Současné členky CLAMPu.

Ageha Ohkawa (dříve Nanase Ohkawa).

Ohkawa je coby spisovatelka vůdcem celého týmu. Její prací je také vyjednávání s jejich vydavateli a někdy se dostává i do role scenáristky a sice tehdy, jsou-li jejich mangy převáděny na filmové plátno.

Mokona (dříve Mokona Apapa).

Mokona je hlavním návrhářem většiny příběhů stejně tak jako výtvarnicí některých z nich. Její díla jsou obchodní značkou celého studia.

Tsubaki Nekoi (dříve Mick Nekoi).

Nekoi je povětšinou Mokoninou asistentkou, ale stojí také za některými z děl ("Watashi no Suki na Hito", "Wish", "Suki: Dakara Suki", "Góhó Drug"). Její hlavní prací je superdeformace hlavních postav a maskotů a společně s Mokonou i vytváření jejich normálních protějšků.

Satsuki Igarashi (dříve Satsuki Igarashi).

Satsuki je asistentkou Mokony a Nekoi v jejich práci a také dohlíží na design tankóbun. Mimo to píše každý měsíc do časopisu "Newtype" (magazín specializující se na události anime a mangy).  V roce 2004 si členky k 15.výročí CLAMPu změnily jména (proto jsou uváděna jména dřívější). Srpnové číslo "Newtype USA" napsalo, že členky CLAMPu si prostě chtěli vyzkoušet nová jména. Pozdější interview s Ohkawou prozradilo, že iniciátorka Mokona chtěla vypustit své příjmení, protože znělo příliš nedospěle. Nekoi se pro změnu nelíbilo, když jí lidé říkali, že má stejné jméno jako Mick Jagger, Ohkawa a Igarashi se už jen připojily.

Díla CLAMPu.

Nedokončená díla.

Následující mangy buď jsou stále vydávané nebo se z nějakého důvodu pozastavilo jejich vydávaní.

Dokončená díla.

CLAMP vydalo též ke svému 15.výročí dvanácti sborníků CLAMP no Kiseki, které obsahovaly rozhovory s autory, nové manga povídky atd.

CLAMP (クランプ "Kuranpu") je japonská ženská kreativní skupina, soustřeďující se hlavně na tvorbu mangy. Jejich manga byla po vypuštění na trh častokrát přetvořena v anime. CLAMP prodal po celém světě více než 90 milionů tankóbonů (dílů jednotlivých sérií mangy).

Beginning as an eleven-member dōjinshi circle in the mid-1980s, they began creating original work in 1987. By the time they debuted with "RG Veda" in 1989, the group was reduced to seven members. In 1993, three more members left, leaving the four members who are currently still part of the group. In 2006, the members decided to change their names; Ohkawa later changed her name back from Ageha Ohkawa to Nanase Ohkawa, while the other three members retained their new names.


Vlastnosti.

DOCSIS poskytuje různé vlastnosti dle OSI vrstvě 1 a 2, fyzické (PHY) a Media Access Control (MAC) vrstvy.

Přenosové rychlosti.

Většina kabelových modemů má v sobě shaper na omezování příchozího a odchozího provozu. Ty se nastavují při bootování modemů z TFTP serveru daného ISP, kdy je modemu přidělen konfigurační soubor v binární podobě.  Jeden downstreamový kanál může obsluhovat stovky kabelových modemů. Doporučená hodnota většinou výrobců CMTS je 250 modemů na jeden upstream. Využíváno je statistické pravděpodobnosti, že ve stejný okamžik zatěžuje přenosovou kapacitu jen malý počet uživatelů. Podle potřeby CMTS může být upgradována na více downstream/upstream portů.  Přenosová kapacita kanálu je závislá na více faktorech. Mezi nejdůležitější patří použitá modulace a šířka kanálu, počet opravných slov, a různá jemná nastavení CMTS. V České republice je nejpoužívanějším nastavením 8 MHz široký kanál, modulace 64-QAM.  Vlastností DOCSIS 3.0 je channel bonding, které umožňuje spojování zpětných a dopředných kanálů pro jednotlivého klienta. Norma říká, že minimální počet spojených kanálů je 4× downstream + 4× upstream. Existují však řešení jak spojit více kanálů v jednu přenosovou trasu, např. až osm kanálů. Norma DOCSIS 3.0 rovněž nařizuje CMTS i kabelovým modemům být IPv6 kompatibilní.

Bezpečnost.

DOCSIS obsahuje MAC layer security v Baseline Privacy Interface specifications. DOCSIS 1.0 používá výchozí Baseline Privacy Interface (BPI). BPI bylo později vylepšeno vydáním specifikací Baseline Privacy Interface Plus (BPI+)  Záměrem specifikace BPI je popsat MAC layer security pro DOCSIS mezi CMTS a CM komunikací. BPI bezpečnost se skládá z dvojnásobné ochrany:  BPI je zamýšlený pro poskytnutí úrovně zabezpečení na sdíleném přenosovém kanálu kabelové síti nebo poskytovat dedikovaný přístup k lince přes analogový modem nebo DSL linku.  V dřívější specifikaci BPI [ANSI/SCTE 22-2] byl limit ochraně služby, protože základní Key management protokol neposkytuje ověření kabelových modemů. BPI+ zesílil ochranu přidáním digitálních certifikátů založených na ověření pomocí Key exchange protokolu.  DOCSIS 3.0 zavádí certifikační autoritu, která ověřuje na základě RSA klíčů.

Data Over Cable Service Interface Specification (DOCSIS) je mezinárodní standard vytvořený CableLabs a podporovaný společnostmi jako ARRIS, Broadcom, Cisco, Conexant, Correlant, Intel, Motorola, Terayon a Texas Instruments.

Data Over Cable Service Interface Specification is an international telecommunications standard that permits the addition of high-bandwidth data transfer to an existing cable television (CATV) system. It is used by many cable television operators to provide Internet access (see cable Internet) over their existing hybrid fiber-coaxial (HFC) infrastructure. The version numbers are sometimes prefixed with simply "D" instead of "DOCSIS" (e.g. D3 for DOCSIS 3).


Životopis.

Narodil se jako druhý z pěti synů zámožného obchodníka se suknem Hermanna Kische (*1838) a jeho druhé manželky Ernestiny (*1862), rozené Kuhové, v tradiční židovské rodině, v pražském staroměstském domě čp. 475/I U Dvou zlatých medvědů v Melantrichově ulici.

Studia.

První školní léta absolvoval u privátních učitelů a v Seidlově škole v budově zrušeného kláštera servitů v Michalské ulici na Starém Městě. Od roku 1892 začal navštěvovat novoměstské gymnázium piaristů v Panské ulici, odkud přestoupil na První německou státní reálku v Mikulandské ulici. Od října 1903 studoval v Praze jeden semestr na Technice, dále na filozofické fakultě Německé Karlo-Ferdinandovy univerzity filozofii, dějiny německé literatury a germanistiku a později žurnalistiku, ale žádná studia nedokončil. Na profesi novináře se však připravoval: naučil se stenografovat, ovládal několik jazyků, navštěvoval archívy a knihovny.

Činnost.

Již před 1. světovou válkou přispíval do některých pražských novin. Stal se jedním z nejlepších znalců pražského podsvětí. Měl kriminalistický talent a dovedl odhalit skutečné pozadí událostí, jako byla např. aféra plukovníka Redla v r. 1913. Za války sloužil v Srbsku, Rusku, Uhrách a Vídni, kde se stal v r. 1918 prvním velitelem Revolučních gard. Roku 1919 vstoupil do Komunistické strany Rakouska (KPÖ); během práce deníku "Der neue Tag"' se spřátelil s Josephem Rothem. Byl odsouzen a roku 1920 vypovězen do Prahy, kde se dále věnoval tvůrčí činnosti, a to jak žurnalistice, tak divadelní avantgardě – spolupracoval například s E. A. Longenem a J. Haškem. Právě s J. Haškem se scházel v pražské kavárně Montmartre, jinak také nazývané Dům u tří divých mužů. Psal německy, protože v češtině neměl správný jazykový cit a se svými překladateli spolupracoval. Už v roce 1922 ale Prahu opět opustil a přestěhoval se do Berlína. Zde se věnoval jednak dopisování pro Lidové noviny a další tiskoviny a shromažďoval podklady k vydání monografie "Klasický žurnalismus" o velkých postavách světového novinářství. V r. 1924 vydal knihu "Zuřivý reportér", která jej proslavila. Sbírka reportáží obsahovala mj. popis jeho pátrání po Golemovi. Roku 1925 vstoupil do Komunistické strany Německa. Roku 1928 na falešný pas odcestoval do USA, Roku 1929 byl redakcí berlínských novin vyslán do Sovětského svazu a dále cestoval po jihozápadní Evropě. V letech 1931-1932 byl opět v SSSR, přednášel na univerzitě v Charkově, odkud odjel ilegálně do Číny. Později z těchto cest napsal díla jako "Caři, popi, bolševici", "Americký ráj" a "Tajná Čína". Po požáru Říšského sněmu v r. 1933 byl zatčen a uvězněn, ale jako československý občan byl po intervenci ministerstva zahraničních věcí propuštěn a vypovězen ze země. Vrátil se do Prahy a zapojil se do protifašistického hnutí. Jako delegát byl v roce 1934 vyslán na Světový kongres proti fašismu do Austrálie, kde mu byl odepřen vstup na pevninu jako nežádoucí osobě. Při odvážném skoku na betonové molo si zlomil nohu a tato příhoda, jakož i další obstrukce australské vlády, vzbudila celosvětovou pozornost. Roku 1935 v Paříži s Heinrichem Mannem zorganizoval První světový kongres spisovatelů za sjednocení kultury. Po návratu do Evropy se zúčastnil se občanské války ve Španělsku jako zpravodaj interbrigadistů. V letech 1936-1938 žil v Praze a v belgickém Ostende.  V prosinci 1939 musel kvůli svému židovskému původu uprchnout z Evropy. Odjel nejprve do USA a poté do Mexika, kde napsal vzpomínkovou knihu "Tržiště senzací". V březnu 1946 se již těžce nemocný vrátil do Prahy, ale plánovanou knihu o poválečném Československu už nestihl dokončit. Vrátil se do Prahy, kde bydlel v podnájmu ve střešovické vile v ulici U laboratoře č. 22. Zemřel zde 31. března 1948 po druhém záchvatu mrtvice.

Názory.

Egon byl kosmopolitou a světoběžníkem. Pohyboval se stejně dobře v pražských šantánech jako v nejvyšší společnosti, v převleku za muslima podnikl pouť do arabské Mekky, v Dánsku se učil klaunem, pracoval jako potápěč atd. Politickým smýšlením byl komunistou, ovšem ve všech svých reportážích se držel kréda, že: "„Reportér nemá tendence, nemá co ospravedlňovat a nemá stanoviska.“"

Rodina.

Jeden z předků Kischů přišel do Prahy v 17. století z Chyší (německy "Chiesch"). Podle tohoto sídla dostal rod jméno. V Praze se živil jako apatykář v židovské obci. Egonův praděd Enoch Kisch žil v Praze asi v letech 1772-1838. Děd Jonas (asi 1802-1878) úspěšně obchodoval se suknem a koupil dům U Dvou zlatých medvědů na Starém Městě. Po něm obchod provozovali synové Samuel (1837 – 4. dubna 1901) a Hermann.  Egonův otec Hermann Kisch (syn Jonase Kische a jeho manželky Marie, rozené Östreicher) se narodil v roce 1838 v Praze, kde i 19. ledna 1901 zemřel. Hermannova první manželka Regina, rozená Zuckermannová (*1858), zemřela 18. července 1880 ve 22 letech. V roce 1882 se podruhé oženil s Ernestinou, rozenou Kuhovou (1862-1937), s níž měl pět synů: PhDr. Pavel Kisch (19. listopadu 1883 – 12. října 1944 v Osvětimi, novinář), Egon (1885-1948), Wolfgang Kisch (1887-1914, padl v 1. světové válce), JUDr. Arnold Kisch (15. června 1889 – 17. července 1942, bankovní úředník, zahynul v koncentračním táboře v Lodži). Nejmladší syn MUDr. Bedřich Kisch se narodil 18. dubna 1894 a byl chirurg. S Egonem byl ve Španělské občanské válce, později v Číně. V roce 1968 emigroval do Německa, kde 13. září 1968 zemřel.  Egon Kisch se 22. října 1938 oženil s Giselou Lynerovou (23. května 1895 – 19. dubna 1962). Seznámil se s ní v roce 1919 ve Vídni, kde se i narodila. Pseudonym Erwin poprvé použil na střední škole, kdy oficiálně nesměl publikovat.

Egon Erwin Kisch (29. dubna 1885 Praha – 31. března 1948 Praha) byl pražský německy píšící reportér, investigativní žurnalista a spisovatel židovského původu, velmi známý také svojí přezdívkou "Zuřivý reportér" (). Byla to právě jeho touha být u všeho, pokaždé „při tom“, a vše vyzkoušet, která mu tuto přezdívku přinesla.

Egon Erwin Kisch (29 April 1885 – 31 March 1948) was an Austrian and Czechoslovak writer and journalist, who wrote in German. He styled himself "Der Rasende Reporter" (The Raging Reporter) for his countless travels to the far corners of the globe and his equally numerous articles produced in a relatively short time ("Hetzjagd durch die Zeit", 1925), Kisch was noted for his development of literary reportage, his opposition to Adolf Hitler's Nazi regime, and his Communism.


Historie.

"Baccalaureatus" ("vavřínem ověnčený") označoval původně na středověké univerzitě akademický gradus, jehož student dosáhl po absolvování trivia, které tvořila gramatika, dialektika a rétorika. Poté absolvent vypomáhal s učením a následně se věnoval kvadriviu. Později se tento titul získával po absolvování artistické fakulty a umožňoval vstup na ostatní fakulty univerzity. Bakalář následně po dalším studiu a obhajobě samostatné odborné práce (these) mohl získat gradus mistra (lat. magister – magistra) na artistické fakultě (fakultě svobodných umění, odtud jeho celý název „magistr svobodných umění“).  Pro Česko byl titul bakaláře znovu zaveden zákonem z roku 1990, aby také i české akademické tituly lépe odpovídaly titulům ve světě, respektive titulům (přesněji: určitým stupňům formální kvalifikace) z "anglosaského světa". Do revoluce bylo v tehdejším socialistickém Československu charakteristické „dlouhé“ vysokoškolské studium (blíže: akademický malíř, akademický sochař, akademický architekt) a případně následná aspirantura (blíže: kandidát věd), tedy „dvoustupňový systém“. Po roce 1989, resp. po přechodu od státem centrálně plánovaného hospodářství k tržní ekonomice, zde byla zákonem z roku 1990 zavedena standardní třístupňová vysokoškolská soustava, přičemž tato soustava bývá obecně označována jako ekonomicky únosnější pro nekomunistické (kapitalistické) státy, a to právě kvůli rozdělení „dlouhého“ (magisterského) studia.  V 90. letech 20. století, přesněji mezi lety 1990-1998, se dle tehdejšího vysokoškolského zákona (tedy zákona č. 172/1990 Sb.), původně v Česku studium, které vedlo k získání bakalářského gradu, označovalo jako „(obsahově) ucelená část vysokoškolského studia“, nicméně tento zákon ještě variantu BcA. (ani MgA.) pro umělce neodlišoval, udílen byl do té doby i v oblasti umění pouze „bakalář“ – Bc. Po roce 1998 a zavedení BcA., resp. též po Boloňském procesu, se z něj stal bakalářský studijní program. Obdobně „vysokoškolské studium“ (dlouhé) se transformovalo do magisterského studijního programu a dříve označované „postgraduální studium“ pak bylo upraveno jakožto doktorský studijní program (Ph.D.).  Podle vysokoškolského zákona, konkrétně dle § 99 odst. 3 téhož zákona, se tímto titulem nahrazuje i titul bakalář (Bc.), který získali podle § 21 staršího vysokoškolského zákona, tedy zákona č. 172/1990 Sb., absolventi "obsahově ucelené části vysokoškolského studia" ("bakalářského studia") uměleckých vysokých škol. Osvědčení o nahrazení tohoto akademického titulu jim na žádost vydá příslušná vysoká škola.  Na Slovensku se bakalářský titul zvlášť pro oblast umění (BcA.) neuděluje – bakalářský studijní program zde používá v různých oblastech pouze jeden titul (Bc.).

Obdobné tituly v jiných zemích.

V zemích Evropy v 90. letech 20. století postupně sjednocoval vysokoškolský systém do tří cyklů po vzoru "anglosaského světa" tzv. Boloňský proces. Bakalářský titul se tak v současnosti uděluje de facto po celém světě a značí standardní, základní vysokoškolský titul (stupeň kvalifikace), který označuje absolventa prvního cyklu vysokoškolského studia (blíže: ISCED), bakalářského programu, obvykle v trvání tří až čtyřletého studia na vysoké škole. Titul bakaláře se ve světě uděluje v mnoha různých oblastech a podobách (či zkratkách), například: B.A. (či BA, z lat. "baccalaureus artium") – "Bachelor of Arts", což značí bakaláře humanitních věd, B.S. (BS, B.Sc., BSc, či BSc., z lat. "baccalaureus scientia") – "Bachelor of Science", což značí bakaláře přírodních věd, dále se ve světě udělují například: "Bachelor of Engineering", "Bachelor of Laws", nebo "Bachelor of Fine Arts" (BFA) – což je právě bakalariát typický pro oblast umění atd.

Bakalář umění (z lat. "baccalaureus artis") je akademický titul označující absolventa vysoké školy v bakalářském studijním programu v oblasti umění. Zkratka tohoto titulu je BcA., pro ostatní studijní programy existuje varianta, resp. akademický titul, bakalář (z lat. "baccalaureus") ve zkratce Bc., přičemž obě zkratky titulů se případně umísťují před jméno. Dosažený stupeň vzdělání dle ISCED je 6 ("bachelor's degree").

A Bachelor of Fine Arts (BFA, B.F.A.) is the standard undergraduate degree for students in the United States and Canada seeking a professional education in the visual or performing arts.


Historie.

Za zakladatele supramolekulární chemie jsou považování Donald J. Cram, Jean-Marie Lehn a Charles J. Pedersen, kteří získali v roce 1987 Nobelovu cenu za práci v této oblasti, především za výzkum tzv. host-guest komplexů.

Počátky.

Počátky supramolekulární chemie lze nalézt ve výzkumech biologických systémů, kde hrají nekovalentní interakce významnou roli. Např. dvoušroubovice DNA je tvořena dvěma řetězci, které jsou k sobě poutány pomocí vodíkových vazeb.

Využití.

Supramolekulární chemie a samosdružovací procesy jsou velmi důležitou součástí výzkumu nových materiálů. Produkty těchto procesů mohou sloužit jako materiály s novými magnetickými vlastnostmi, katalyticky aktivní látky, optické materiály, chemické senzory, apod.  Supramolekulární chemie také přispívá k farmaceutickému výzkumu. Důležitý je např. výzkum interakcí léku v organismu.

Typy nekovalentních interakcí.

Kation-π interakce jsou založeny na vzájemném působení kationtu a aromatické části molekuly s elektrondonorními substituenty. Ukazuje se, že hlavní příspěvek k této interakci je tvořen elektrostatickou interakcí náboje kationtu se kvadrupólem aromatického systému.  Anion-π interakce vznikají mezi aniontem a takovou aromatickou částí molekuly, která obsahuje elektronakceptorní substituenty. Tyto substituenty způsobí to, že dojde k takové změně nábojového rozložení, která způsobí inverzi kvadrupólového momentu daného aromatického systému oproti běžným derivátům benzenu. Tudíž dojde k přitažlivému elektrostatickému působení mezi kvadrupólem aromatické části molekuly a nábojem aniontu.  Aren-aren interakce jsou interakce převážně disperzní charakteru, kdy spolu vzájemně interagují okamžité indukované dipóly jednotlivých arenů. Rozlišují se dvě hlavní skupiny aren-aren interakcí, tzv. π-π a CH-π. První z nich tj. π-π interakce se vyskytují mezi dvěma areny uspořádanými paralelně vůči sobě svými π-systémy. Zmíněná interakce je z většiny disperzního charakteru. Naproti tomu CH-π interakce se vyskytuje mezi aromatickým jádrem jednoho vazebného partnera a druhým vazebným aromatickým partnerem, který je vůči prvnímu jádru orientován svým vodíkovým atomem. V tomto případě krom disperzních interakcí hrají svou roli interakce kvadrupólů obou vazebných partnerů.  Elektrostatické interakce nabitých částic (neboli Coulombické síly) se vyskytují mezi nabitými částicemi. V případě souhlasných nábojů se jedná o interakce odpudivé, v případě nesouhlasných nábojů o interakce přitažlivé.  Klasické vodíkové vazby se vykytují u látek, které ve své struktuře mají kovalentně vázán atom vodíku na atomu s velkou elektronegativitou jakou jsou dusík, kyslík. V důsledku nerovnoměrně rozloženého náboje v molekule se nachází vzniku kladného parciálního náboje na atomu vodíku a záporného na druhém atomu. Kladný parciální náboj na vodíku může interagovat interagovat s atomem s záporným parciálním nábojem v jiné molekule.  Halogenové vazby se vyskytují mezi elektronegativní atomem disponujícím volným nevazebným elektronovým párem (donorem) a atomem halogenu (akceptorem). V některých případech tato interakce silou dokonce překonává vodíkové vazby, které byly až do nedávna považovány za nejsilnější z mezimolekulárních interakcí.

Supramolekulární chemie je obor chemie, který se zaměřuje na nekovalentní vazebné interakce molekul. Tradiční organická syntéza se zabývá především vytvářením a přerušováním kovalentních vazeb s cílem vytvořit nové molekuly. Naproti tomu, supramolekulární chemie využívá slabší nekovalentní interakce, jako jsou vodíkové vazby, koordinace kovů, hydrofobní síly, van der Waalsovy vazby, π–π interakce a elektrostatické síly pro sdružování molekul do multimolekulárních komplexů. Důležité oblasti tohoto oboru jsou host-guest komplexy, sebeskladba (self-assembly) a molekulární rozpoznávání.

Supramolecular chemistry is the domain of chemistry concerning chemical systems composed of a discrete number of molecules. The strength of the forces responsible for spatial organization of the system range from weak intermolecular forces, electrostatic charge, or hydrogen bonding to strong covalent bonding, provided that the electronic coupling strength remains small relative to the energy parameters of the component. Whereas traditional chemistry concentrates on the covalent bond, supramolecular chemistry examines the weaker and reversible non-covalent interactions between molecules. These forces include hydrogen bonding, metal coordination, hydrophobic forces, van der Waals forces, pi–pi interactions and electrostatic effects.


Historické pozadí.

Již od poloviny 80. let 20. století byla plánována v hlavním městě Filipín, Manile, výstavba rychlodrážní tramvajové trati navazující na trať LRT 1 zprovozněnou v roce 1982. V roce 1988 došlo k prvnímu kontaktu mezi československým Pragoinvestem a filipínskou firmou E. L. Enterprises. O čtyři roky později pak byla podepsána smlouva, podle níž měla ČKD Tatra dodat pro tuto novou linku 84 tramvají Tatra KT8D5 v podobném provedení, v jakém byly dodávány českým a slovenským dopravním podnikům. V roce 1995 byl proto vyroben prototypový vůz, který vzhledově velice připomínal typ KT8D5. Následujícího roku ale došlo ke změně složení akcionářů filipínské společnosti, která byla přejmenována na Metro Rail Transit Corporation (MRTC), a rovněž byly pozměněny technické požadavky na vozidla. Ještě téhož roku byla podepsána nová smlouva na dodávku 73 tramvají.

Konstrukce.

Tatra RT8D5 je jednosměrný tříčlánkový motorový tramvajový vůz. Vozová skříň je usazena na čtyřech dvounápravových podvozcích se všemi hnacími nápravami. Skříň tramvaje je vyrobena z navzájem svařených ocelových částí, podlaha je z překližek potažených protiskluzovým materiálem. Kabina řidiče se nachází v jednom čele vozidla, v zadním čele se nachází pouze malý manipulační panel. Tramvaje jsou ale vybaveny dveřmi z obou stran, takže po spojení vozů zadními částmi k sobě jsou provozovány jako obousměrné vratné soupravy. V krajních článcích se nacházejí na každé straně vždy dvoje dvoukřídlé předsuvné dveře, ve střední článku jedny. Vzhledem k velké výšce manilských nástupišť je celá podlaha tramvaje v jedné rovině (925 mm na temenem kolejnice) a nejsou u dveří potřebné schody. Řidičova kabina i prostor pro cestující jsou vybaveny klimatizací, řidič vozidlo ovládá ručním řadičem. Sedačky pro cestující jsou řešeny jako podélné lavice.  Tramvaj RT8D5 pohání osm stejnosměrných trakčních motorů (každý vždy jednu nápravu), vozidlo je vybaveno elektrickou výzbrojí TV14Z s pulzními měniči vybavenými IGBT tranzistory. Ta umožňuje provoz souprav tvořených až čtyřmi spřaženými vozy RT8D5 řízených z čelního stanoviště. Vůz je vybaven jedním polopantografem a třemi druhy brzd: elektrodynamickou, mechanickou kotoučovou a kolejnicovou.  Prototyp se od výše popsaných sériových vozů částečně odlišoval. Kromě designu připomínající původ tramvaje v typu KT8D5 se jednalo o klasickou obousměrnost (kabiny řidiče se nacházely v obou čelech vozu) či ovládání vozidla nožními pedály.

Dodávky a provoz tramvají Tatra RT8D5.

Prototyp.

Prototyp tramvaje RT8D5 byl dokončen zřejmě počátkem roku 1995 a v březnu toho roku vyjel na první zkušební jízdy po pražské tramvajové síti s evidenčním číslem výrobce 0029. Po jejich ukončení byl odstaven a vzhledem k nepoužitelnosti pro běžný provoz v Praze byl na objednávku MRTC podroben crash testům, které se uskutečnily 3. listopadu 1998 v areálu Ústředních dílen Dopravního podniku hl. m. Prahy. Nejprve bylo do tramvaje najížděno rovněž odstaveným prototypem č. 0013 vozu Tatra T5A5 (rok výroby 1981), který byl sunut. Hlavní částí crash testu ale bylo najetí vyřazenou pražskou tramvají Tatra T3 ev. č. 6663 (rok výroby 1967) rychlostí přes 40 km/h, která byla při této zkoušce zničena. Naopak prototypový vůz nebyl v hlavních nosných částech výrazněji poškozen. Poté byla tramvaj RT8D5 několik let odstavena v areálu Ústředních dílen než došlo k jejímu sešrotování.

Manila.

Pro manilskou trať MRT 3 bylo v letech 1997 až 1999 vyrobeno celkem 73 tramvají označovaných jako RT8D5M. Výstavba linky byla zahájena na podzim roku 1996 a 27. dubna 1998 byla uskutečněna první slavnostní jízda na 800 m dlouhém úseku. Pro tuto příležitost byla na Filipíny letecky přepravena první tramvaj RT8D5M. Postupně následovaly další vozidla, která již byla převážena na lodích po 12 kusech, tak, aby v červenci 1999 mohl začít zkušební provoz na hlavním úseku trati mezi stanicemi North Avenue a Buendia. Plný provoz na tomto úseku byl zahájen 15. prosince 1999, zbytek trati mezi Buendií a Taft Avenue byl zprovozněn 20. července 2000. Tramvaje jsou typicky provozovány ve třívozových vlacích, denně bývá vypraveno až 60 vozů (tedy 20 vlaků).

Tatra RT8D5 je rychlodrážní tříčlánková tramvaj, kterou v letech 1997 až 1999 vyráběla firma ČKD Dopravní systémy pro rychlodrážní systém v hlavním filipínském městě Manile. Prototyp vznikl již v roce 1995 a byl odvozen od tramvají typu Tatra KT8D5.

The MRTC 3000 class or ČKD Tatra RT8D5M LRV, also known as Tatra Train, is a class of high-floor light rail vehicles built by Czech tram manufacturer ČKD Tatra. It is currently used at Manila Metro Rail Transit System Line 3 and were the last made by ČKD Tatra before it was taken over by Siemens.


Historie.

Název Taxco vzniklo s největší pravděpodobností z Náhuatlu (jazyka starých Aztéků), ze slova "tlacheco", jenž znamená "místo, kde se hraje míčová hra". Jiná teorie vychází ze slova "tatzco", jenž znamená "odkud pochází otec vod" a referuje se k tzv. El Chorrillo, vysokému vodopádu spadajícímu z hory Atatzin nedaleko centra města. Přídomek "De Alarcón" je poctou slavnému španělskému dramatikovi Juan Ruiz de Alarcón, který se narodil právě v Taxcu. Jako mnoho měst v Centrální Americe, městský znak Taxca vychází ze starého aztéckého znaku. Tento znak má tvar Mezoamerického hracího pole s kruhy, hráči a lebkami, a je odvozený od pravděpodobného původního názvu Taxca.  Již od koloniálních dob se v Taxcu těžilo stříbro. V dnešní době se však těžba komerčně nevyplácí a město je známé především díky výrobkům ze stříbra, které se ve městě prodávají v mnoha obchodech a stáncích.  Město je silně svázáno se stříbrem: s jeho těžbou, stejně jako těžbou dalších kovů, a s jeho uměleckým přetvářením do šperků, stříbrných předmětů apod. Díky tomu, díky pitoreskním městským domům a obklopujícímu panoramatu, je turismus hlavní ekonomickou aktivitou města.  Taxco se nachází v severocentrální části státu Guerrero, 36 km (22 mil) od města Iguala, 135 km (84 mil) od hlavního města státu Chilpancingo a 170 km (106 mil) od Mexico City. Pro kvalitu své stříbrařské práce, koloniální stavitelství a okolní scenérii, bylo město jmenováno jedním z "Kouzelných míst Mexika", "Pueblo mágico".  Město je postaveno na úpatí hory a strmé uličky s krásnými koloniálními domy jsou jednou z mnoha turistických atrakcí. Ve městě stojí i kostel Santa Prisca, který byl postaven v ultrabarokním stylu před více než 200 lety.

Taxco de Alarcón, obecně používáno jen Taxco (čti "Tasko") je staré, koloniální mexické město ve státě Guerrero známé pro svou těžbu a zpracování stříbra. Město se nachází 200 km jihovýchodně od Ciudad de Mexico na staré cestě do Acapulca. Nadmořská výška města, které se nachází v pohoří Sierra Madre je 1800 m n. m.

Taxco de Alarcón (; usually referred to as simply Taxco) is a small city and administrative center of Taxco de Alarcón Municipality located in the Mexican state of Guerrero. Taxco is located in the north-central part of the state, from the city of Iguala, from the state capital of Chilpancingo and southwest of Mexico City.


Popis.

Pstruzi mají vřetenovité, svalnaté tělo, které je ze stran mírně zploštěno. Má poměrně velkou klínovitou hlavu, s hluboce rozštěpenými a širokými ústy. Silné čelisti jsou opatřeny drobnými zuby. Má zaokrouhlené břišní i hřbetní ploutve, které jsou poměrně krátké. Pro pstruha je klasická tuková ploutvička. Pstruh se v českých vodách vyskytuje v mnoha podobách. Na straně jedné se můžeme setkat s vysokým a krátkým tělem, na průřezu oválným či zploštělým, na druhé straně jsou jedinci s tělem protáhlým a nízkým, zpravidla však mají tvar mezi oběma uvedenými extrémy. Hřbet bývá zbarven zelenohnědě, jindy žlutočerně, existují však i další barevné varianty. Břišní část bývá vždy světlejší, s odstíny do žluté či špinavě bílé. Na hřbetě, bocích i na hřbetní a tukové ploutvičce bývají červené skvrny, které jsou většinou na bocích světle olemovány. Někdy tyto skvrny mohou chybět, nebo mají jiný odstín. Samci mají delší hlavu než samice, u starších jedinců se objevuje hákovité zahnutí spodní čelisti.

Potrava.

Pstruzi se živí zejména larvami vodního hmyzu, především chrostíků, jepic a pakomárů. Ale také náletovým suchozemským hmyzem. Větší jedinci se živí i menšími rybkami, obojživelníky i malými savci. Ve stojatých vodách činí složku jeho potravy i zooplankton.

Rozmnožování a vývoj.

Pstruzi v našich podmínkách dospívají mezi druhým a třetím rokem života. Relativní plodnost samic kolísá v intervalu 2000 – 3000 ks/kg, ale v málo úživných horských potocích je to méně. Jikry bývají žluté a relativně velké, mají průměr 4 až 6 milimetrů. Ke tření dochází v říjnu a listopadu a závisí především na teplotě vody v daném toku. Do trdlišť dlouze migrují, přičemž jsou schopni překonávat poměrně vysoké vodní překážky, jako jsou vodopády a jezy. Jako trdliště si vybírá místa s písčitým nebo štěrkovitým dnem, s pomaleji proudící vodou a hloubkou do 0,5 metru. Vytloukají břichem ve dně oválné jamky až 50 centimetrů dlouhé, do kterých v několika dávkách ukládají jikry, které samec oplodňuje. Během tření oba rodiče víří písek a drobný štěrk, který jikry překrývá. V přírodních podmínkách dochází k vylíhnutí plůdku v únoru až březnu.  Pstruh se dožívá věku 3 až 5 let, starší jedinci se vyskytují velmi zřídka. Jeho růst je závislý na množství potravy v dané lokalitě, v málo úživných tocích dorůstá ve věku 5 let do velikosti okolo 20 centimetrů, v lepších podmínkách větších řek přes 30 centimetrů.

Zajímavost.

Pstruh potoční je citlivý na znečištění vody, ve které žije. Jako hraniční hodnota, kterou není schopen již přežít, se uvádí koncentrace 0,025 až 0,075 mg anorganického hliníku v litru vody při pH 4,5 až 5,3.

Pstruh obecný potoční ("Salmo trutta" morpha "fario"; L., 1758) je sladkovodní ryba z čeledi lososovitých, která je rozšířena prakticky v celé Evropě. V České a Slovenské republice se vyskytuje ve středních a horních úsecích toků, v horských potocích i ve velkých nadmořských výškách (ve Vysokých Tatrách až 1500 metrů nad mořem). Důležitými faktory pro jeho výskyt je zejména teplota vody, její čistota a obsah kyslíku ve vodě. Můžeme jej však nalézt i v úsecích řek pod přehradními nádržemi, kde nachází vhodné životní podmínky.

Salmo trutta fario, sometimes called the river trout, and also known by the name of its parent species, the brown trout, is a predatory fish of the family Salmonidae and a subspecies or morph of the brown trout species, "Salmo trutta", which also includes sea trout ("Salmo trutta trutta") and a lacustrine trout ("Salmo trutta lacustris"). Depending on the supply of food, river trout measure in length; exceptionally they may be up to long and weigh up to over. Their back is olive-dark brown and silvery blue, red spots with light edges occur towards the belly, the belly itself is whitish yellow. River trout usually attains a weight of up to. They can live for up to 18 years.


Vývoj.

Sauropodi vznikli zřejmě koncem svrchního triasu. Kdy přesně není známo, protože není jasné, které zástupce Sauropodomorpha lze považovat již za primitivní sauropody. První miliony let, koncem triasu až začátkem jury, sauropodi žili společně s příbuznou skupinou Prosauropoda. Obě skupiny si byly zevnějškem velice blízké. Už v tuto dobu představovali sauropodi velké a mohutné živočichy (7 až 10 metrů dlouhé a vážící i několik tun). Dříve se předpokládalo, že prosauropodi jsou předkové sauropodů, dnes se však paleontologové kloní k názoru, že jde o dvě byť příbuzné, tak samostatně vzniknuvší vývojové větve. Taxon Prosauropoda se již nicméně zhruba od roku 2010 mezi odborníky nepoužívá.  Mezi nejstarší formy pravých sauropodů patřily rody "Antetonitrus", "Lessemsaurus", "Gongxianosaurus" a další. Vývojově primitivní zástupci sauropodů byli v průběhu spodní jury již značně rozšíření a druhově rozmanití.  Od začátku střední jury existovali již pouze vývojově pokročilejší sauropodi, kteří svoji sesterskou skupinu Prosauropoda plně nahradili. Začali dorůstat do větších velikostí, s délkou často v rozmezí 14 až 18 metrů. Objevili se také první obrovští sauropodi. Zkamenělé stopy nalezené v Maroku (pojmenované rodovým jménem "Breviparopus") svědčí o gigantickém druhu, dosahujícím odhadem podle stop dlouhých 115 cm délky asi 30 metrů. Podobných rozměrů však dosáhli i někteří pozdější sauropodi (např. "Argentinosaurus"). Během svrchní jury dosáhli sauropodi svého vrcholu. Velmi hojní co do počtu jedinců i druhů, byli stádní zástupci čeledi Diplodocidae, kteří spásali nízkou vegetaci. Během spodní křídy však už skupina Diplodocidae neměla srovnatelný význam a početně ustupovala. Sauropodi sice nebyli tak početní jako dříve, stále však tvořili velmi důležitou složku fauny. Přežili například zástupci čeledi Brachiosauridae, v hojných počtech se vyskytovali zástupci příbuzné skupiny Titanosauria, kde se vyvinuli někteří zvlášť obrovští zástupci. Další poměrně úspěšnou skupinou byla čeleď Rebbachisauridae.  Svrchní křída byla těžkou ranou pro sauropody. Ze všech skupin prokazatelně přežili jen zástupci skupiny Titanosauria, přičemž dominantní velcí býložravci byli hadrosauři. Titanosauria se však vyskytovali v některých oblastech poměrně hojně (Evropa, Jižní Amerika). Na druhé straně v Severní Americe se jim tolik nedařilo, existuje již pouze jeden prokazatelný rod, obří ("Alamosaurus").  Je zajímavé, že velcí sauropodi se během kolonizace menších ostrovů několikrát nezávisle na sobě vyvinuli do trpasličí formy ("Europasaurus" koncem jury, "Magyarosaurus" koncem křídy).

Dýchání a život ve vodě.

Sauropodi byli stejně jako teropodní dinosauři vybaveni sítí vnitřních vzdušných vaků, které jim zabíhaly i do dutin v kostech (obratlích, žebrech, pánevních kostech apod.), snižovaly relativní průměrnou hustotu těla a zároveň usnadňovaly respiraci těchto často obřích dinosaurů. Je pravděpodobné, že právě vyspělý respirační systém umožnil některým sauropodům dorůst do gigantických rozměrů.  Ačkoliv počátkem 20. století byly populární představy o sauropodech jakožto vodních zvířatech, žijících v jezerech a řekách, tyto hypotézy byly vyvráceny v roce 1951. Tehdy publikoval britský paleontolog Kenneth A. Kermack krátkou odbornou práci, v níž dokládá, že sauropodi ponoření až po hlavu ve vodě by vůbec nemohli dýchat a rychle by zahynuli kvůli působení hydrostatického tlaku. Představa sauropodů, využívajících svůj dlouhý krk jako jakýsi "šnorchl" byla tedy definitivně zamítnuta a vyvrácena.

Způsob života.

Sauropodi byli většinou stádní živočichové. Důkazy o tom nám poskytují především poměrně hojně dochované zkamenělé otisky stop. Jsou známy též nálezy hnízdních kolonií zejména u křídových zástupců rodu Titanosauria. Zda mladí sauropodi skutečně žili první roky svého života samostatně, jak se uvádí například v dokumentárním seriálu televizní stanice BBC Putování s dinosaury, není jisté. Ukazuje se, že na počátku evoluce velkých sauropodů docházelo v jejich anatomii k celým kaskádám anatomických změn, které uzpůsobily jejich organismus pro značné zvětšování tělesných rozměrů. U některých fosilií sauropodů byly objeveny náznaky kostních nemocí (například osteomyelitidy) v podobě výrůstků, lézí a cyst.

Potrava.

Sauropodi měli díky dlouhému krku schopnost spásat z jednoho místa širokou škálu rostlinstva. Rostlinnou potravu, na rozdíl od zástupců Ornithischia, nežvýkali, ale celé sousto spolkli. To bylo rozemleté až v žaludku kameny, které tato zvířata polykala. Některé formy z konce triasu a začátku jury žily v polopouštních podmínkách, se kterými se museli vypořádat. Své přední končetiny používali na vyhrabávání kořínků rostlin (mnohé formy měly dokonce vyvinuté mohutné drápy – "Anchisaurus", podobně jako příbuzné prosauropodi, například "Plateosaurus"), na rozdíl od jiných soudobých býložravců (Dicynodontia nebo Aetosauria), byli schopní spásat vysoké části rostlin. Značnou výhodou byly i velké rozměry, které mohli sauropodi dosáhnout díky vyspělé tělesné stavbě s nohama úplně pod tělem. Velikost měla za následek i velikost trávicí soustavy, takže málo výživnou rostlinnou potravu strávili raní sauropodi (podobně jako prosauropodi) mnohem lépe než společně s nimi žijící rynchosauři a dicynodonti. Když si sauropodi nevystačili s dlouhým krkem, postavili se na zadní končetiny.  Sauropodi ze střední jury a pozdějších období ale byli na spásání rostlin na zadních končetinách příliš velcí. Jejich srdce by totiž nebylo schopno pumpovat krev skrz kolmý krk. Mnohé formy se proto specializovaly na spásání nízké vegetace, nebo v případě nutnosti mohly použít hmotnost svého těla na vyvrácení libovolného stromu. Jiní sauropodi nosili krk relativně vztyčený, zdvihající se od pleci v úhlu 40–50 stupňů (Brachiosauridae), případně byli nenároční konzumenti střední vegetace (Camarasauridae).  Vědecká studie z roku 2008 přináší názor, že sauropodi vděčili za svou ohromnou velikost potravním návykům, teplokrevnosti, a především faktu, že potravu složitě nežvýkali nýbrž polykali vcelku.  Pravděpodobným vysvětlením trendu zvětšování tělesných rozměrů u sauropodů byla potřeba efektivního trávicího ústrojí, nikoliv obrana před predátory. O stravovacích návycích sauropodů a jejich preferované rostlinné potravě se nicméně stále vedou odborné spory. Ukazuje se, že rostlinstvo v druhohorách bylo i při celkově vyšším objemu oxidu uhličitého v atmosféře přibližně stejně výživné jako dnešní vegetace.  Někteří vědci se domnívají, že obří sauropodi mohli být zaživa vybaveni jakýmsi pevným rohovinovým zobákem na konci čelistí (podobným želvímu), který jim umožňoval otrhat a mechanicky zpracovat dostatečné množství rostlinné potravy.

Obrana.

Sauropodi nebyli tak špatně chránění, jak se někdy uvádí, přestože šlo o pasivní obranu. Mnozí zástupci Titanosauria měli na zádech kostěný pancíř ("Saltasaurus"), nebo dokonce kostěné trny ("Agustinia"). Někteří primitivní sauropodi měli na ocasu kyj ("Shunosaurus"), ale bičovité ukončení, které mohlo potenciálnímu útočníkovi uštědřit velmi nepříjemnou ránu. Život ve stádu a zejména velikost byla pravděpodobně nejúčinnější ochranou před nebezpečnými dravými dinosaury. Zřejmě právě kvůli ochraně stáda putovali mladí sauropodi ve středu skupiny a větší jedinci na okrajích, jak odkazují zkamenělé stopy.

Migrace a fosilní stopy.

Vědecká studie z roku 2011 ukázala, že kamarasauři na území současného Colorada mohli ve svrchní juře každoročně migrovat v období sucha, přičemž urazili asi 300 kilometrů západním směrem. Pravděpodobně pochodovali v rodinných stádech s velkými jedinci po stranách, chránícími mláďata uprostřed. Obří stopy sauropodů (okolo metrové délky) již byly objeveny na mnoha místech světa, například v lokalitě Plagne ve Francii, kde se nachází také nejdelší dosud objevená série stop z období svrchní jury o délce 155 metrů (a počtu 110 fosilních stop). Fosilní otisky stop velkého sauropoda objevené v Jižní Koreji ukázaly, že na spodní straně nohy měli tito dinosauři síťovaný vzor, podobně jako dnešní sloni. O migracích sauropodů mezi Afrikou a Evropou vypovídá histologický rozbor jejich zubní skloviny. Výzkum fosilních stop sauropodů z Maroka ukazuje, že tito dinosauři stáčeli při chůzi své přední končetiny do strany. O zajímavé interakci sauropodů s jinými živočichy vypovídá objev z pozdní jury Švýcarska, publikovaný v roce 2019. Jedná se o částečně rozdrcený fosilní krunýř vodní želvy, náhodně rozšlápnutý velkým sauropodním dinosaurem.  Objev fosilních zubů sauropoda v ruském Jakutsku (souvrství Teete) ukázal, že tito dinosauři obývali i výrazně severně ležící oblasti (tehdy asi 62° severní šířky), v období spodní křídy, kdy zde byla odhadovaná průměrná roční teplota kolem 14 °C.

Rozmnožování.

Sauropodní dinosauři se líhnuli z vajíček jako malá zvířata o velikosti maximálně několika desítek centimetrů a hmotností několika kilogramů. O svá mláďata se navzdory některým hypotézám dospělí po nakladení snůšky nejspíš nijak víc nestarali. Byla objevena četná hnízdiště a fosilní vajíčka i s kostřičkami embryí, zejména u titanosaurů z Jižní Ameriky a Asie. Vajíčka sauropodů byla celkově velká, ale nikoliv extrémně (v poměru k dospělé velikosti zvířete). Skořápky vajíček titanosaurů měly tendenci se v průběhu inkubace ztenčovat v závislosti na měnících se podmínkách okolního prostředí.

Délka života.

U obřích sauropodů se dlouhou dobu předpokládal velmi vysoký věk. Paleontologové se domnívali, že aby mohli dorůst tak obrovských velikostí, museli největší sauropodi žit až stovky let. Podle některých odhadů žili brachiosauři a další velcí sauropodi v rozmezí 100 až 300 let. Nové výzkumy založené na histologickém rozboru fosilních kostí však ukazují jinou skutečnost - i ti největší sautropodi zřejmě nežili déle než asi 60 až 80 let (nejstarší zaznamenaný věk je asi 55 let u východoafrického rodu "Janenschia") a plné velikosti dorůstali už asi ve 20 až 30 letech věku, případně i dříve. Jejich růst byl tedy extrémně rychlý a v některých případech nabývali na váze i desítky kilogramů za den.

Obraz sauropodů v minulosti.

Předvědecké období.

V roce 1699 popsal zub sauropodního dinosaura (zřejmě rodu "Cetiosaurus") v Anglii Edward Lhuyd jako "Rutellum impicatum". Lhuyd však ještě netušil, o jakého tvora by se mohlo jednat. V polovině 18. století byly zase v portugalské oblasti Sesimbra (v kapli Capela de Memória) na kachlicích zobrazeny fosilní otisky stop sauropodního dinosaura z období jury, o kterých se tehdy věřící domnívali, že patřily obřímu oslíkovi, který odnášel po strmém útesu Pannu Marii a malého Ježíška od rozbouřeného moře.

Zastaralé představy.

Po dlouhou dobu od vědeckého rozeznání sauropodních dinosaurů ve 2. polovině 19. století platil předpoklad, že se jednalo o jakési obří "omyly evoluce", které byly předem odsouzeny k zániku. Proto také byly s dinosaury ztotožňovány různé neúspěšné koncepty dřívějších strojů a přístrojů, jak dokládá například primitivní válečné vozidlo Boiraultův stroj z 1. světové války. Tento předchůdce tanků dostal přezdívku "vojenský diplodokus", protože měl stejně jako jeho pravěký jmenovec skončit neúspěšně na "smetišti dějin".  Významné pro pochopení anatomie sauropodů byly také jejich kosterní rekonstrukce a smontované kostry (či jejich repliky). Ty mohly sloužit i jako testovatelná hypotéza o fyziologii a funkční morfologii sauropodů, musely však být smotnovány v anatomicky korektních pozicích. To se obecně daří spíše až od konce 20. století, spolu s lepším celkovým pochopením anatomie sauropodů.

Vodní živočichové.

V minulosti byli velcí zástupci sauropodů považováni za příliš těžké živočichy na suchozemský způsob života. Bývali tedy zobrazováni jako obojživelní nebo vodní zvířata, která chodila po dně jezer, spásala vodní rostlinstvo, ale hlava jim díky dlouhému krku trčela z vody. Analýza tělesné stavby sauropodů v porovnání s velkými suchozemskými a obojživelnými obratlovci ale tyto názory vyvrátila – tlak vody by jim rozdrtil plíce. Sauropodi měli navíc zuby uzpůsobené na konzumaci odolnějších suchozemských rostlin.

Držení krku.

Během minulých desetiletí byli sauropodi zobrazováni s velmi ohebným krkem. Primitivní sauropodi sice skutečně měli krky poměrně ohebné, ale výzkumy z posledních let ukázaly, že krk byl u vyspělých forem méně ohebný, než se myslelo, přičemž byl nošen převážně na vodorovné linii společně s zády. Příbuzní rodu "Diplodocus" a některé jiné formy ("Cetiosaurus") byli schopni zvednout krk nad úroveň zad jen velice omezeně, což jim ale nijak nepřekáželo při spásání nižšího rostlinstva, přičemž ohebnost krku do stran byla docela velká. Dokonce i dinosauří ekvivalent žiraf, příbuzní rodu "Brachiosaurus" (Brachiosauridae), často zobrazovaný s krkem kolmým na zem, míval krk vztyčený jen pod úhlem 40 až 50 stupňů. Při vztyčeném krku by mělo srdce enormní problémy pumpovat krev 8 metrů k hlavě a zvíře by mohlo upadnout do bezvědomí. Každopádně zřejmě nikdy nebudeme schopni přesně určit míru flexibility sauropodích krků (protože bychom potřebovali vědět více o měkkých tkáních, vazivu apod.).

Nozdry.

Fakt, že vyspělí sauropodi měli poměrně velké nozdry, které byly na lebce posunuté dozadu, v minulosti přesvědčil některé badatele, že sauropodi mohli mít, podobně jako dnešní sloni, krátký chobot na shrnování rostlinné potravy do tlamy zvířete. Sauropodům však na vyvinutí podobného orgánu chyběly potřebné tvářové svaly. Myšlenka chobotu u sauropodů nikdy nebyla populární, čemuž nasvědčuje i malé množství ilustrací sauropodů vybavených chobotem. Nedávná studie zaobírající se nozdrami dinosaurů ukázala, že dinosauří nozdry byly bližší k rypáku, než se předpokládalo. U sauropodů ze skupiny Neosauropoda, kteří se vyznačovali nosovými otvory posunutými směrem dozadu k očím, byly nozdry též posunuté směrem k špičce rypáku, přičemž s novými otvory v lebce je spojovala jakási masitá tkáň a rezonanční komora. Dinosauři jako "Brachiosaurus" a "Diplodocus" tak neměli nozdry na vrcholu hlavy, jako se často zobrazuje na ilustracích.

Vnitřní orgány.

Obrovské byly i vnitřní tělesné orgány obřích sauropodů. Podle odhadů vážilo například jen srdce brachiosaurida rodu "Giraffatitan" asi 200 kilogramů, zatímco jeho žaludek mohl být těžký až 2500 kilogramů. Srdce pracovalo tempem asi 14 až 17 úderů za minutu a dinosaurus se nadechl přibližně 3,5krát za minutu. V jeho těle bylo podle odhadů také asi 3000 litrů krve, tedy asi 600krát více než u dospělého člověka.

Největší sauropodi.

I když tendence k nabírání tělesné velikosti je patrná jak u sauropodů, tak u prosauropodů, největších rozměrů dosáhli právě zástupci sauropodů, kam se řadí největší a nejtěžší suchozemští živočichové všech dob. Při určení konkrétních rekordů však nastává problém – čím větší zvíře bylo, tím méně fosilií je z něj často známo. Druhým problémem jsou velikostní rozdíly mezi jedinci téhož druhu, které jsou způsobeny tím, že sauropodi zřejmě rostli po celý život. Dobrým příkladem je třeba africký "Giraffatitan" (někdy považovaný za druh rodu "Brachiosaurus"), který byl průměrně 25 metrů dlouhý, ale největší jedinci údajně dosahovali délky až 33 metrů, což je téměř o 30 % více. Když jsou známy pozůstatky jen jediného zástupce druhu, je prakticky nemožné určit, zda šlo o průměrně velkého tvora nebo spíš obra na poměry svého druhu. Po dlouhou dobu byl největším relativně dobře známým dinosaurem druh "Brachiosaurus altithorax", objevený na začátku 20. století. Jeho pomyslný velikostní primát vydržel až do 80. let 20. století.  Problematická je nejen tělesná velikost, ale i hmotnost. Původní astronomická čísla odhadovaná pro některé rody (136–180 tun pro rod "Ultrasaurus", dnes již navíc neplatný) byla snížena o celou třetinu až polovinu. Sauropodi totiž disponovali, jak se ukázalo teprve před nedávnem, značně rozsáhlou soustavou vzdušných vaků a dutých kostí.  S přihlédnutím ke všem kritériím nakonec zbude několik kandidátů. Lépe známý "Sauroposeidon" z kladu Somphospondyli (známý z prodloužených krčních obratlů, kdyby se podobal příbuzným rodům, musel být 30 až 35 metrů dlouhý a 18 metrů vysoký), přičemž je známo více kandidátů, kteří se jim v délce nebo hmotnosti blíží ("Seismosaurus" (resp. "Diplodocus hallorum"), "Supersaurus" a zejména "Argentinosaurus", "Patagotitan", "Puertasaurus" a další obří titanosauři).  Možná vůbec největším sauropodem mohl být záhadný indický druh "Bruhathkayosaurus matleyi", který žil před asi 70 miliony let a jehož fosilie byly zběžně popsány v roce 1989. Dnes jsou již nejspíš zničeny erozí a nebyly nikdy přesně změřeny a zdokumentovány. Pokud by domnělá holenní kost skutečně měřila rovné dva metry (jak bylo udáváno), mohlo by jít o titanosaurního sauropoda dlouhého přes 40 metrů a vážícího přes 126 tun.  Nověji americký badatel Gregory S. Paul uvádí, že největším vědecky potvrzeným dinosaurem je "Argentinosaurus" s hmotností v rozmezí 65 až 75 tun, všichni ostatní zatím známí sauropodi jsou již menší (například rod "Patagotitan" vážil podle jeho výpočtů "pouze" kolem 50 tun).  Naopak i ti nejmenší známí sauropodi byli relativně velcí tvorové. Jedním z nejmenších byl například druh "Europasaurus holgeri", žijící v období svrchní jury (asi před 154 miliony let) na území současného Německa. Při délce kolem 6 metrů a hmotnosti zhruba 1 tuny patřil doslova k "trpasličím" druhům.

Rekordy.

Přesnou hmotnost největších sauropodů neznáme, navíc mohla v průběhu života těchto dinosaurů poměrně výrazně kolísat v závislosti na ročním období, klimatu, dostupnosti potravy apod. Největším poměrně dobře známým sauropodem se dnes zdá být "Puertasaurus", který byl popsán v roce 2005 a ve velikosti zřejmě lehce překonal i svého „krajana“ argentinosaura. Jeho velikost se na základě obřích obratlů odhaduje na 35–40 m délky a 80–100 tun hmotnosti. Jisté je, že těžšími živočichy jsou pouze současné největší velryby, jako je plejtvák obrovský, dosahující hmotnosti až kolem 200 tun.  Jedny z největších fosilních stop sauropodů byly objeveny ve Francii v dubnu roku 2009. Měří na délku kolem 150 cm, nemusí však být zcela největší. Zajímavostí je, že sauropodi měli také nejdelší nervy, jaké kdy u obratlovců vznikly. Jednotlivé nervové buňky mohly dosahovat délky až kolem 40 metrů a vzruch byl jimi veden do mozku až 0,5 sekundy. Obří sauropodí stopy byly objeveny také v Maroku, dostaly název "Breviparopus taghbaloutensis" a mohly patřit dinosaurovi o délce kolem 35 metrů.  Přehled největších dinosaurů viz Velikost dinosaurů.

Systematika.

Sauropoda jsou sesterskou skupinou Prosauropoda, s kterou vytváří podřád Sauropodomorpha. Sauropodi se dělí, mimo primitivních forem, na dvě hlavní přirozené skupiny – Macronaria a Diplodocimorpha. Některé výzkumy, založené na morfologii dentice, dokazují, že biodiverzita sauropodů byla zřejmě ve většině ekosystémů mnohem vyšší, než ukazují pouze kosterní nálezy. V roce 2019 byl definován nový klad obřích sauropodních dinosaurů z Jižní Ameriky, který dostal vědecké jméno Colossosauria (doslova "kolosální ještěři").  S počtem přibližně 300 vědecky platných (validních) druhů, popsaných k červenci roku 2019 jsou sauropodi druhou nejpočetnější a druhově nejrozmanitější skupinou druhohorních dinosaurů (po teropodech s počtem 466 druhů). I s ostatními sauropodomorfy pak toto číslo činí 362 druhů.  Takto vypadá zjednodušená systematika sauropodů:  Sauropoda:

Primitivní sauropodi.

Primitivní sauropodi se dělí na různé formy, které jsou zatím bez bližšího zařazení, s různým stupněm vyspělosti na vývojové cestě ke skupině "Eusauropoda". Přestože v minulosti byly zařazeny do různých čeledí, není jisté, které a zda vůbec některé vytvářely přirozenou skupinu. Nejprimitivnějším známým sauropodem je tak možná malý "Anchisaurus", stavbou těla poněkud podobný primitivnímu rodu "Thecodontosaurus". Tyto dva rody však zřejmě byli jen příbuzní sauropodů ze skupina sauropodomorpha. O něco vyspělejší byl už velký a čtyřnohý rod "Melanorosaurus", okolo kterého se asi sdružovala skupinka dalších sauropodů, kteří byli v minulosti považováni za prosauropody. Zda skutečně vytvářeli čeleď Melanorosauridae, není jisté. Ještě vyspělejší byl rod "Antetonitrus" a čeleď Vulcanodontidae, zastoupená například rodem "Vulcanodon". Mezi nejlépe známé primitivní sauropody z období spodní jury patří také indický rod "Barapasaurus".  Formy z Eusauropoda, například rod "Cetiosaurus", měly duté obratle, do kterých zasahovaly výběžky plic (jako u dnešních ptáků). To svědčí o vyspělém metabolismu sauropodů a o možnosti podobného dýchání jako mají ptáci (ptáci potřebují během letu velké množství kyslíku). Zda byli teplokrevní jako malí teropodi, se dá jen těžko určit. Jejich velká těla se jen těžko zbavovala přebytečného tepla, takže je možné, že teplokrevnost sauropodi vývojem ztratili. Do skupiny "Eusauropoda" patřily mimo primitivních forem (v minulosti byly téměř všechny umístěné do čeledi Cetiosauridae) i vyspělé formy ze skupiny "Neosauropoda", jejichž zástupci měli zuby umístěné více v přední části čelistí a nozdry bývaly umístěné více vzadu na lebce. Dělí se na skupiny Macronaria a Diplodocimorpha.

Macronaria.

Zástupci Macronaria byli většinou mohutní tvorové s krátkým ocasem a velkými nozdrami, které byly větší než očnice a zároveň umístěné poměrně vzadu na lebce. Umístění nozder mohlo souviset s ochranou před rostlinami při jejich otrhávání, přičemž jejich velikost sloužila na dostatečné zvlhčení i velmi suchého vzduchu, i když jistý význam mohly mít i při termoregulaci. Předkové Macronaria připomínali zřejmě rod "Jobaria". Macronaria se dělí na primitivní skupinu Camarasauridae a na bohatě zastoupenou Titanosauriformes s dvěma nebo třemi podskupinami (Brachiosauridae, Titanosauria resp. Euhelopodidae). Zastupovali ji mohutní tvorové s vysokými lebkami, které se směrem k čenichu snižovaly.

Camarasauridae.

Camarasauridae byli středně velcí sauropodi (v průměru 15 až 18 m) s mohutnou stavbou těla a mocnými lžícovými zuby. Měli vysoké pevné lebky s hrubými zuby, zhruba stejně dlouhé končetiny a poměrně krátký krk. Dost málo ohebný krk nosili vzpřímený a spásali střední vegetaci (vyšší než diplodici a nižší než brachiosauři), a to včetně odolných rostlin. Zřejmě žili ve velkých stádech a často představovali nejběžnější sauropody v dinosauřích společenstvích. Vyskytovali se během svrchní jury a spodní křídy. Nejlépe známý zástupce je "Camarasaurus".

Euhelopodidae.

Euhelopodidae je dodnes záhadnou, málo známou výlučně asijskou čeledí sauropodů. Někdy bývá rozbita nejprimitivnější Mamenchisauridae a vlastní Euhelopodidae, jindy jsou její zástupci roztroušeni po stromu sauropodů bez vytvoření samostatné skupiny. Jednoznačně šlo o pestrou skupinu s některými znaky kamarasaurů, brachiosaurů, diplodoků a titanosaurů. I přes pochybnosti je možné, že přece jen šlo o přirozenou skupinu, nejdříve o příbuzných prvotních zástupců Titanosauiformes, přičemž jejich zvláštní znaky připomínající různé skupiny sauropodů snad vznikly vývojem v izolaci (v suché Asii byli dlouhou dobu jedinou významnější skupinou sauropodů).  U těchto zvířat je častý mimořádně prodloužený krk, který však mohl být díky malé hmotnosti zdvihnutý dost kolmo, přičemž srdce dokázalo pumpovat krev do mozku, zřejmě díky zatím neznámým anatomickým přizpůsobením měkkých tkání, která obvykle nezkamení. Takto se mohli euhelopodidi krmit na nízké i na vysoké vegetaci. Třeba připomenout, že diplodoci s dlouhým krkem málo ohebným ve vertikálním směru, mívali dlouhý ocas, ale protože Euhelopodidi ho měli krátký, lze téměř s jistotou říci, že se živili nízkou i vyšší vegetací. Zástupci Euhelopodidae jako např. "Euhelopus", měli tenké kolíkové zuby, přičemž byli hojní během střední a svrchní jury. Ze spodní křídy nejsou přesvědčivě doloženi.

Brachiosauridae.

Další podskupinou Titanosaurifomes byla Brachiosauridae, reprezentovaná například rodem "Brachiosaurus". Její zástupci se vyznačovali vysokými lebkami, silnými lžícovitými zuby a prodlouženými krky a předníma nohama, které byly dlouhé minimálně stejně jako zadní nohy. Díky délce končetin měli brachiosauři plec výš než bedra, což jim díky přibližně vzpřímenému krku (nošenému v úhlu přibližně 45 stupňů; ilustrace se strměji drženým krkem jsou chybné) dávalo zjev žirafy. Mnohé rody nabývaly značných rozměrů a žily převážně osamotě nebo v menších skupinkách ("Brachiosaurus") a menší se seskupovaly do velkých stád ("Giraffatitan"). Tito tvorové byli hojní během svrchní jury a spodní křídy. Jeden nalezený obratel ale naznačuje, že by mohli přežít až do poloviny svrchní křídy.

Titanosauria.

Třetí podskupinou Titanosauriformes je Titanosauria (svrchní jura až křída), velká a pestrá podskupina širokých sauropodů se středně dlouhými krky i ocasy, obratli bez odlehčovacích otvorů a vysokými lebkami s výrazným sklonem k rypáku. Zuby měli tenké, kolíkovité. Mnohé menší a středně velké rody neměly problém se na delší dobu vztyčit na zadní končetiny. Krk titanosarů bývá někdy zobrazován v jedné linii s trupem. Takto ho sice nejčastěji nosili během chůze, je však pravděpodobné, že ho dokázali zdvihnout do koruny stromů, i když ne tak prudce jako u brachiosauridů. Svědčí o tom i velikost předních končetin, které jsou jen o málo menší než končetiny zadní. U sauropodů, kteří nedokážou zdvihnout krk nad úroveň těla, bývají přední zkrácené ("Diplodocus", "Cetiosaurus"). Naopak u sauropodů, kteří dokážou vztyčit krk do výšky, bývají přední nohy delší nebo jen o málo kratší než zadní nohy ("Brachiosaurus", "Camarasaurus"). U některých Titanosaurů se záda směrem od plece k bedrům mírně snižovala ("Paralititan", "Argentinosaurus").  Titanosauria bývá dělená na primitivní formy ("Argentinosaurus") a dvě vyspělejší čeledi. První je Saltasauridae (Titanosauridae), jako např. rod "Saltasaurus", což bývali většinou menší masivní sauropodi (přibližně 15 m dlouzí); nevýhody jejich „malé“ velikosti jim vynahradil kostěný pancíř pokrývající záda a svrchní stranu krku a ocasu. Pancíř se u nich vyskytoval dost často (několik druhů ho druhotně ztratilo) a zřejmě chránil i některé primitivní druhy titanosaurů. Tito tvorové byli úspěšní hlavně v druhé polovině svrchní křídy. Druhou dobře rozpoznatelnou skupinou byla Nemegtosauridae, jehož zástupci zjevem připomínali diplodocidy, mezi které byli dříve i zařazeni. Měli lehčí stavbu těla a nižší protáhlejší lebky. Vyskytovali se během křídy. Další čeledí byla zřejmě Agustiniidae, což byli titanosauři se specializovaným kostěným brněním (jejich klasifikace ale není jistá) a Opisthocoelicaudiidae, která však možná spadala do Saltasauridae.

Diplodocimorpha.

Zástupci skupiny "Diplodocimorpha" mívali dlouhé zadní a krátké přední končetiny dlouhý ocas často s bičovitým zakončením (kterým dokázali vydávat neuvěřitelně hlasité práskavé zvuky, bičovat protivníky a predátory nebo udržovat kontakt jako hmatovým orgánem mezi jednotlivci stáda bez očního kontaktu), krk ohebný pouze do stran (ve vertikálním směru byl strnulý) a nízkou hlavu s tenkými zuby. Nozdry měli menší a ještě více vzadu než zástupci skupiny "Macronaria", přičemž některým rodům srostly do jednoho otvoru ("Diplodocus"). Stavba těla byla jednostranně přizpůsobena na spásání nízkých a přízemních rostlin. Schopnost stát na zadních nohách využívaly jen malé druhy, obvykle se vztyčily pouze během útoku dravců, aby si chránily zranitelný krk. V průměru měli zástupci této skupiny lehčí stavbu těla než zástupci "Macronaria". U jediného rodu ("Diplodocus") se zachovaly stopy po koženém hřebeni táhnoucím se středem zad, krku a ocasu. Podobné bývaly zřejmě u sauropodů běžné. "Diplodocimorpha" se obecně dělí na tři čeledi: "Rebbachisauridae" a "Diplodocidae". "Diplodocidae" a "Dicraeosauridae" si jsou značně podobné, a proto je pro ně vytvořena skupina "Diplodocoidea", přičemž mezi typické znaky patří třeba s menším počtem jemných zubů.

Rebbachisauridae.

Spodnokřídová čeleď "Rebbachisauridae", jejíchž mnozí členové bývali v minulosti zařazeni do "Dicraeosauridae", je dodnes jen málo známá. Na tělech jejích zástupců jsou patrné modifikace oproti starším diplodokům ("Diplodocidae"), aby mohli konzumovat nízké rostlinstvo i během spodní křídy (dobře je to vidět na rodu "Nigersaurus"). Doložený je například výskyt hrubých lžicovitých zubů, nebo rodů vybavených velkým množstvím zubů s jakýmsi zobákem na konci čelisti (podobně jako u hadrosaurů).

Diplodocidae.

Dnes nejlépe známou podskupinou "Diplodocimorpha" je čeleď "Diplodocidae", která značně prosperovala koncem jury. V tom byla neúspěšnější skupinou sauropodů minimálně v Severní Americe, Africe a západní Evropě. Právě mnohé znaky této skupiny jsou považovány za typické pro celou skupinu "Diplodocimorpha", i když jsou u "Diplodocidae" obvykle více rozvinuté. Přestože znaky na různé úrovni typické pro příbuzné čeledi se tato zvířata vyznačovala například dobře vyvinutým bičovým zakončením na ocasu.  Do této čeledi pravděpodobně patřili někteří z nejdelších suchozemských živočichů. Známé jsou pozůstatky některých rodů ("Diplodocus" nebo "Supersaurus"), dosahujících obřích rozměrů, například délka až přes 34 metrů.  Čeleď "Diplodocidae" se dělí na dvě podčeledi: robustní formy z "Apatosaurinae" (např. rod "Apatosaurus") a relativně štíhlejší "Diplodocinae".

Dicraeosauridae.

"Dicraeosauridae" (např. "Dicraeosaurus") je čeleď blízce příbuzná čeledi "Diplodocidae", ale poněkud primitivnější. Její příslušníci měli poměrně krátké krky, lehkou stavbu těla a prodloužené trny na obratlích krku, trupu i ocasu. Bývali též relativně malí (dlouzí jen okolo 10 m), což jim zřejmě pomohlo k životu v pralesech, kde spásali přízemní vegetaci. Sauropodní dinosauři z čeledi "Dicraeosauridae" se poměrně vzácně vyskytovali po dlouhou dobu od svrchní až do spodní jury.

Sauropodi (Sauropoda) byli příslušníci skupiny velkých až obrovských býložravých dinosaurů. Vyznačovali se většinou silně prodlouženým krkem, kvadrupední (čtyřnohou) chůzí, malou velikostí lebky v poměru k tělu a často velmi dlouhým ocasem. Někteří sauropodi představují největší suchozemské živočichy všech dob. Vyskytují se od konce triasu (asi před 210 miliony let) do úplného konce druhohor (před 66 miliony let) téměř po celém druhohorním světě.

Sauropoda ( or ), or the sauropods (; "sauro-" + "-pod", "lizard-footed"), are a clade of saurischian ("lizard-hipped") dinosaurs. They had very long necks, long tails, small heads (relative to the rest of their body), and four thick, pillar-like legs. They are notable for the enormous sizes attained by some species, and the group includes the largest animals to have ever lived on land. Well-known genera include "Brachiosaurus", "Diplodocus", "Apatosaurus", "Brontosaurus", and "Mamenchisaurus".


Obratle lidského těla.

Stavba obratle.

Typický obratel můžeme anatomicky i funkčně rozdělit na tři části:

Tělo obratle.

Tělo obratle je uložené vpředu (ventrálně) a je největší a hlavní nosnou částí páteře. Směrem nahoru (kraniálně) a dolů (kaudálně) končí rovnou plochou (lat. "facies intervertebralis"), na kterou se připojuje pružící meziobratlová ploténka (lat. "discus intervertebralis"). Tělo obratle (corpus) je vyplněno spongiózou a červenou kostní dření.

Oblouk obratle - arcus vertebrae.

Jeho hlavní funkcí je ochrana míchy.  Spojením těla s obloukem je vytvořen otvor (lat. "foramen vertebrale"). Otvory všech obratlů pod sebou, spolu se zadními plochami meziobratlových plotének a s vazy vytvářejí páteřní kanál (lat. "canalis vertebralis").

Výběžky obratle.

Výběžky vystupují z oblouku obratle a slouží ke spojení obratlů.

Osifikace obratlů.

Osifikace obratlů začíná od 3. měsíce nitroděložního vývoje v dolních hrudních obratlech a postupně se přidávají další obratle směrem nahoru i dolů. Osifikace obratle začíná ve dvou osifikačných místech oblouku a v jednom místě obratlového těla. Z jader oblouku osifikují i výběžky, výjimkou jsou ty, které jsou původem rudimentární žebra. Chrupavky mezi jádry tvoří růstové zóny obratle. Páteř novorozence je rovná, bez dvojesovitého prohnutí. V prvních měsících po narození a posazení se dítěte, vzniká první obloukovité prohnutí páteře. Dvojesovité prohnutí se vytváří, když dítě začíná chodit. Oblouk obratle se spojuje osifikačně v oblasti processus spinosus v 1. roce života. Oblouk se spojí s tělem obratle mezi 3. - 8. rokem.

Rozdíly v obratlech.

Každá část páteře má specifický tvar obratlů. U člověka rozeznávame:

Krční obratle – vertebrae cervicales (C - C).

Krční obratle jsou označované zkratkou C - C. První dva krční obratle (C a C) umožňují pohyb hlavy ve větších rozsazích než ostatní krční obratle, proto se od ostatních odlišují. Atlas (C, lat. "atlas") umožňuje kývavé pohyby hlavy. Nemá tělo, má prstencový tvar a dvě kloubní plošky, které slouží ke spojení s lebkou. Čepovec (C, lat. "axis") je přizpůsobený k otáčení hlavy podél svislé osy. Ve své přední části má zub ("dens axis"), kolem kterého se otáčí horní atlas. Trnové výběžky atlasu a axisu jsou vidličnatě větveny.

Hrudní obratle – vertebrae thoracicae (Th - Th).

Ke každému z nich je připojen jeden pár žeber. Trnové výběžky jdou šikmo dolů.

Bederní obratle – vertebrae lumbales (L - L).

Jsou největší a nejtěžší. Mají hlavně nosnou funkci. Dále mezi obratli L až L končí mícha. Mezi obratli L a L se provádí lumbální punkce (odběr mozkomíšního moku).

Křížové obratle – vertebrae sacrales (S - S).

Mají kloubní plochy pro spojení s kyčelní kostí ("os ilium"). Srůstají do kosti křížové ("os sacrum").

Kostrční obratle – vertebrae coccygeae (Co - Co).

V lidském těle se udává 3 až 5 obratlů kostrčních. Tyto obratle srůstají v kostrč ("os coccygis") na níž se upínají svaly tzv. pánevního dna (někt. 'dolní bránice'), které mají roli svěračů. Pružení kostrčních obratlů je nutné pro hladké dosedání člověka, hybnost bederní páteře, trávení, vyměšování a pružení obsahu abdomenu a dolní pánve při chůzi. Pružnost pánevního dna má vliv i na sexuální funkci.

Obratel (lat. "vertebra, -ae", řec. "spondylos") je kost, u některých obratlovců zůstává ve formě chrupavky. Tvoří základní stavební a funkční jednotku páteře (lat. "columna vertebralis"). Obratle jsou společným znakem obratlovců. Během ontogeneze se zakládají jako chrupavka, u většiny kostnatých ryb a čtyřnožců později osifikují v kost.

In the vertebrate spinal column, each vertebra is an irregular bone with a complex structure composed of bone and some hyaline cartilage, the proportions of which vary according to the segment of the backbone and the species of vertebrate.


Vertex shader.

Program, který se provede na každém vrcholu (vertexu) vstupní geometrie scény. Mezi nejčastější operace patří transformace vrcholu (násobení pohledovou a "world" maticí). Pomocí transformací lze však dosáhnout i různých grafických efektů — např. simulace pohybu vodní hladiny. Vždy do programu vstoupí jeden vrchol, je upraven a zase vystoupí, nelze tedy vrcholy přidávat či odebírat.

Geometry shader.

Geometry shader na rozdíl od vertex shaderu umožňuje přidávat nebo odebírat vrcholy a tím ovlivňovat výslednou geometrii. Geometry shader lze využít například pro generování jednoduché vegetace (trávy) na povrchu nějakého objektu či k doplnění detailů existujícího modelu (např. vytvoření ostnů na modelu dinosaura) v reálném čase.

Pixel (fragment) shader.

Pixel shader je prováděn na každém pixelu rasterizované scény — pracuje tedy s jejím 2D obrazem. Mezi nejčastější operace patří aplikace textur případně další modifikace barvy pixelu.

Shadery pro teselaci.

S příchodem Direct3D 11 a OpenGL 3.2 byl vykreslovací řetězec rozšířen o nové stupně realizující teselaci. Dva z těchto celkem tří stupňů jsou programovatelné. Názvy příslušných shaderů se u jednotlivých rozhraní liší. Pro Direct3D jsou to Hull-shader a Domain-shader, pro OpenGL potom Tessellation control shader (TC) a Tessellation evaluation shader (TE). Tyto shadery umožňují měnit geometrii objektů (podobně jako geometry shader). Díky podpoře teselace zakotvené přímo v hardware (GPU) je možné do scény přidat velmi velké množství detailů (a to tam kde jsou potřeba např. dle vzdálenosti od kamery).

Compute shader.

Compute shader slouží k realizaci a možnému urychlení obecných algoritmů na grafickém procesoru. Ve specifikaci OpenGL se poprvé objevil ve verzi 4.3 a Direct3D přidalo jeho podporu ve verzi 11. Compute shader se také používá k technice zvané GPGPU.

Shader je počítačový program sloužící k řízení jednotlivých částí programovatelného grafického řetězce grafické karty (přesněji GPU). K tvorbě takových programů slouží specializované programovací jazyky tzv. shader jazyky (například jazyk GLSL pro OpenGL, Cg od společnosti NVIDIA nebo HLSL od společnosti Microsoft určený pro API DirectX, Xbox a Xbox 360). Shadery se rozdělují na několik základních typů podle toho, pro kterou jednotku grafického řetězce jsou určeny. V současnosti patří mezi nejdůležitější vertex, pixel a geometry shader. S příchodem posledních generací grafických karet a nových verzí grafických rozhraní (DirectX a OpenGL) se rovněž začínají rychle prosazovat shadery pro realizaci teselace.

In computer graphics, a shader is a type of computer program originally used for shading in 3D scenes (the production of appropriate levels of light, darkness, and color in a rendered image). They now perform a variety of specialized functions in various fields within the category of computer graphics special effects, or else do video post-processing unrelated to shading, or even perform functions unrelated to graphics at all.


Způsoby PoE.

Pro PoE se využívá v zásadě dvou možných řešení: Na vysvětlení lze dodat, že osm vodičů v kabelu je rozděleno do 4 párů, které jsou samostatně krouceny. Vodičům jsou dle normy přiřazena čísla 1 až 8 a do párů jsou rozděleny takto: Čísla současně udávají pořadí kontaktů na konektoru RJ-45.

Napájení po nevyužitých párech.

V mnoha případech se z celého osmižilového kabelu používají jen první dva páry (oranžový a zelený) a to pro digitální datové přenosy (čtení, zápis), přitom druhé dva páry vodičů zůstávají často nevyužité. Původní záměr přitom byl, a to aby se využívaly i tyto, pro telefon: modrý pár pro analogové telefonní signály, hnědý pro napájení telefonu. Jde tedy o klasické telefonní vedení, tzv. telefonní pevnou linku. V rozvodném uzlu budovy/patra pak jsou digitální datové a analogové telefonní signály zpracovávány dvěma samostatnými ústřednami: Jeden Ethernetový kabel, kroucená dvojlinka, je tedy využívána pro dva různé účely, každý navíc na realizován úplně jiném principu.  Hnědý pár vede napájení: jedním vodičem páru + pól, druhým vodičem se obvod uzavírá zpátky (mínus, zem). Modrý pár slouží pro oboustrannou komunikaci: jak pro poslech, tak zároveň pro vysílání vlastního hlasu, z mikrofonu. Aby signály nekolidovaly, přenášené po jediném páru vodičů, jsou namodulované na vyšší frekvence, nosné vlny: oba signály jsou přenášeny po jiných frekvenčních pásmech nosných vln.  Pro účely PoE, pro napájení čehokoli, lze snadno využít již přítomného napájecího napětí, nebo si ho do kabelu lze úmyslně nainjektovat, v rozvodně, a to i bez telefonního signálu pro hlasy.

Napájení fantómovým napětím.

Na principu dvou párů fungují například kancelářské telefony Avaya: Na zaměstnancův stůl je přiveden Ethernetový kabel, s připojením na internet a k telefonu zároveň. Tento kabel se nejdříve připojí do vstupní zdířky telefonu, ten se rovnou rozsvítí a bootuje. Pak se patch kabelem propojí výstupní zdířka telefonu se vstupem síťové karty PC: Do toho už telefonní signál nepokračuje, ani PoE-B, protože ty už používá telefon a dále ven je nepouští. Telefon je tedy připojen přes dva kroucené páry: na mikrofon a sluchátko. A tyto páry navíc používá jako napájecí: oba vodiče jednoho páru jako plus, oba druhého jako mínus pól. Signály za telefonem už zbývají jen ve dvou kroucených párech: v těch, které telefon nepoužívá.  Tímto způsobem tedy na jednom kabelu pracují dvě zařízení: Buď telefon dvěma párům (jím nevyužívaným) umožňuje průchod, nebo dvojitě použitý kabel lze nejdříve "rozbočit", propojkou galvanicky sestavenou ze tří zdířek (splitter), a obě zařízení připojit samostatně, každé vlastním patch kabelem. Aby takovéto rozdvojení bylo smysluplné, musí samozřejmě v ústředně budovy, na druhém konci kabelu v zásuvce, být napojen odpovídající informační zdroj: Pro PC napojení na přepínač (switch) LAN, pro druhý pár párů napojení k telefonní ústředně (pro zmíněný telefon), případně k jinému zdroji (nejspíše zas do stejného switche, pro zaměstnancův notebook). A právě v ústředně budovy je vyřešeno i napájení, vtlačované do kabelů, do zásuvek pro stolní telefony zaměstnanců: Buď jejich napájení umí už sama telefonní ústředna, uvnitř sebe, nebo kabely ještě procházejí přes injektory PoE.

Nutnost čtyř vodičů pro jedno napájení.

Napájení je nutné poskytovat mezipárově, oba dva vodiče páru jako jeden pól napájení, oba dva vodiče druhého páru jako druhý pól napájení: Protože se mění i zátěžový proud k napájenému zařízení, proudové skoky by rušily data. Při pokusu využít jeden vodič jednoho páru pro jeden pól napájení a druhý vodič toho samého páru pro opačný pól by vlastně šlo o pokus používat jeden dvojbran (kroucený pár vodičů, dva jeho konce) pro přenos dvou signálů, dvou napětí: informačního a napájecího. A protože jde o dva proměnné signály ("signál" napájení/odběru není konstantní), nutně by kolidovaly, vzájemně by se rušily.  Naopak datový signál jednoho páru není nijak porušen, pokud po obou vodičích teče stejný proud, napájecí (i proměnlivý), když jde v obou vodičích stejným směrem: Rozdílové napětí signálu zůstává zachováno, nezměněné. Souběhu napájecích pólů na kroucených párech, kterými jsou zároveň přenášena data, se říká "fantom": Tři signály na čtyřech vodičích. Protože pro data jsou typicky využívány první dva páry (pár párů A, vč. kontaktu 1), režim-A a "fantómové PoE" jako pojmy často splývají. Pokud se pro napájení využívá druhého páru párů (B), které pro data bývají často nepoužité, mluví se o režimu B: tzv. "po volných vodičích". Nicméně i v takovém případě jsou póly napájení stále připojeny na celé páry. A když se datový signál třeba najednou objeví i na těchto párech, jde obdobně o "fantómové PoE na B".  Póly napájení se připojují na celé páry kvůli zabránění zarušení dat, kromě toho však také dvojité vodiče napájení pomáhají i se ztrátami na vedení nebo lépe s úbytkem napětí podél délky vodičů: Zdvojením průřezu vodivého materiálu pro napájení se na polovinu snižuje jeho odpor / zdvojnásobuje vodivost, což je při přenosu výkonu podstatné. Naproti tomu informační datové signály generují značně nižší proudové hustoty materiálem vodiče.

Dvojí PoE najednou.

Co naopak využít lze, je kombinace obou PoE současně, napájení v "režimech" A i B zároveň: Takové kombinace však musí být podporovány jak na straně rozvodného uzlu (injektáže), tak i na straně spotřebičů. V běžných řešeních se o PoE mluví jako o přítomnosti "vůbec nějakého napájení", které dnes už bývá řešeno samotným rozbočovačem (endspan, ve switchi), stále však lze přidat i druhé PoE, to už přídavnou injektáží (midspan, dodatečným zařízením). Kombinované PoE tedy není standardizované a jde o proprietární řešení: Jak si ho kdo udělá.  Protože TP (twisted pairs) kabel má celkem 8 vodičů ve čtyřech párech, kde dva se (vždy) využívají pro data (dva signály, vysílání a příjem) a další dva páry jsou buď vůbec nevyužité nebo přenášejí druhá data (opět Tx+Rx), může přes TP kabel procházet až 6 (hlavně digitálních) signálů: dva páry pro data1 (Tx1+Rx1), po nich ještě napájení PoE-A, pak obdobně i zbývající dva páry data2 (používají-li se) a na nich druhé napájení PoE-B (dva vodiče na +, čtvrtý pár pro -). Z tohoto pohledu jsou si oba páry párů (A a B) rovnocenné: Oba umožňují nést až dva informační signály a jedno PoE napájení, a to sice identickým způsobem, ale dokonce o různých napětích a příkonech (samostatné napájecí obvody).

Napájení do páru čtveřic.

Při zobecnění principu fantómového signálu/napájení lze po čtyřech párech vodičů teoreticky přenášet až 7 digitálních (stejnosměrných) signálů: Prakticky se dnes sice páry párů používají pro PoE, protože však jde o dva páry (sudý počet párů), mohly by být místo toho využity pro přenos třetího datového toku, obousměrného: vysílání i příjmu, to by ale muselo i periferní zařízení umět vysílat fantómově. Naproti tomu výkon napájení jde jen jedním směrem, stačí pro něj jediný "pár" vodičů: 4 vodiče (páry A) jako + pól, další 4 vodiče jako – pól (páry B). Taková konstrukce je však čistě teoretická: Třetí datový signál by fantómově musel injektovat už rozbočovač (switch), napájení do čtveřic (druhý fantóm nad prvními dvěma) by už vůbec muselo být provedeno dodatečnou injektáží. Než toto složitě konstruovat, je mnohem levnější souběžně položit druhý ethernetový kabel, přes něj přenášet data-3 a i PoE, jednoduchým telefonním způsobem, nefantómově: Každý vodič s jediným prostým účelem.

Vlastnosti metod, praktické řešení.

Jelikož u dosud hojně používanějších standardů ethernetu 10Base-T a 100Base-TX jsou využívány jen 4 vodiče z celkových osmi, zbývající čtyři vodiče se dají použít pro napájení. Tento způsob je použitelný jak u aktivních prvků (síťové přepínače), tak u pasivních injektorů a napájecích panelů v rozvaděčích.  Druhý způsob vyžaduje složitější uspořádání na straně zdroje a je častější v přepínačích. Příkon každého napájeného zařízení může být až 15,4 W, resp 25 W. To vyžaduje náležitě dimenzovaný zdroj přepínače a tedy i jeho vyšší cenu.  Protože současná perspektivní rychlost ethernetu odpovídající definici 1000Base-T již využívá všech čtyř párů v datovém kabelu strukturované kabeláže, pozbývá zvolna první způsob s volnými páry na významu. Nicméně je možné po těchto vodičích napájení vést i nadále pasivně pomocí fantomového zapojení, kdy se oddělí napájecí DC složka od datové AC složky. K tomu se používají ethernetová linková trafa s napájecí odbočkou uprostřed, nebo kondenzátory (blokují DC) a tlumivky (blokují AC). Takové zapojení je kompatibilní jak s pasivním 100BaseTX Ethernetem, tak s i 1000Base-T Ethernetem.

Normy pro PoE.

Pasivní PoE (tj. nekompatibilní s normou "IEEE 802.3af") čistě dodává napájení po nevyužitých kabelech: vodiče 4 a 5 (modrý pár) vedou kladný pól a vodiče 7 a 8 (hnědý pár) vedou záporný pól napájení. Takový způsob využívá například MikroTik RouterBOARD.  Mezinárodní standard "IEEE 802.3af" definuje aktivní PoE, které zahrnuje vyjednávání o napájení. V detailech (polarita) se liší od návrhu firmy Cisco. Řada současných přístrojů dovoluje napájení podle obou standardů, 802.3af i firemního Cisco. Druhý z uvedených je však podporován jen z důvodů zpětné slučitelnosti a v současnosti je zastaralý, protože 802.3af ho plně nahrazuje. Standard kombinuje obě popsané metody (volné páry nebo datové páry). Používá se napětí 48 V a max. proudový odběr jednoho přístroje je 400 mA. Norma dělí spotřebiče napájené přes ethernet do tříd 1 až 4 podle požadovaného příkonu.  Třídu lze na zdroji (např. přepínači) nastavit ručně nebo si ji napájený přístroj sám dynamicky dohodne s napájecím zařízením. Existuje již návrh standardu "IEEE 802.3at".

Motivace a historie.

Napájení po Ethernetu se začalo výrazně prosazovat s nástupem internetové telefonie – VoIP. Dosavadní analogové nebo digitální (ISDN) telefony jsou co do napájení velmi nenáročné a vystačí obvykle s jedním párem vodičů zajišťujících jak komunikaci tak i napájení.  VoIP má své nesporné výhody, ale napájení přístrojů — IP telefonů zvláštním kabelem bylo jednou ze zřejmých a závažných nevýhod. Běžné síťové přepínače neposkytovaly na svých rozhraních napájení pro připojené přístroje (PC, tiskárny, servery, datové terminály), předpokládal se vždy samostatný zdroj.  Nástup VoIP na přelomu tisíciletí vyvolal tlak na řešení této otázky. Proto se kromě injektorů a pasivních napájecích panelů objevily i přepínače s napájecími porty. Jejich vyšší cena je vyrovnána zjednodušeným zapojením, možností centrální správy nyní nově i včetně napájení, úsporou kabelů atd. jak bylo uvedeno výše.

Typické vlastnosti a použití.

Napáječe.

Napájecí zdroje pro PoE, zařízení, která do kabelu injektují (vstřikují) napájecí napětí, aby ho pak mohla použít periferní zařízení, jsou dvojího druhu:  Vyráběné síťové přepínače se schopností PoE napájení periférií vždy poskytují jen omezený celkový výkon: Je to dáno výkonností jejich vestavěného zdroje, jediného.

Spotřebiče.

Příklady přístrojů využívajících napájení přes ethernet:

PoE (Power over Ethernet) je napájení po datovém síťovém kabelu, bez nutnosti přivést napájecí napětí k přístroji dalším samostatným kabelem.

Power over Ethernet, or PoE, describes any of several standard or ad hoc systems that pass electric power along with data on twisted pair Ethernet cabling. This allows a single cable to provide both data connection and electric power to devices such as wireless access points, IP cameras, and VoIP phones.