili se ho uchazeči ze všech škol v Šanghaji před porotou složenou z profesorů konzervatoře. Obdržela druhou cena za přednes Chopinova "Impromptu" a Beethovenovy sonáty č. 14 "Sonate au clair de lune". Její profesorka hry na klavír pak poradila jejímu otci, aby ji dal zapsat na konzervatoř. Její matka se však postavila proti tomuto návrhu. Ale manžel, který ji velmi obdivoval, jí povolil, aby pokračovala ve studiu hudby. Zdokonalovala se pod vedením profesorů hudby a svůj první koncert před publikem převedla v bytě jednoho z nich za účasti ředitele šanghajské konzervatoře. Zahrála jeden z Rachmaninovových koncertů a jeho přednes jí otevřel dveře na konzervatoř. Vstoupila na ni ve věku osmnácti let. Profesor Chen rozpoznal její talent, vzal ji pod svou ochranu a dodával jí jistotu, kterou potřebovala. Připravil s ní koncert od Felixe Mendelssohna-Bartholdyho a to byl začátek jejího úspěchu jako sólistky.  Dva roky po smrti manžela, v r. 1964, se rozhodla svoji přípravu na dráhu klavírní sólistky dokončit v kurzu Marguerite Long v Paříži. Tam také jako umělkyně a virtuóska poznala, že se před ní otevírá celý hudební svět. Po skončení kursu se vrátila do Číny, aby se shledala se svými dětmi, které bydlely zatím u manželových rodičů v Hongkongu a odvezla je sebou do Paříže. V roce 1973 zahrála v Divadle Champs Elysées "koncert pro klavír a orchestr" zvaný "Žlutá řeka" čínského skladatele Shi Shin Hai. Bylo to za účasti velvyslance lidové Číny ve Francii. V roce 1976, když jí bylo čtyřicet let, se rozhodla pro profesionální hudební dráhu. Vedle koncertních aktivit se věnovala i výchově mladých pianistů a pianistek.

Chow Ching Lie (周勤丽, Čou Čchin Li, * 26. srpna 1936 Šanghaj) je čínská spisovatelka a klavíristka. Známou se stala díky životopisnému románu "Le Palanquin des Larmes", ("Palanquin slz", 1975), který podle jejího vyprávění sepsal francouzský spisovatel Georges Walter.

Chow Ching Lie (; born 1936 in Shanghai) is a Chinese-French writer and a classical pianist. The French film "Le Palanquin des Larmes", based on her biography written by Georges Walter (translated into English as "Journey in Tears") describes her early life as the child of a wealthy family, the difficulties she suffered after her arranged marriage at age 13, and her ultimate success as a musician. She has lived in France for 40 years.


Éter ve starověku a středověku.

Prostor za orbitou Měsíce byl podle starověkých řeckých filosofů zaplněn jemnou tekutinou, kterou Aristoteles nazval éterem. Tato tekutina se skládala z částeček schopných reagovat na proměnné mechanické síly. Éter byl nevažitelný, pružný a nezničitelný. Éter mohl ovlivnit pohyb hvězd, které se v něm pohybovaly. Protože síly působící mezi lokalizovanými hmotnými objekty byly chápány jako přímočaré, byl zaveden pojem „akce na dálku“.

Světlo a éter.

Před postulováním teorie relativity bylo známo, že světlo je vlnění. Hledala se proto substance, jíž by se světlo šířilo tak, jako se mechanické vlnění šíří běžnou hmotou.

Pokusy s éterem.

Soustavné experimenty se šířením světla v pohybujícím se prostředí prováděl přibližně od poloviny 19. století Hippolyte Fizeau. Jeho měření světla, šířícího se proudící vodou, bylo možno vysvětlit jako strhávání éteru hmotou. Naproti tomu astronomická měření aberace hvězd svědčila o nehybném éteru. Michelsonův–Morleyův experiment existenci éteru (myšleného dle Huygensova výkladu) nepotvrdil. Z jeho výsledků vyplývalo, že takový éter buď neexistuje, nebo je zcela strháván pohybujícími se tělesy, nebo že si Země sama „vleče“ jakýsi obal éteru, který cestuje s ní, ale nerotuje se Zemí (což předpokládal Michelson). Podle jistých teorií by tento obal okolo Země měl být udržován jejím elektrickým polem.

Různá pojetí éteru.

V průběhu historie se zrodilo mnoho pohledů na podstatu, strukturu a formu éteru. Například éter jako kvazikapalina, jako elektromagnetický éter či houbovitý (pěnovitý) kvantový éter.

Éter podle Nikoly Tesly.

Nikola Tesla byl velkým zastáncem teorie éteru a značným odpůrcem relativistů a teorie relativity. Měl však vlastní model pojetí éteru, než ostatní éterem se zabývající. Éter dle Tesly je velmi hustá tekutina s extrémní pružností, která umožňuje materiálním věcem projít téměř volně skrz. Elektromagnetické vlnění považoval právě za vlnění éteru. Elektrostatické, gravitační a magnetické síly si také vysvětloval jako vzniklé vlivem éteru. Avšak byli vědci (H. Lorentz), kteří teorii relativity utvářeli nezávisle na Einsteinovi a přitom uznávali existenci étheru a teoreticky ho zpracovali.

Novodobá pojetí éteru.

Ačkoliv během 20. století fyzikové od uvažování fyzikálních modelů s éterem upustili, stále ještě existuje minorita zastánců této teorie, kteří vytvářejí různé novodobé hypotézy éteru.

Éter a moderní technologie.

Určitá část lidí se nikdy nespokojila s tím, že by svět měl fungovat podle teorie relativity a stále věří v intuitivnější éter. Nejčastější argumenty ohledně jeho neúspěšného hledání poukazují na to, že veškerá interferenční měření, která éter neprokázala, se uskutečnila v nízkých nadmořských výškách a navíc uvnitř budov. Okolní hmota má éter strhávat, takže se vůči ní nepohybuje. Jediným známým měřením, které z tohoto uspořádání vybočuje, provedl Dayton Miller začátkem 20. století a dospěl k závěru, že detekoval éter a dokonce určil směr jeho pohybu vůči Sluneční soustavě. Jeho závěry byly ale odborníky zpochybněny.  Éteristé se často odvolávají právě na jeho měření. Dále uvádějí, že éter se v okolí Země chová turbulentně, což měření ještě znesnadňuje. Jenže si neuvědomují, že v průběhu posledních desetiletí nastal boom satelitních technologií a situace je nyní zcela jiná.  Kdyby existoval éter, měl by ohromný vliv zejména na satelitní navigační technologie. Satelity GPS, GLONASS a Galileo se pohybují ve výšce kolem 20 Mm. To je cca trojnásobek poloměru Země 6,4 Mm. Čínský systém Beidou používá dokonce geostacionárních satelitů, které jsou přibližně 2x výše. Navigační systémy tedy dokonale splňují požadavky éteristů.  Prvním důsledkem existence éteru by byl vliv oběhu Země kolem Slunce. Oběžná rychlost Země je cca 30 km/s, tedy desetitisícina rychlosti světla. Pokud by éter existoval, vykazovaly by navigační systémy chybu na úrovni až do desetitisíciny vzdálenosti od satelitů. To je v případě GPS asi 2 km. Podle toho, kde se na Zemi vůči aktuálnímu směru oběhu pozorovatel zrovna nachází, bude jeho poloha posunutá buď výškově (navigace by ukazovala, že se nachází až 2 km vysoko, nebo naopak pod zemí) a ve stejné době by o 90° jinde lidé pozorovali, že navigace ukazuje polohu posunutou vodorovně. Tento jev by se teoreticky dal kompenzovat, takže protiargumentem je konspirační teorie, že navigační systémy tuto chybu tajně kompenzují. Jenže za dob, kdy nebyly navigační systémy běžně dostupné, si je někteří lidé (nejčastěji radioamatéři) konstruovali sami a sami si naprogramovali i všechny výpočty. Ze zveřejněných konstrukcí plyne, že žádnou jinou, než relativistickou kompenzaci nepotřebovali.  Kdyby navíc éter vykazoval turbulentní chování okolo Země, vznikaly by v navigacích nepravidelné a tudíž těžko kompenzovatelné chyby.

Externí odkazy.

Éter je fyzikální pojem označující hypotetickou všudypřítomnou substanci, v níž se šíří elektromagnetické záření. Počátkem 20. století se hlavní proud fyzikálních teorií vydal cestou Einsteinovy teorie relativity, jež předpoklad existence éteru nezahrnuje. Éter zůstal uznáván pouze malými skupinami mimo hlavní proud fyziky.

Luminiferous aether or ether ("luminiferous", meaning "light-bearing") was the postulated medium for the propagation of light. It was invoked to explain the ability of the apparently wave-based light to propagate through empty space, something that waves should not be able to do. The assumption of a spatial plenum of luminiferous aether, rather than a spatial vacuum, provided the theoretical medium that was required by wave theories of light.


Historie.

První cesty vznikly již v 4. století př. n. l. Vedly do sousedních měst v Latiu a Etrurii – byly to mezi jiným cesta vedoucí do Ostie – Via Ostiensis, do Laurenta – Via Laurentina a Via Ardeatina, po níž bylo možné dopravit se do Ardey. Byly to stále ještě původní cesty, jež respektovaly původní terén a jejichž povrch tvořila udusaná zemina.  První římskou silnici v podobě, v jaké je známe později, nechal vybudovat v roce 312 př. n. l. římský cenzor Appius Claudius Caecus – je to známá Via Appia, spojující Řím s Kapuou. Silnice byla vytyčena tak, aby se vzdálenost zkrátila na minimum, takže celé kilometry vede v přímé linii nad údolím Arriccia přes viadukt. V dalších stoletích byla tato snaha zkrátit vzdálenost na minimum pro římské silniční stavitelství charakteristická. Nutila stavitele k budování různých mostů (např. granitový most přes řeku Tajo v Alcántaře ve Španělsku nebo most přes Dunaj v délce 1127 m nedaleko Drobety v Rumunsku), viaduktů, náspů, příkopu a tunelů. Via Appia byla precedentem pro pojmenovávání římských silnic, jež nadále dostávaly jméno po úředníkovi, jenž nařídil jejich stavbu (tento obyčej se stal pravidlem zhruba po stu letech od započetí stavby cesty do Kapuy).  Časem se z římských silnic stal mohutný komunikační systém, který spolu s námořními cestami spojoval impérium rozkládající se na tisících kilometrech na třech kontinentech. Do konce 2. století n. l., tj. za dobu pěti století, vybudovali římští inženýři na 48 500 římských mil (71,7 tisíc km) silnic. Zhruba o sto let později inventarizace císaře Diokleciána zjistila na území impéria 372 silnic o celkové délce 53 000 římských mil (více než 78,3 tisíc km).  Systém cest na Apeninském poloostrov vedl ke vzniku přísloví "„Všechny cesty vedou do Říma“ (Mille viae ducunt hominem per saecula Roman".) Oficiálně rčení stvrdil Augustus, který nechal na Forum Romanum umístit zlatý mílový kámen ("milliarium aureum") v podobě sloupu pokrytého zlatým plechem. Tento milník stál v místě, kde se křižovaly Via Aurelia, Ostiensis, Flaminia, Salaria a Appia, spojující Řím se všemi provinciemi impéria.

Stavba.

Konstrukce římské silnice je podobná jako u současných komunikací. Cesta byla tvořena třemi vrstvami: podkladem, nosnou vrstvou a povrchem.  Techniku stavby cest přijali Římané od Etrusků a dále ji zdokonalili. Terén byl nejprve vyčištěn od rostlinného pokryvu a vyrovnán a byl proveden výkop. Podél silnice byly vybudovány příkopy odvádějící vodu a cesta samotná byla vyprofilovaná tak, aby voda z jejího povrchu odtékala. V případě stavby podmáčeným terénem byly dospod kladeny rošty z dřevěných kůlů, zafixované do země zatlučenými pilotami. Stavba silnic byla spojena s řadou inženýrských výzev, jako např. stavby mostů nebo překonání horských pásem.  Konstrukce silnice sestávala z několika vrstev. Do vykopaného lože byla uložena vrstva kamení spojeného maltou. Na takto připravený podklad byla uložena druhá vrstva menších kamení, rovněž spojeného maltou, a na ni štěrk s maltou. Na samém povrchu byla cesta vyrovnána vrstvou štěrku promíchaného s pískem. Místo malty byly rovněž využíváno sopečného popela (pucolánu). V pozdějším období byl povrch silnic dlážděn plochými kameny.  K budování silnic se obyčejně využíval materiál dostupný v nejbližším okolí stavby.  Podél silnic byly usazovány milníky (římská míle měřila 1478,5 m), které informovaly pocestné o vzdálenosti do konkrétních míst, v podstatě to byly dnešní informační tabule. Na křižovatkách stály malé svatyně zasvěcené lárům a vznikala při nich často obchodní centra, podél silnic pak byly budovány poštovní stanice a zájezdní hostince.

Typy římských cest.

Římské cesty byly různorodé, od jednoduché cesty až po výše uvedené zpevněné silnice používající pevného podkladu ze zpevněného štěrku, který zabezpečoval odvedení dešťové vody, takže se zabránilo vzniku bláta a silnice zůstala suchá a sjízdná. Podle Domitia Ulpiana existovaly tři druhy cest:  V závislosti na jejich významu měly římské cesty i různou šířku:

Římské silnice byly cesty budované v období starověkého Říma a byly určeny pro rychlou dopravu dobytka, vozů, přesuny vojsk, obchod a přenos zpráv. Byly základem pro rozvoj římské říše.

Roman roads ( ; singular: ; meaning "Roman way") were physical infrastructure vital to the maintenance and development of the Roman state, and were built from about 300 BC through the expansion and consolidation of the Roman Republic and the Roman Empire. They provided efficient means for the overland movement of armies, officials, civilians, inland carriage of official communications, and trade goods. Roman roads were of several kinds, ranging from small local roads to broad, long-distance highways built to connect cities, major towns and military bases. These major roads were often stone-paved and metaled, cambered for drainage, and were flanked by footpaths, bridleways and drainage ditches. They were laid along accurately surveyed courses, and some were cut through hills, or conducted over rivers and ravines on bridgework. Sections could be supported over marshy ground on rafted or piled foundations.


Životopis.

Mládí a počátky podnikání.

Byl synem obuvníka Christopha Dasslera a jeho ženy Pauliny. Po vyučení pekařem a po návratu z 1. světové války si splnil svůj dávný sen a v prádelně své matky vytvořil z plátna ve 20 letech svoji první sportovní obuv. V roce 1920 převzal podnik svého otce, který se do té doby specializoval na výrobu filcových pantoflů. Od té doby vyráběl sportovní obuv, což jeho otec podporoval. Soustředil se zejména na výrobu lehkoatletické obuvi.  Ve 20. letech začal experimentovat se špičkami. V roce 1924 se do podniku zapojil i jeho bratr Rudolf Dassler a podnik byl přejmenován na „Gebrüder Dassler“ (tj. Bratři Dasslerové). V roce 1925 uvedli na trh první obuv na fotbal a běžecké boty s tretrami.  Atleti nosili speciální obuv z jejich dílny poprvé na Olympijských hrách v Amsterdamu v roce 1928. Ve 30. letech vyráběli téměř 30 odlišných druhů obuvi pro 11 sportů a zaměstnával 100 zaměstnanců. Na Olympijských hrách v Berlíně roce 1936 nosilo modely od Adolfa Dasslera už mnohem více atletů, mimo jiné i Jesse Owens.

2. světová válka a konflikt mezi bratry.

Adolf Dassler se stal příznivcem nacismu, proto se stejně jako jeho bratr Rudolf od května 1933 stal členem NSDAP. Na začátku 2. světové války nastoupil do Wehrmachtu, ale už po roce se směl vrátit ke své firmě. Po skončení války byl vyslýchán americkými jednotkami údajně z důvodu zásobování amerických sportovců sportovním vybavením na Olympijských hrách v roce 1936. Jeho bratr Rudolf byl po jednoletém věznění americkou armádou rovněž nakonec propuštěn. Od tohoto okamžiku začala nevraživost mezi bratry. Rudolf se ve vězení dozvěděl, že byl udán někým ze svého blízkého okolí. Měl podezření, že udavačem byl jeho bratr Adolf, aby mohl získat firmu. K tomu se přidalo i napětí a spory kolem majetkového vypořádání, k čemuž přispěly i jejich manželky. Podle výpovědi Adolfa to naopak byl Rudolf, kdo Adolfa udal vojenským úřadům. Nebylo možné rozhodnout, kdo lže a kdo mluví pravdu, proto byli oba nakonec propuštěni.

Vznik a budování Adidas.

Po vzájemném oslabení důvěry se bratři rozhodli firmu rozdělit. A tak se stalo, že vznikly společnosti dvou z největších výrobců sportovního vybavení na světě a sídlí jen kousek od sebe. Zatímco Adolf si svoji společnost pojmenoval Adidas, Rudolf svůj podnik pojmenoval "Puma".  Po 2. světové válce tedy Adolf začal budovat novou společnost. V roce 1947 se s 47 zaměstnanci pustil znovu do výroby - vyráběl první poválečnou sportovní obuv ze stanoviny a gumy z amerických vojenských zásob. V roce 1948 uvedl Adidas jako název společnosti – jakož kombinaci zkratek jeho jména a příjmení. Rok poté si nechal zaregistrovat jako obchodní značku "tři proužky", které jsou pro Adidas charakteristické dodnes.  Postupně Adolf Dassler vyvinul obuv pro skoro každý sport. Spolu se synem Horstem vytvořil mezinárodní společnost, která byla a stále je přítomna na všech světových sportovních událostech.  Dassler zemřel ve věku nedožitých 78 let v roce 1978. Po jeho smrti společnost převzali manželka Käthe a syn Horst. Pod jeho vedením se Adidas stal světovým lídrem v sektoru inovací ve sportovním marketingu.

Adolf Dassler, přezdívaný Adi Dassler (3. listopadu 1900, Herzogenaurach – 6. září 1978, Herzogenaurach), byl německý podnikatel, zakladatel společnosti Adidas. Je považován za jednoho z nejlepších světových designérů sportovní obuvi.

Adolf "Adi" Dassler (3 November 1900 – 6 December 1978) was a German cobbler, inventor and entrepreneur who founded the German sportswear company Adidas. He was also the younger brother of Rudolf Dassler, founder of Puma. Dassler was an innovator in athletic shoe design and one of the early promoters who obtained endorsements from athletes to drive sale of his products. As a result of his concepts, Adi Dassler built the largest manufacturer of sportswear and equipment. At the time of his death Adidas had 17 factories and annual sales of one billion marks.


Stavba.

Plavidlo postavila loděnice Germaniawerft v Kielu. Kýl křižníku byl založen v září roku 1911 a v roce následujícím byl jeho trup spuštěn na vodu. Do služby "Karlsruhe" vstoupil 15. ledna 1914.

Konstrukce.

Posádka zahrnovala 373 mužů. Výzbroj plavidla tvořilo dvanáct kanónů, pro německé lehké křižníky té doby obvyklé, ráže 105 mm. Nesl také dva 500mm torpédomety. Bok křižníku kryl až 100mm silný pancéřový pás, stejnou sílu měl i pancíř chránící velitelskou věž a pancéřová paluba měla sílu 50 mm. Křižník poháněla dvě turbínová soustrojí. Mohl dosáhnout rychlosti až 27,6 uzlu.

Osud.

Na začátku první světové války byl "Karlsruhe" dislokován v Západní Indii. Dne 6. srpna 1914 se západně od Baham setkal s německou pasažérskou lodí "Kronprinz Wilhelm" a začali ji vyzbrojoval, aby mohla sloužit jako pomocný křižník. Při této akci byli Němci zaskočeni britským pancéřovým křižníkem HMS "Suffolk", ale díky své rychlosti jim "Karlsruhe" unikl. Dostal se přitom do přestřelky s britským lehkým křižníkem HMS "Bristol", kterému ale rovněž unikl díky své větší rychlosti.  "Karlsruhe" se 9. srpna přesunul do San Juanu, ovšem již 11. srpna ho opustil a vydal se na Curaçao, aby tam doplnil uhlí. Potopil přitom britský parník "Bowes Castle". Potkal se s německou zásobovací lodí "Patagonia", od které získal 2000 tun uhlí. Poté se "Karlsruhe" zmocnil britské obchodní lodě "Strathroy" s nákladem 6000 tun uhlí. Dne 3. září potopil obchodní lodě "Maple Branch" a "Highland Hope". Dne 17. září "Karlsruhe" zajal velký britský parník "Indrani" vezoucí 6000 tun uhlí a potom též nizozemskou obchodní loď "Maria", britskou "Cornish city" a dále též "Rio Igassu". Dne 5. října Němci zajali "Farn" se 700 tun uhlí a zařadili ho jako pomocnou jednotku. V říjnu "Karlsruhe" potopil následující lodě: "Nicetode Larrinaga", "Lynrowan", "Cervantes", "Pruth", "Condor", "Glanton" a "Hurstdale". Problém nastal, když Němci zajali pasažérskou loď "Van Dyck", na níž bylo 210 cestujících, většinou občanů USA. Němci nalodili posádku na loď "Asuncion".  Dne 4. listopadu 1914 došlo na "Karlsruhe", operujícímu v oblasti Malých Antil, k obrovskému výbuchu, který zcela zničil jeho příď a křižník se potopil. Zahynulo 263 mužů včetně korvetního kapitána Köhlera. Křižník během své krátké bojové činnosti potopil 72213 BRT a stal se tak nejúspěšnějším lehkým křižníkem první světové války. Britové se o zkáze křižníku "Karlsruhe" dozvěděli až 19. března 1915.

SMS Karlsruhe byl lehký křižník Kaiserliche Marine stejnojmenné třídy, kterou mimo něj tvořila ještě sesterská jednotka "Rostock". "Karlsruhe" se za první světové války aktivně zapojil do křižníkové války na oceánech.

SMS "Karlsruhe" was a light cruiser of the built by the German "Kaiserliche Marine" (Imperial Navy). She had one sister ship, ; the ships were very similar to the previous s. The ship was laid down in 1911, launched in November 1912, and completed by January 1914. Armed with twelve 10.5 cm SK L/45 guns, "Karlsruhe" had a top speed of, which allowed her to escape from British cruisers during her career.


Historie.

Původ.

Siri je odrazem od mezinárodního uměleckého zpravodajského centra SRI a je projektu CALO financovaného z DARPA. Zakladatelé byli Dag Kittlaus, Harry Saddler, Adam Cheyer a Tom Gruber ze SRI.

Vývoj.

Technologii rozpoznávání řeči Siri poskytuje společnost pro řečovou technologii Nuance Communications.To nebylo oficiálně uznáváno společností Apple ani Nuance již léta, dokud CEO společnosti Nuance Paul Ricci nepotvrdil informace na konferenci o technologii v roce 2011. Systém rozpoznávání řeči využívá sofistikované techniky učení, včetně konvolučních neuronových sítí a dlouhé krátkodobé paměti.  První myšlenka společnosti Apple o digitálním osobním asistentům byla původně koncepčním videem v roce 1987 nazvaným "Navigátor znalostí".

Hudební herci.

Původní americký hlas Siri poskytnula Susan Bennett v červenci 2005, britský mužský hlas poskytl Jon Briggs, bývalý technologický novinář a australský hlas poskytla Karen Jacobsen, hlasatelka známá v Austrálii za její práci jako "dívka GPS".

Integrace iOS.

Siri byl původně vydán jako samostatná aplikace pro operační systém iOS v únoru 2010 a v té době vývojáři také hodlali uvolnit Siri pro zařízení Android a BlackBerry. O dva měsíce později Apple získal Siri. Dne 4. října 2011 představila společnost Apple iPhone 4S s implementací beta verze Siri. Po oznámení společnost Apple odstranila stávající samostatnou aplikaci Siri z App Storu. V průběhu let společnost Apple rozšířila řadu oficiálně podporovaných produktů, včetně novějších modelů iPhone, stejně jako podporu iPadu v červnu 2012, podpora iPod Touch v září 2012, Apple TV podpora a samostatný Siri Remote v září 2015, podpora Macu v září 2016 a podpora HomePodu v červnu 2017.

Lokalizace.

V roce 2017 Siri mluvila 21 jazyky s lokalizací pro 36 zemí. V porovnání s konkurencí: osobní asistent Cortana z dílny Microsoftu umí 8 jazyků, Google Assistant 4 jazyky a Alexa společnosti Amazon hovoří dvěma jazyky.

Funkce a možnosti.

Siri nabízí širokou škálu hlasových příkazů (příkazy v češtině nejsou podporovány) například: Siri také nabízí řadu předprogramovaných odpovědí na zábavné otázky. Takové otázky obsahují: „Jaký je smysl života?“, Na který Siri může odpovědět: „Všechny důkazy doposud naznačují, že je to čokoláda“; „Proč jsem tady?“, na které může odpovědět „Nevím“.  Zpočátku byl hlas omezen pouze na ženu, Apple oznámil v červnu 2013, že Siri bude obsahovat rodovou možnost, přidáním hlasu mužského hlasu.  V září 2014 Apple přidal možnost, aby uživatelé mohli mluvit „Hey Siri“, aby umožnili asistenci bez požadavku na fyzickou manipulaci se zařízením.  V září 2015 byla funkce „Hey Siri“ aktualizována tak, aby zahrnovala individuální rozpoznávání hlasu, předpokládanou snahu zabránit aktivaci jiných uživatelů než vlastníka.  S oznámením iOS 10 v červnu 2016 společnost Apple otevřela omezený přístup vývojářům třetích stran k Siri prostřednictvím specializovaného aplikačního programovacího rozhraní (API). Rozhraní API omezuje používání aplikace Siri na komunikaci s aplikacemi třetích stran pro zasílání zpráv, platebními aplikacemi, aplikacemi pro sdílení jízd a aplikacemi pro internetové volání.  V červnu 2017 pro společnost iOS 11 společnost Apple oznámila, že společnost Siri bude podporovat jasnější lidské hlasy, a bude schopna zvládnout odpovědět na složitější otázky, dále bude podporovat jazykový překlad a otevře se více akcí třetích stran, včetně správy úkolů. Navíc uživatelé budou schopni psát na Siri a nová technika učení na zařízení zlepší návrhy Siri.

Zranitelnost.

Siri lze zneužít pomocí ultrazvuku bez vědomí uživatele.

Siri v kultuře.

Siri se proslavila v seriálu "Teorie velkého třesku", kdy si Raj koupil iPhone 4S a zkoušel si se Siri povídat. V tomto seriálu se také Siri ukázala jako osoba.

Konkurence.

Siri byla představena v říjnu 2011, a v květnu 2012 představil Samsung svůj Samsung Galaxy S3, který má funkci "S Voice". Avšak S voice není úplně jako Siri, např. nedokáže reagovat úplně dobře na nějaké otázky. V dubnu roku 2014 na konferenci BUILD 2014 v San Franciscu představil Microsoft svého hlasového asistenta – Cortanu. Google má svého virtuálního asistenta Google Assistant, Amazon asistenta Alexu a Facebook asistenta jménem M.

Siri je virtuální asistent. Je součástí operačních systémů iOS, watchOS, macOS, iPadOS společnosti Apple Inc. Asistent používá hlasové dotazy a uživatelské rozhraní pro zodpovězení na otázky. Tento software se přizpůsobuje uživatelským jazykům, vyhledáváním a preferencím.

Siri (pronounced ) is a virtual assistant that is part of Apple Inc.'s iOS, iPadOS, watchOS, macOS, and tvOS operating systems. The assistant uses voice queries and a natural-language user interface to answer questions, make recommendations, and perform actions by delegating requests to a set of Internet services. The software adapts to users' individual language usages, searches, and preferences, with continuing use. Returned results are individualized.


Legislativní podmínky.

Po dlouhých diskusích zavedl přímou volbu ústavní zákon č. 71/2012 Sb., schválený na přelomu let 2011–2012. Dodatečně byl v srpnu 2012 přijat prováděcí zákon č. 275/2012 Sb., o volbě prezidenta republiky, který stanoví podrobnosti navrhování kandidátů, vyhlašování a provádění volby, vyhlašování jejího výsledku a možnost soudního přezkumu. Oba předpisy nabyly účinnosti 1. října 2012. Kandidáti musejí splňovat podmínky pro výkon funkce, které jsou obdobné jako do Senátu PČR, tedy občanství ČR a věk nejméně 40 let, musí mít plnou způsobilost k právním úkonům a nesmí jít o stávajícího (posledního) prezidenta, pokud je ve funkci již druhé volební období po sobě.  Navrhnout kandidáta může každý občan České republiky starší 18 let, podpoří-li jeho návrh petice podepsaná nejméně 50 tisíci takovými občany. Navrhovat kandidáta je také oprávněno nejméně 20 poslanců nebo nejméně 10 senátorů. Kandidátní listinu je nutné podat ministerstvu vnitra nejpozději 66 dnů přede dnem volby. Navrhující poslanci, navrhující senátoři nebo navrhující občan mohou podat pouze jednu kandidátní listinu a kandidát může být uveden pouze na jedné kandidátní listině. Navrhující poslanci nebo senátoři musí určit svého zmocněnce, navrhující občan ho může určit. Kandidát na prezidenta nesmí být zmocněncem svých navrhovatelů/-e ani navrhovatelů/-e jiného kandidáta, kandidát však může jako občan sám navrhovat kandidaturu svoji nebo jiného kandidáta. Občan však může peticí podpořit i více kandidátů. Ke kandidátní listině musí být přiloženo prohlášení kandidáta, že souhlasí se svou kandidaturou a že mu není známa překážka volitelnosti nebo že tato překážka pomine ke dni volby prezidenta, že nedal souhlas k tomu, aby byl uveden na jiné kandidátní listině, a že údaje o jeho osobě, volebním výboru a členech volebního výboru jsou pravdivé. Ministerstvo kandidátní listinu přezkoumá a zaregistruje ji, splňuje-li všechny zákonné náležitosti. Kandidát se může vzdát své kandidatury do 24 hodin před zahájením volby, a to osobně nebo prohlášením s vlastním podpisem. Pokud kandidát pozbude volitelnosti, tuto informaci ministerstvu doručuje zmocněnec navrhovatelů či navrhovatele nebo navrhující občan.  Povinností registrovaného kandidáta je ke dni podání kandidátní listiny sestavit 3–5 členný volební výbor. Ten odpovídá za financování volební kampaně, rozhoduje jednomyslně a zastupuje jej písemně pověřený člen. Členem volebního výboru nesmí být kandidát na prezidenta republiky. Nejpozději v den podání kandidátní listiny také musí kandidát zřídit účet u banky v České republice a údaje o původu prostředků zveřejňovat (§ 24 zákona); většinou se to řeší tzv. transparentním účtem. Přes něj musí jít veškeré financovaní kampaně a pokud je účet zřízen již za probíhající kampaně, musejí být všechny transakce zpětně doplněny. Limit vynaložených prostředků je 40 milionů Kč a dalších 10 milionů pro účastníky druhého kola (§ 37 zákona).  Vedení voličských seznamů, vyhlašování voleb starosty a zastupitelskými úřady a stanovení volebních okrsků a volebních místností se provádí obdobně jako u parlamentních voleb.  Volba se koná 60 až 30 dnů před koncem funkčního období úřadujícího prezidenta tajným hlasováním občanů starších 18 let. Volí se jako v ostatních volbách v pátek od 14 do 22 hodin a v sobotu od 8 do 14 hodin. Když žádný kandidát nezíská nadpoloviční většinu platných hlasů, koná se za čtrnáct dní druhé kolo, kam postupují dva nejúspěšnější kandidáti.

Předvolební období.

Vyhlášení voleb.

Předseda Senátu Milan Štěch (ČSSD) hned v první den účinnosti zákonů o přímé volbě, 1. října 2012, vyhlásil první kolo volby na nejdřívější možný termín 11. a 12. ledna 2013 s odůvodněním, že pozdější 2. kolo by mohly komplikovat jarní prázdniny.

Zahájení kampaní a sběr podpisů.

Strana Práv Občanů ZEMANOVCI 21. března 2012 zahájila petiční kampaň pro sběr podpisů pro Miloše Zemana. Volební kampaň a sběr podpisů mítinky v Ústeckém kraji zahájil 30. března Tomáš Vandas (DSSS). Rovněž Hnutí Pro život ČR a další organizace zahájily sběr podpisů na podporu Jiřího Karase. Petiční archy a žádost o podporu publikovali na webových stránkách Jana Bobošíková a Petr Cibulka. 3. srpna zahájil kandidaturu v Lánech Jiří Dienstbier (ČSSD). 19. července zahájil kandidaturu během ve Stromovce Vladimír Dlouhý. 20. června uvedl Miloš Zeman, že získal potřebných 50 tisíc podpisů. Již v květnu mu přitom vyjádřilo podporu potřebných 10 senátorů. Stejného dne Tomáš Vandas oznámil, že shromáždil něco přes čtyři tisíce podpisů. 19. července zahájila sběr podpisů Zuzana Roithová (KDU-ČSL). 27. srpna nasbíral 50 tisíc podpisů také Jan Fischer. Téhož dne odstartoval kampaň Karel Schwarzenberg, předseda TOP 09.

Nominace a registrace kandidátů.

Ministerstvo vnitra České republiky dostalo celkem 20 kandidátních listin, z nichž k 9 nebyla přiložena petice s nejméně 50 tisíci podpisů ani návrh senátorů či poslanců a mnohé nevyhověly dalším formálním podmínkám. Jeden z kandidátů se vzdal kandidatury, 8 kandidátům ministerstvo registraci zamítlo bez ověřování podpisů pro jejich nedostatečný počet a další tři kandidáty ministerstvo odmítlo zaregistrovat po kontrole podpisů, při které počet uznaných klesl pod 50 000. Devět z jedenácti zamítnutých uchazečů se obrátilo se stížností na Nejvyšší správní soud České republiky. Ten rozhodl, že MV použilo k odpočtu nesprávný vzorec a musí dodatečně zaregistrovat Janu Bobošíkovou, ostatní návrhy na změny rozhodnutí zamítl. Pět ze zamítnutých kandidátů a dvě další osoby se obrátily se stížnostmi týkajícími se ústavnosti zákonné úpravy a registračního procesu; výraznější pozornost věnoval ústavní soud a média jen stížnosti Tomia Okamury, kvůli níž se vážně spekulovalo o možnosti odložení voleb. Ústavní soud však žádnému návrhu stěžovatelů nevyhověl a pouze obiter dicti poznamenal, že zákon o volbě prezidenta republiky obsahuje mezeru, která by mohla být hodnocena jako protiústavní.  14. prosince 2012 vylosovala Státní volební komise, zastoupená Václavem Henychem a Ivou Ritschelovou, čísla pro devět zaregistrovaných kandidátů:

Debaty kandidátů.

Veřejné debaty většího počtu kandidátů pořádala řada organizací, včetně významných médií.  Již 7. srpna 2012 uspořádalo sdružení Prague Pride debatu v Knihovně Václava Havla o LGBT tématech, menšinách, občanské společnost ad. za účasti Jiřího Dienstbiera, Jana Fischera, a Miloše Zemana. Pražský institut pro globální politiku (Glopolis) hostil 19. září v Kaiserštejnském paláci Jiřího Dienstbiera, Karla Schwarzenberga, Přemysla Sobotku a Miloše Zemana, zejména k tématům zahraniční politiky. Akce D.O.S.T. pozvala 18. října Janu Bobošíkovou, Ladislava Jakla, Jiřího Karase a Přemysla Sobotku k debatě o státní suverenitě a tradičních hodnotách. Nová scéna Národního divadla v Praze a Aktuálně.cz uspořádaly Interpelace s prezidentskými kandidáty a Tomášem Sedláčkem 1. a 22. listopadu. Asociace pro mezinárodní otázky a český Google pozvaly pětici kandidátů 6. listopadu k debatě o české zahraniční politice.  Občanské sdružení Evropské hodnoty spolu s iDNES.cz pořádalo dvě debaty o evropských otázkách ve dnech 8. listopadu a 12. prosince. Akademický spolek Čs. unie studentů politických věd v Plzni diskutoval s pěti uchazeči o hospodářství, mezinárodním obchodu a diplomacii 21. listopadu. Mladí konzervativci 21. listopadu v aule VŠE v Praze vedli debatu s Vladimírem Franzem a Přemyslem Sobotkou. Dne 28. listopadu proběhla na Právnické fakultě Univerzity Karlovy debata o ústavních limitech prezidentských pravomocí Spolku českých právníků Všehrd a týž den v Karolinu debata o zahraniční politice Pražského institutu bezpečnostních studií.  Hospodářské noviny a iHNed.cz uspořádaly debatu s přímým přenosem online 3. prosince v divadle La Fabrika za účasti všech tehdy předpokládaných kandidátů kromě Franze a Okamury, kteří pozvání nepřijali. Koncepčně šlo o prezentaci programu v sedmi minutách. Centrum pro sociální a ekonomické strategie znovu pozvalo kandidáty do Karolina, a to 5. prosince k diskusi o bezpečnosti a obraně státu. Na 13. prosince pozvalo Spojenectví práce a solidarity (SPaS) spíše levicové kandidáty Dienstbiera, Fischerovou a Zemana do Domu odborových svazů. Dne 8. ledna odvysílal online server iDNES.cz debatu všech devíti kandidátů z Ballingova sálu NTK, pořádanou spolu s MF DNES.  Česká televize připravovala pořady „Interview – prezidentská volba“, „Hyde park – prezidentský speciál“, „Prezidentské debaty“ z Ostravy, Brna a Prahy vždy po třech kandidátech a finální kolektivní „Prezidentskou superdebatu“ všech kandidátů vysílanou z Kongresového centra 10. ledna 2013. TV Nova vysílala pravidelný speciální pořad „Cesta na Hrad“. Dne 4. ledna 2013 nabídla Prima family v živém přenosu z RockOpery předvolební prezidentský duel dvou, v předvolebních průzkumech preferovaných, kandidátů Jana Fischera a Miloše Zemana.  Projekt Demagog.cz, komentující pravdivost faktických tvrzení politiků v televizních debatách, 7. ledna ohodnotil vystoupení kandidátů v předvolebních pořadech Hyde Park České televize. Nejlépe ze srovnání vyšel Jiří Dienstbier s 20 pravdivými tvrzeními a žádným nepravdivým, zavádějícím ani neověřitelným. Za ním byli Jan Fischer (11 pravdivých tvrzení, dvě neověřitelná) a Karel Schwarzeberg (14 pravdivých tvrzení, 1 zavádějící). Nejhorší byl Miloš Zeman, u nějž bylo 8 odpovědí vyhodnoceno jako pravdivé, 5 jako nepravdivé, 2 zavádějící a 3 neověřitelné. U nikoho z dalších kandidátů se neobjevilo více než jedno nepravdivé tvrzení. Projekt dále obdobně hodnotil i některé televizní a rozhlasové debaty a duely.

Veřejné výzvy.

V průzkumech volebních preferencí dlouhodobě dominovali Jan Fischer a Miloš Zeman.  V průběhu předvolebního období se zejména na internetu objevila řada výzev směřovaných na kandidáty, kteří se v průzkumech preferencí objevovali na nižších příčkách, aby někteří z nich odstoupili a omezili tak tříštění voličské přízně. 20. prosince 2012 například zveřejnil Martin C. Putna „Vánoční výzvu prezidentským kandidátům, jichž si lze vážit“, adresovanou šesti z osmi v té době registrovaných kandidátů, aby se mezi sebou dohodli a alespoň někteří odstoupili ve prospěch jednoho silného kandidáta, a zabránili tak „oné zoufalé nevolbě mezi Zemanem a Fischerem“. Žádný z kandidátů však podobné výzvy nevyslyšel. Táňa Fisherová a Vladimír Franz v tzv. prezidentské superdebatě České televize vyjádřili pohoršení nad šířícími se výzvami k odstoupení, když byli dotázáni na fauly v předvolební kampani. Franzův mluvčí Jakub Hussar i Zuzana Roithová a Táňa Fischerová si v lednu 2013 postěžovali na nátlak Schwarzenbergových příznivců.  Mezi významnější události volební kampaně patřila též Výzva tříkrálová podporující volbu Karla Schwarzenberga. Byla zveřejněna 2. ledna 2013 se 131 podpisy převážně známých osobností, 6. ledna se pak počet zveřejněných podpisů zvýšil na 172. Mezi prvními podepsanými byli sociologové Ivan Gabal a Fedor Gál, politici Michael Kocáb a Jan Ruml, Ivan a Dáša Havlovi či novinář Jan Urban. 16. ledna 2013, před druhým kolem volby, pak obdobný okruh osob vydal tzv. Druhou výzvu tříkrálovou s obdobným obsahem a cílem.

Průzkumy volebních preferencí.

Centrum pro výzkum veřejného mínění AV ČR.

Průzkum Centra pro výzkum veřejného mínění Akademie věd ČR (CVVM) proběhl 12.–19. 11. 2012 při kvótním výběru na 1053 respondentech starších 15 let (kvóty: kraj – oblasti NUTS 3, velikost místa bydliště, pohlaví, věk, vzdělání). Sběr dat probíhal formou rozhovoru se standardizovaným dotazníkem.  Na otázku, zda půjdou v prvním kole volit, odpovědělo z oslovených 1053 respondentů kladně 72 % dotázaných s volebním právem („rozhodně ano“ 40 % a „spíše ano“ 32 %). Údaje v tabulce odpovídají odpovědi na otázku „Kterého kandidáta budete volit?“ daných 72 % (N=724), kteří počítali s účastí u voleb. Ti, kteří vyjádřili podporu některému z kandidátů (N=658) byli dále tázáni na pevnost svého rozhodnutí. Z dotázaných 42 % uvedlo, že svou volbu už určitě nezmění. Dalších 55 % z dotázaných uvedlo, že se může stát, že svou volbu ještě změní. Zbylá 3 % dotázaných uvedla, že pravděpodobně svou volbu ještě změní.  Identickou metodu použilo CVVM i při průzkumu, který proběhl 3.–10. 12. 2012 na 1047 respondentech. Preference se v tomto případě odvozovaly od 72 % respondentů, kteří zamýšleli účast u voleb (N=723). Z respondentů, kteří se vyjádřili ve prospěch určitého kandidáta (N=625) pak 41 % uvedlo, že svou volbu již nezmění, podle 55 % se může stát, že svou volbu ještě změní, 3 % pravděpodobně svou volbu ještě změní a 1 % neví.

PPM Factum.

Dlouhodobý a kontinuální průzkum agentury Factum Invenio (od srpna 2012 pod názvem PPM Factum). Průzkumy byly prováděny s různými reprezentativními vzorky občanů ČR nad 18 let, získanými kvótním výběrem. Počet respondentů se pohyboval od 928 do 971. Poslední průzkum byl proveden mezi 1. a 6. lednem 2013.

Median.

Dlouhodobý a kontinuální průzkum agentury Median. Průzkumy byly prováděny s různými reprezentativními vzorky občanů ČR nad 18 let, získanými stratifikovaným náhodným adresním výběrem. Počet respondentů se pohyboval od 901 do 1 062. Poslední průzkum byl proveden mezi 17. listopadem a 16. prosincem 2012.

Sanep.

Občasný průzkum agentury Sanep. Průzkumy byly prováděny na internetu s různými vzorky dobrovolníků ve věku od 18 do 69 let, převáženými kvótním výběrem. Počet respondentů se pohyboval od 7 000 do 21 000. Poslední průzkum byl proveden mezi 2. a 6. lednem 2013, průzkum obsahoval i kategorii nerozhodnutých voličů, kterých k prvnímu týdnu ledna 2013 bylo 11 %.

Analýzy a agregovaný model.

Sociolog Daniel Prokop, analytik společnosti Median, zveřejnil 7. ledna 2013 v deníku Insider agregovaný model vycházející z váženého průměru výsledků výzkumů společností Factum, MEDIAN, CVVM a Sanep. Zmiňuje, že se ve veřejné diskusi objevuje teze, že Miloš Zeman a Jan Fischer jsou v médiích a průzkumech v rámci manipulace voleb upřednostňováni a nadhodnocováni. V agregovaném modelu využívajícím data z posledních kol výzkumů čtyř agentur vychází jako první Miloš Zeman (26,0 %), následují Jan Fischer (22,5 %), Jiří Dienstbier (12,5 %), Karel Schwarzenberg (11,5 %), Vladimír Franz (8,0 %), Přemysl Sobotka (6,0 %), Zuzana Roithová (5,0 %), Jana Bobošíková (4,0 %), Táňa Fischerová (3,5 %). Z porovnání s listopadovými daty Zeman má setrvalé preference, Fischer silně ztrácí a následujících 5 kandidátů své pozice posiluje. Podle zkušenosti, jaká s posunem volební podpory v posledních volebních dnech a týdnech je například z českých sněmovních voleb, není první kolo volby rozhodnutý boj. Podle Daniela Prokopa se výsledky voleb od výsledků průzkumů mohou lišit ještě výrazněji než u jiných typů voleb, protože pevnost rozhodnutí voličů je menší a rozhodnutí vychází spíše z proměnlivých sympatií více než z trvalých socio-ekonomických podmínek voličů, kampaň a debaty se koncentrují do posledních dnů a nevypočítatelné je rozhodnutí sympatizantů dosud méně podporovaných kandidátů.

Mediální ankety.

V anketě webu Blesk.cz, jíž se účastnilo téměř 70 000 hlasujících, se 11. srpna 2012 umístil na prvním místě Jan Fischer (27 %), na druhém Miloš Zeman (21 %) a na třetím s 13 % Vladimír Franz.  V anketě na webu Aktuálně.cz z 18. října 2012 se uvažovaní kandidáti umístili v pořadí Zuzana Roithová (31,54 %), Jiří Karas (30,13 %), Tomio Okamura (11,78 %), Vladimír Franz (6,78 %), Táňa Fischerová (5,48 %), Miloš Zeman (3,08 %), Jiří Dienstbier (2,43 %), Jan Fischer (2,21 %), Karel Schwarzenberg (1,87 %), Vladimír Dlouhý (1,24 %), Karel Randák (1,03 %), Klára Samková (0,93 %), Jana Bobošíková (0,68 %), Přemysl Sobotka (0,44 %), Ladislav Jakl (0,25 %), Pavel Kořán (0,12 %).  V anketě na webu Aktuálně.cz z 6. listopadu 2012 se kandidáti umístili v pořadí Vladimír Franz (10 108 hlasů), Tomio Okamura (7 001 hlasů), Jan Fischer (4 880), Karel Schwarzenberg (4 614), Miloš Zeman (4 526), Táňa Fischerová (2 767), Zuzana Roithová (1 378), Jiří Dienstbier (1 328), Jana Bobošíková (1 042), Přemysl Sobotka (647) a jako poslední Vladimír Dlouhý (531 hlasů).  V dvoukolové anketě internetové verze týdeníku Reflex ve dnech 6. a 7. listopadu 2012 získal z celkových 7 416 hlasů v prvním kole Vladimír Franz 35 %, Karel Schwarzenberg 30 %, Tomio Okamura získal 9 %, Miloš Zeman získal 7 %, Jan Fischer 6 %, Táňa Fischerová a Zuzana Roithová překročily hranici 200 hlasů, nejméně (1 % hlasů) získala Jana Bobošíková. Ve druhém kole získal Vladimír Franz 7720 hlasů, tedy 68 % z více než 11 tisíc.  Ve dvoukolové anketě portálu iDNES.cz se 14. listopadu 2012 ve vyhodnocení prvního kola umístil na prvním místě Vladimír Franz s 16 725 (26,1 %) z 64 031 hlasů, následoval ho Karel Schwarzenberg s 16,3 % a společně postoupili do druhého kola ankety. Na dalších místech byli Miloš Zeman (11,70 %), Tomio Okamura (11,67 %), Jan Fischer (11,16 %), Táňa Fischerová (6,69 %), Přemysl Sobotka (4,19 %), Zuzana Roithová (4,07 %), Jiří Dienstbier (3,75 %), Vladimír Dlouhý (3,2 %) a poslední Jana Bobošíková (1,13 %). Ve druhém kole ankety 18. listopadu 2012 zvítězil Vladimír Franz s 55,7 % (18 895) hlasů.  Server Tn.cz uveřejnil 2. prosince 2012 mezivýsledek průběžné ankety. Podle něj více než 40 % čtenářů hlasovalo pro Tomia Okamuru. 7. ledna byl stav hlasů v průběžné anketě, která zahrnovala i vyřazené kandidáty Dlouhého a Okamuru: Miloš Zeman (37 %), Tomio Okamura (28 %), Vladimír Franz (13 %), Jan Fischer (9 %), Jiří Dienstbier a Karel Schwarzenberg (po 4 %), Táňa Fischerová (2 %), Jana Bobošíková, Zuzana Roithová a Přemysl Sobotka (po 1 %) a poslední Vladimír Dlouhý (0 %).  V anketě na zpravodajském serveru Novinky.cz, která byla ukončena 7. ledna 2013 o půlnoci, byly výsledky následující: 1. Miloš Zeman (39,3 %), 2. Karel Schwarzenberg (21,8%), 3. Vladimír Franz (10,9 %), 4. Jan Fischer (9,5 %), 5. Jiří Dienstbier ml. (8,8 %), 6. Zuzana Roithová (2,1 %), 7. Táňa Fischerová (1,7 %), 8. Přemysl Sobotka (1,6 %) a 9. Jana Bobošíková (1,1 %). Ankety se celkem účastnilo 101 400 uživatelů internetu.  Server Reflex.cz pořádal 7. a 8. ledna 2013 dvoukolovou anketu, v které v prvním kole získal nejvíce virtuálních hlasů Karel Schwarzenberg (3 077), následovali ho Vladimír Franz (1 621), Miloš Zeman (915), Jiří Dienstbier (433), Táňa Fischerová (304), Přemysl Sobotka (267), Zuzana Roithová (224), Jan Fischer (193) a Jana Bobošíková (99). Druhé kolo ankety se konalo 8. ledna a celkovým vítězem se stal s 57 % hlasů Vladimír Franz (7 953 hlasů), Karel Schwarzenberg obdržel 5 957 hlasů.

Studentské volby.

V takzvaných studentských volbách, které se ve dnech 11. a 12. prosince 2012 konaly v rámci výchovy k občanství a v rámci programu Jeden svět organizace Člověk v tísni na 400 středních školách, které se k projektu připojily, a zúčastnilo se jich 61 499 studentů starších 15 let, se na prvním místě umístil Vladimír Franz (40,7 %), na druhém místě Jan Fischer (19,4 %), a dále Karel Schwarzenberg (14,6 %), Miloš Zeman (9,4 %), Táňa Fischerová (5,0 %), Zuzana Roithová (4,4 %), Přemysl Sobotka (3,2 %) a Jiří Dienstbier (3,2 %). Nebylo možno hlasovat pro kandidáty Bobošíkovou, Okamuru a Dlouhého, kteří v té době pro skutečné volby nebyli zaregistrováni a o jejich stížnostech dosud nebylo rozhodnuto. Vladimír Franz a Miloš Zeman měli větší podporu na učilištích a středních odborných školách než na gymnáziích, Jan Fischer či Karel Schwarzenberg byli zase úspěšnější na gymnáziích, ovšem i na nich byl Franz s 32,1 % jasným vítězem. Franz zvítězil ve všech krajích, největší podporu měl v Karlovarském (49,1 %), nejmenší v Pardubickém (35,8 %).

Průzkum mezi podnikateli.

Redakce Hospodářských novin si v prosinci 2012, prostřednictvím agentury Datank, nechala vytvořit průzkum k volbě prezidenta mezi 262 byznysmeny. První kolo volby by mezi nimi vyhrál Jan Fischer se 17 %, dále by se umístili Miloš Zeman s necelými 14 % a Karel Schwarzenberg s 10 %. Pětina dotázaných nebyla pevně rozhodnutá komu dát hlas.

Analýza on-line médií.

Společnost Semantic Visions, zabývající se automatickým porozuměním textů a analýzami sentimentu, v lednu 2013 představila výsledky své dlouhodobé analýzy on-line médií (probíhající od 1. října 2012 do 1. ledna 2013). Společnost své tvrzení zakládá na tezi, že veřejné mínění reflektuje obraz, který představují veřejná média. Analýza zahrnula 375 880 článků z 1 760 zdrojů a 62 332 postů a komentářů na sociálních sítích. Dle výsledků by do druhého kola nejspíš mohli postoupit kandidáti Miloš Zeman a Karel Schwarzenberg. Za nimi poté následují Jan Fischer, Jiří Dienstbier a Vladimír Franz. Šance ostatních kandidátů analýza odhaduje jako minimální.

Hlasování a výsledky.

1. kolo.

První kolo voleb se konalo 11. a 12. ledna. Volební účast v prvním kole dosáhla 61,31 %. Toto jsou výsledky:  V prvním kole získal nejvíce platných hlasů Miloš Zeman, druhý nejvyšší počet hlasů získal Karel Schwarzenberg; tito kandidáti se zúčastnili druhého kola 25. a 26. ledna. Agenturní průzkumy dlouhodobě vycházely tak, že do druhého kola postoupí Miloš Zeman a Jan Fischer, Jan Fischer však se ziskem 16,4 % do dalšího kola nepostoupil. Čtvrtý nejvyšší počet hlasů získal kandidát navržený senátory ČSSD Jiří Dientsbier mladší, když získal 16,1 % hlasů. Volby proběhly i ve věznicích, kde volební účast činila 62%. Vyhrál v nich Karel Schwarzenberg, kterému v některých nápravných zařízeních dali hlas téměř všichni vězni. V zahraničních okrscích získal celkově výrazně nejvíce (3019, tedy 54,31 % hlasů) ministr zahraničí Karel Schwarzenberg; Miloš Zeman získal převahu v Afghánistánu (celkem 122 hlasů) a ve Vatikánu (9 hlasů), odlišné výsledky byly i v některých okrscích s málo voliči (například v Gruzii zvítězil 4 hlasy z 12 Vladimír Franz, v Íránu společně zvítězili Jan Fischer a Zuzana Roithová ziskem po 2 hlasech, v Maroku 5 hlasy z 8 zvítězil Jiří Dienstbier, Zuzana Roithová 5 hlasy z 8 v Ghaně atd.).

Kampaň před 2. kolem.

Klíčovými tématy před druhým kolem volby se stal zejména vztah Karla Schwarzenberga k vládě Petra Nečase, k Miroslavu Kalouskovi a k Benešovým dekretům a údajná nacistická minulost Schwarzenbergova tchána, z druhé strany pak údajné spolčení Miloše Zemana s Václavem Klausem, dokládané někdejší opoziční smlouvou a aktuální podporou rodiny Václava Klause Miloši Zemanovi, či vazby na osoby z korupčních kauz. V komentářích byl často Miloš Zeman označován za pokračovatele Václava Klause a Karel Schwarzenberg za pokračovatele Václava Havla.  V dvoutýdenním mezidobí uspořádala některá média živě vysílané duely obou postupujících kandidátů. Ve dnech 17. a 24. ledna to byly debaty České televize z Paláce Hybernia, 18. ledna přenos Prima Family, 23. ledna pokračování speciálu TV Nova Cesta na Hrad. Už 16. ledna a pak znovu 23. ledna se Karel Schwarzenberg a Miloš Zeman potkali také v živém přenosu Českého rozhlasu 1 – Radiožurnálu.

Analýzy a ohlasy v průběhu voleb.

Krátce před 1. kolem i v mezidobí před 2. kolem volby nového českého prezidenta se objevilo několik sociologických či politologických analýz, ohlasů na české prezidentské volby v zahraničí a různé demografické studie. Na výsledky 1. kola též reagovaly osobnosti společenského, kulturního života, politikové, umělci a celebrity. Jednotlivé politické strany daly voličům návrh na zvážení, koho strany, více či méně jednoznačně, podporují v 2. kole, s tím, že rozhodnutí je pochopitelně zcela ve svobodné volbě občanů. Také zvlášť se vyjádřila většina ze sedmi nepostupujících kandidátů, kdo je pro ně více přijatelnější, viz Volba menšího zla (politologický fenomén v demokracii). Analýzy též předpovídají jaký vliv by zvolení toho kterého kandidáta prezidentem ČR mohlo mít na jednotlivé politické strany, na celou veřejnost, na zahraniční vztahy státu či schopnost prezidenta rozdělovat, sjednocovat, styl projevu, apod.

2. kolo.

Druhé kolo voleb se konalo 25. a 26. ledna 2013. Vítězem se stal Miloš Zeman. Dle komentáře Josefa Kopeckého měl být souboj kandidátů velmi obtížný a předem se dalo velmi těžko odhadnout, kdo zvítězí.  Volební účast 59,1 % oprávněných voličů jen o dva celé a dvě desetiny procentního bodu nedosáhla na údaj z prvního kola volby (při které bylo odevzdáno 5 168 161 hlasů a z toho 5 143 966 bylo platných). Podle sdělení Státní volební komise z celkových 8 424 235 oprávněných voličů odevzdalo celkem 4 983 481 úřední obálku a z toho bylo 4 958 576 platných hlasů. Pro Miloše Zemana hlasovalo téměř o půl milionu více voličů a získal tak necelých 55 % oproti více než 45 %, které získal Karel Schwarzenberg.

Fenomén volby a její historický význam.

Již v době těsně po skončení druhého kola začala vznikat díla zkoumají tuto volbu jako kulturní a společenský fenomén, který ukazuje dalekosáhlé změny v české společnosti. Počátkem března 2013 byla vydána kniha "Proč právě Zeman?" zkoumající příčiny vítězství Miloše Zemana. Na 21. března byla naplánována premiéra dokumentárního filmu "Hledá se prezident", který se detailním způsobem snaží prozkoumat první přímou volbu prezidenta České republiky.

Volba prezidenta České republiky v roce 2013 byla vyhlášena na pátek a sobotu 11. a 12. ledna, druhé kolo o dva týdny později na 25. a 26. ledna 2013. Šlo o první přímou volbu prezidenta, dosud byl volen nepřímo Parlamentem ČR. Vítězem prezidentských voleb se stal Miloš Zeman. Ten také 8. března 2013, den po skončení druhého volebního období Václava Klause, složil ve Vladislavském sálu Pražského hradu slavnostní slib a svým podpisem pod slibem se stal třetím prezidentem České republiky.

Presidential elections were held in the Czech Republic in January 2013, the country's first direct election for the presidency. No candidate received a majority of the votes in the first round on 11–12 January, so a second round runoff election was held on 25–26 January. Nine individuals secured enough signatures or support of parliamentarians to become official candidates for the office. Miloš Zeman of the Party of Civic Rights (SPOZ) and Karel Schwarzenberg of TOP 09 qualified for the second round, which was won by Zeman with 54.8% of the vote, compared to Schwarzenberg's 45.2%. Zeman assumed office in March 2013 after being sworn in.


Život.

Původ.

Narodila se dne 7. července 1745 v hraběcí rodině z Oettingen-Spielbergu. V mládí často pobývala jak ve Švábsku, kde měli Oettingenové své rodové hrabství, tak i ve Vídni.

Osobní život.

V patnácti letech si ji císařovna Marie Terezie vybrala jako svou dvorní dámu. Jelikož byla jednou z dam u dvora rakouské panovnice, byl její život řízen přísným dvorním protokolem. Tento protokol se týkal také sňatků, přičemž ty domlouvaly příslušní lidé na císařském dvoře nebo sama císařovna. Jako manžel byl Marii Eleonoře vybrán kníže Karel Boromej Josef z Lichtenštejna, s nímž se podle všeho znala od vidění. Svatba se konala dne 30. března 1761 ve Vídni a Eleonora si tím upevnila svoje postavení u dvora. V té době totiž Lichtenštejnové patřili k důležitým osobnostem rakouské politiky, přičemž na přelomu 16. a 17. století bylo jejich postavení tak silné, že roku 1608 byli povýšeni do knížecího stavu. Karel Boromej navíc patřil k nejdůležitějším osobám u dvora Josefa II.  Manželé poté střídavě pobývali ve Vídni a v Moravském Krumlově. Spolu měli sedm potomků, z nichž šest se dožilo dospělosti. Ti se stali zakladateli sekundogenitury Lichtenštejnů, která si za své sídlo zvolila právě zámek v Moravském Krumlově. Marie Eleonora v Krumlově iniciovala řadu přestaveb. Nejprve nechala upravit zámek tak, aby mohl sloužit jako sídlo sekundogenitury, a poté následovaly úpravy okolí – zasypání příkopů u zámku, opravení cesty k pivovaru, zpřístupnění zámecké kaple poddaným. Kromě toho nechala u kostela Všech svatých založit rodovou hrobku (hlavní větev Lichtejštejnů měla svou hrobku ve Vranově u Brna). Ta byla vystavěna v době smrti Karla Boromejského a u vstupu se nachází dvojice erbů – na levé straně erb Lichtenštejnů a na pravé straně erb Oettingen-Spielbergů. Hrobka byla využívána až do roku 1908, kdy zemřel poslední příslušník moravskokrumlovské větve Lichtenštejnů.  V 60. letech 18. století měla kněžna milostný románek s generálem jízdy hrabětem Karlem O'Donnellem, původem z Irska. Marie Eleonora byla v té době nejspíše velmi vyčerpána každodenním životem. Svého milence prý navštěvovala i na jeho panstvích na Moravě. V roce 1771 však O'Donnell zemřel a kněžna se znovu začala více věnovat dětem.

Vztah k císaři Josefu II..

Marie Eleonora také patřila mezi pětici kněžen, se kterým udržoval císař Josef II. přátelské kontakty. Ty se často scházely na zámku Schönbrunn či na Hofburgu. Zde s nimi často večeřel císař, který s nimi i rád debatoval. Dne 17. srpna 1762 císař při své cestě do Ruska navštívil Moravský Krumlov, což byla pro knížecí rodinu i pro měšťanstvo velká pocta. Po smrti své matky Marie Terezie se císař do Marie Eleonory zamiloval. Ta tím byla vyvedena z míry a odcestovala z Vídně do Krumlova. Císař jí sice posílal milostné dopisy, ale kněžna se rozhodla návrhy císaře odmítat. Její manžel Karel Boromej z Lichtenštejna zemřel roku 1789 a roku 1790 umírá také císař Josef II.

Závěr života a smrt.

Marie Eleonora zbytek života žila střídavě v Krumlově a ve Vídni, kde také dne 26. listopadu 1812 zemřela. Pochována po boku svého manžela v rodové hrobce v Moravském Krumlově.

Marie Eleonora z Lichtenštejna, roz. hraběnka z Oettingen-Spielbergu (7. července 1745 – 26. listopadu 1812, Vídeň) byla česká šlechtična německého původu, manželka knížete Karla Boromejského z Lichtenštejna.

Maria Eleonore of Liechtenstein née Oettingen-Oettingen and Oettingen-Spielberg (Oettingen, 7 July 1745 – Vienna, 26 November 1812) was a princess of Liechtenstein by marriage to Prince Karl Borromäus of Liechtenstein, and a politically influential Austrian salonist. Between 1768 and 1790, she acted as the political adviser of Emperor Joseph II through her salon or discussion circle.


Historie.

Již asi z 9. století je doložena přítomnost vládnoucí elity okolo tehdy vyvýšeném středu nádvoří. Význam prostoru nádvoří se obnovuje v 10. století, kdy zde v rámci opevněného hradiště vyrůstá hlavní knížecí kostel, rotunda svatého Václava, a později i sídlo biskupa. V 2. polovině 11. století je rotunda nahrazena trojlodní bazilikou. V 1. polovině 12. století souběžně s opevněním hradbami vzniká jižní brána do nádvoří a kamenný knížecí palác. Ve 14. století je palác přebudován a bazilika nahrazena nedokončenou katedrálou, sídlo (arci)biskupa se definitivně stěhuje mimo areál hradu. V 15. a 1. polovině 16. století se ukončuje stavební vývoj starého paláce a katedrály a uvolňuje do té doby zastavěný prostor nádvoří. Za prvních Habsburků (1526-1657) se budují nové palácové budovy podél jižní a západní strany nádvoří. Všechny tři palácové průčelí byly do dnešní podoby sjednoceny přestavbou za Marie Terezie. V letech 1873-1929 probíhá dostavba katedrály. Po roce 1918 Jože Plečnik srovnal plochu nádvoří do jedné roviny a zakomponoval nové prvky, např. Obelisk, novou fontánu sv. Jiří a Býčí schodiště.

Nejstarší období.

Původní podoba prostoru dnes rovného nádvoří byla značně odlišná. Od západu se táhla vyvýšenina, jejíž posledním zbytek se dochoval pod budovou Starého proboštství. Tato vyvýšenina bývá některými historiky či archeology ztotožňována s posvátným pahorkem Žiži, zminěným v Kosmově kronice. Směrem na jih se území svažovalo. Východní část nádvoří přetínala rokle s na jih tekoucím potokem, oddělující východní část ostrohu.  Předpokládané pravěké osídlení není vzhledem k pozdější intenzivní stavební činnosti příliš objasněno. Doloženo je až přechodné vymezení území III. nádvoří a východní části ostrohu příkopem snad v 1. polovině 9. století a následné rozšíření areálu sídliště až k Hradčanskému náměstí. Z té doby pochází nález původně mohylového pohřebiště s pohanskými pohřebními prvky, v oblasti bývalé vyvýšeniny ztotožňované s vrcholkem Žiži (v okolí Obelisku a Starého proboštství). Na tomto pohřebišti (těsně jihozápadně od dnešního Obelisku) byl nalezen významným hrob bojovníka (meč, sekera, dýka ad.). Pohřebiště dokládá přítomnost elity obklopené zázemím, které zajišťovala sídliště v oblasti Hradčan a Malé Strany. Zhruba po roce 880 se přítomnost elity projevuje mimo prostor nádvoří, prvním kostelem Panny Marie v západní části hradního areálu a velkomoravskými šperky v hrobech v Lumbeho zahradě za Jelením příkopem.

Přemyslovské hradiště.

V době Spytihněva I. (895-915) bylo hradiště opevněno valem, který na západní straně nádvoří odděloval západní předhradí. Za knížete Václava I. byl, snad r. 929, zbudován na nádvoří třetí hradní kostel sv. Víta. Nejspíše se jednalo o jednoapsidovou rotundu, ke které asi byla pro uložení Václavových ostatků přistavěna jižní apsida. Kolem poloviny 11. století byla snad přistavěna severní apsida pro ostatky svatého Vojtěcha (přenesené z Hnězdna 1039) a v místě Starého proboštství kamenný biskupský palác na východě s kaplí sv. Mořice. V letech 1060-1096 byla na místě rotundy postavena monumentální trojlodní bazilika. Poslední sakrální stavba tohoto období je kostelík neznámého zasvěcení před dnešním jižním vstupem do katedrály, obdélný s apsidou a se spojovací chodbou do baziliky, tradičně nazývaný sv. Bartoloměje. Ze světských staveb z 10. – 12. století jsou archeologicky doložené jen dřevěné srubové stavby. Ty mimo jiné lemovaly cestu vedoucí od vstupu do vnitřního hradiště v jihozápadním koutě nádvoří můstkem přes rokli a kolem chrámu sv. Víta k Jiřskému klášteru a dále na východní okraj hradiště u pozdější Černé věže. Během tohoto období se také valové opevnění v jižní části nádvoří dvakrát posouvalo směrem po svahu a tím zvětšovalo ohrazené území.

Středověký hrad.

Za Soběslava I. od r. 1135 začíná přestavba hradiště na románský hrad. Nová kamenná hradba na místě valového opevnění ohradila dnešní nádvoří na západě, kde v jižní části vedle brány zbudována Bílá věž, a na jihu, kde směrem na východ zbudována samostatně stojící věž s bránou a o kousek dál kamenný knížecí palác (falc), oboje přiléhající k hradbě. Věž i spodní část paláce jsou dnes zachovány uvnitř starého královského paláce. V prostoru nádvoří byl zasypán zbytek rokle, která původně oddělovala jeho západní část od východní s chrámem a palácem. V té době jsou na nádvoří, s výjimkou kláštera sv. Jiří, soustředěny oba zbylé nejdůležitější samostatně ohrazené okrsky, knížecí palác a biskupský kostel s palácem a kostelíkem. Během 13. století však význam biskupského paláce postupně klesá v souvislosti se stěhováním biskupa do biskupského dvora u Karlova mostu. Zřejmě z 13. století je archeologicky doložená další zděná zástavba nádvoří, kamenné domy v JZ části a východně od kostelíka „sv. Bartoloměje“.  Za Lucemburků ve 14. století byl postaven nový královský palác, na spodních patrech požárem v r. 1303 poničeného původního. Nový palác byl rozšířen západním směrem, kde pohltil jižní věž, jižní vstup do nádvoří byl již dříve z této věže posunut na západ. Vyvíjí se i další světská zástavba v prostoru nádvoří, doložené jsou mj. dva gotické domy při jižní románské hradbě. Ovšem nejvelkolepější a nejlépe dochovanou stavbou 14. století je nově budovaná katedrála na místě románské baziliky. Do nádvoří se obrací chór s kaplemi a slavnostní jižní vstup (Zlatá brána), postavené Petrem Parléřem, a věž (bez pozdějšího zakončení), dokončená Parléřovými syny.  Za Vladislava Jagelonského na konci 15. století bylo prodlouženo západní křídlo královského paláce směrem ke katedrále (nad průjezdem) a zbudována navazující chodba, která vedla na nově vybudovanou královskou oratoř. Vývoj královského paláce se dovršuje skvostným Vladislavským sálem. Během stavby katedrály zanikly stavby (včetně kostelíka) jižně od chrámu a během 15. století začíná vznikat volné prostranství nádvoří. Úsilí o pokračování ve stavbě katedrály bylo zmařeno požárem hradu a Malé Strany r. 1541.

Renesance a rané baroko.

Nádvoří se značně proměňuje za vlády prvních Habsburků v 16. a v 1. polovině 17. století. Vývoj starého královského paláce, s výjimkou úprav po požáru r. 1541, je již uzavřen a činnost se soustřeďuje na výstavbu nových palácových budov, od starého paláce západně podél hradeb. Podoba a přesné rozmístění palácových staveb není zcela objasněno. Víme ale, že za Rudolfa II. sloužily suterény a přízemí provozním účelům (kuchyně ad.), první patro císařovně a druhé císaři, odkud měl krásný výhled na Prahu. Na začátku Rudolfovy vlády byla postavena kaple svatého Vojtěcha, na místě zchátralé Parléřovy kaple postavené uprostřed plánované lodi katedrály. V 1. polovině 17. století za Ferdinanda III. jsou vybudovány nové císařovniny pokoje v 2. patře vedle císařských a na západní straně nádvoří, na místě starších domů před románskou hrabou, vystavěn třípatrový jednotně řešený fraucimor (pokoje dvora a služebnictva císařovny). V té době byl také proražen nový průjezd na II. nádvoří a v jihozápadní části nádvoří postavena kaple sv. Kříže (pův. asi Václava). V r. 1663 umisťuje Francesco Caratti do JV koutu nádvoří na novou kašnu gotickou sochu sv. Jiří, přemístěnou sem od nedalekého kostela sv. Jiří. Poté se stavební ruch na nádvoří na téměř sto let uklidňuje.

18. a 19. století.

Za Marie Terezie došlo podle návrhu Nicolo Pacassiho k úpravě palácových staveb do dnešní podoby. Zejména dostaly všechny tři strany nádvoří novou jednotnou fasádu, která překryla starší stavby. Například Bílá věž byla kvůli jednotnému vzhledu snížena na úroveň okolní zástavby. V jižním traktu došlo k přemístění panovnických obytných místností z 2. do 1. patra (piano nobile), které bylo také opatřeno balkonem pro hold panovníkovi, na místě pavlače stejného účelu. Dále byla zrušena kaple sv. Kříže, nahrazená novostavbou na II. nádvoří a přemístěna socha sv. Jiří (s původní kašnou) na dnešní místo.  V roce 1873 ožívá nádvoří pracemi na dostavbě katedrály, která je dokončena až v roce 1929, k (tehdy předpokládanému) tisícímu výročí úmrtí svatého Václava. Během dostavby byly odstraněny některé drobné stavby, zejména renesanční kaple sv. Vojtěcha. Kvůli lepšímu vyniknutí katedrály se uvažovalo také o odstranění můstku ze Starého paláce, Strarého proboštství a dokonce středního palácového křídla (propojení II. a III. nádvoří).

Republika.

Samotný prostor nádvoří se významně proměňuje po vzniku republiky za vedení architekta Josipa Plečnika. V té době vedla kolem jižní strany proboštství a katedrály cesta oddělená po obou stranách zdí, která terasově členila původně svažitý terén nádvoří. Po provedení archeologického průzkumu byly odkryté vykopávky překryty betonovým skeletem a provedeno sjednocení plochy nádvoří s žulovou dlažbou a nové schodiště do katedrály. Část Carattiho fontány pod sochou sv. Jiří, která byla umístěna u zmíněné jižní terasové zdi, nahradil Plečnik novým soklem s fontánou a zábradlím zohledňujícími nové umístění v ploše nádvoří. Druhou část Carattiho kašny využil architekt v Orlí kašně při vstupu do starého paláce. V jihovýchodním koutě nádvoří zbudoval Plečnik Býčí schodiště, spojující nádvoří se zahradou Na Valech. Původně neplánovaným, dnes charakteristickým prvkem nádvoří je monolit, určený nejdříve pro schodiště Rajské zahrady. Práce na nádvoří probíhaly v letech 1925-1932, částečně i později.  Od počátku dvacátých let byly upravovány také palácové interiéry. Středověký hradní vstup v jihozápadním koutě nádvoří byl upraven na průjezd s přístupem do nově projektovaného presidentského bytu. V jižním křídle dále Plečnik adaptoval prostory pro presidentskou kancelář včetně např. Masarykovy knihovny. Další úpravy interiérů prováděli Pavel Janák a Otto Rothmayer v okolí Bílé věže, později, v poválečném období v křídle na západní straně nádvoří Jaroslav Fragner.

Budovy a objekty.

Severní straně nádvoří dominuje katedrála, ostatní jsou tvořeny palácovými křídly s jednotnou fasádou Nicolo Pacassiho z doby Marie Terezie.

Třetí nádvoří Pražského hradu je hlavní a největší ze čtyř nádvoří na Pražském hradě. Ze všech nádvoří je situováno nejvýchodněji, ve střední části Hradu, která je již přes tisíc let mocenským a (katolickým) církevním centrem státu. Na západní straně se na něj vstupuje průchodem ze II. nádvoří, na severu plynule přechází do Vikářské ulice a na východní straně je mezi katedrálou a Starým královským palácem průchod na náměstí U Svatého Jiří. Po Býčím schodišti na jižní straně nádvoří je možné vstoupit do zahrady Na Valech.

The third courtyard is one of four at Prague Castle, in Prague, Czech Republic. It features an obelisk and statue of Saint George.


Původ.

Ingeborg se narodila jako dcera norského krále Haakona V. Norského a jeho manželky Eufémie z Rujány. Byla jejich jediným potomkem.

Manželství s Erikem Magnussonem.

Již jako dítě byla Ingeborg zasnoubená s Magnusem Birgerssonem, synem švédského krále Birgera. Zasnoubení však brzy bylo z politických důvodů zrušeno a v roce 1305 byla zasnoubená s Erikem Magnussonem.  V roce 1312 se v Oslu konala dvojitá svatba. Ingeborg se provdala za Erika, zatímco její sestřenice Ingeborg Eriksdottir, dcera Erika II., se vdala za jeho bratra Valdemara. V roce 1316 měli Erik a Ingeborg syna, budoucího Magnuse IV., a v roce 1317 dceru Eufémii, matku Albrechta Meklenburského.  Do roku 1315 se Erikovi a Valdemarovi podařilo na úkor jejich bratra, krále Birgera, ovládnout velkou část švédského království. Politickou kariéru obou bratrů Birger drasticky ukončil. Během oslav Vánoc v roce 1317 na hradě Nyköping Birger bratry zajal a pravděpodobně nechal vyhladovět k smrti. Manželky obou bratrů se zasazovaly o propuštění svých manželů. 16. dubna 1318 obě vévodkyně uzavřely v Kalmaru dohodu s dánským vévodou Kryštofem ze Hallandu-Samsö a arcibiskupem Esgarem z Lund, podle které neměl být uzavřen mír s králi Švédska a Dánska, dokud nebudou jejich manželé propuštěni. Během roku 1318 se potvrdilo, že oba zemřeli.

Regentství.

Její syn Magnus byl zvolen švédským králem ve svých třech letech 8. července 1319, po svržení Birgera. V srpnu toho roku byl také uznán dědičným norským králem (po smrti Ingeboržina otce). Ingeborg se stala jeho regentkou, její pozici je však těžké určit. Mats Kettilumndsson předsedal regentské radě společně s dvěma "vévodyněmi Ingeborg"; Ingeborg Håkansdotter a její sestřenice Ingeborg Eriksdottir.  Ingeborg byla kritizována za vedení vlastní politiky mimo švédskou a norskou radu a užívání královské pečeti svého syna k uskutečňování vlastních cílů. 1. října 1320 osvobodila Rigu od jejích dluhů. Byla známá štědrými dary určenými jejím podporovatelům. Knut Porse, jeden z podporovatelů jejího manžela, byl jmenován guvernérem Varbergu, kde měla Ingeborg svůj dvůr. Ingeborg se obklopovala mladými cizinci a byl dokonce vytvořen zákon, který cizincům zakazoval být členy švédské rady.  V roce 1322 vznikl mezi Ingeborg a švédskou regentskou radou otevřený konflikt. Rada odsouhlasila, že rozkazy vydávané Ingeborg nebudou platné bez souhlasu celé rady. V roce 1323 byla Ingeborg donucena tuto podmínku přijmout a vzdát se několika strategických hradů a lén. 20. února 1323 se proti ní vzbouřila i norská regentská rada a Ingeborg byla zbavena pozice hlavy této rady. 14. února 1326 výměnou za zaplacení jejích dluhů byla nucena vzdát se dalších lén, poslat Knuta Porseho do exilu a byla ve švédské regentské radě zbavena politického vlivu. V norské radě však byl její podpis stále třeba na mírové smlouvě mezi Norskem a Sönderjyllandem z 14. června 1327.  V roce 1327 se Ingeborg vdala za svého milence Knuta Porseho. Tento sňatek byl dalším důvodem, proč Švédové a stále více také Norové nedovolovali v obou zemích Ingeborg užívat politickou moc. Knut Porse se stal vévodou z Estonska v roce 1329, ale o rok později zemřel. Ingeborg poté znovu hrála určitou roli v životě svého nejstaršího syna, ale je těžké určit, jaký měla vliv.

Potomci.

"S Erikem Magnussonem:"  "S Knutem Porsem, vévodou z Hallandu a Estonska"

Ingeborg Hákonardóttir Norská (švédsky: " Ingeborg Håkansdotter") (1301 – asi 1361) byla norská princezna, díky sňatku s Erikem Magnussonem švédská princezna. Byla také regentkou Švédska (1319-1326) a Norska (1319-1327).

Ingeborg of Norway (Old Norse "Ingibjörg Hákonardóttir", Swedish "Ingeborg Håkansdotter", Norwegian "Ingebjørg Håkonsdatter"; 1301 – 17 June 1361), was a Norwegian princess and by marriage a Swedish royal duchess with a position in the regency governments in Norway (1319–27) and Sweden (1319–26) during the minority of her son, King Magnus of Norway and Sweden. In 1318–1319, she was Sweden's "de facto" ruler, and from 1319 until 1326, she was Sweden's first "de jure" female regent.