Příběh.

Boxerka Esperanza Muñozová, zvaná Monita (ze španělského „mona“ = opice), je ve svém sportu úspěšná zápasnice, která touží získat titul argentinské šampionky a následně boxovat ve velkém zápasu v Las Vegas o titul mistryně světa. Trénuje ji její přítel Enrique, přezdívaný Quique, s nímž a jeho matkou žije v nájemním domě typu conventillo v La Boce, chudé čtvrti Buenos Aires. S Quiquem, jenž se také věnuje zápasu ve volném stylu, se zná od dětství, jeho máma navíc Monitu prakticky vychovala. Dívka totiž svého otce nikdy nepoznala a její matka ji opustila, když jí bylo osm let. Jako boxerka patří mezi nejlepší v Argentině, ovšem nyní má zraněnou ruku a od sportu si musí nedobrovolně odpočinout. Kimberly, jedna z jejích kamarádek z „baráku“, jí dá tip na práci v investiční firmě Quesada Group (v originále "Grupo Quesada"), kde je sama zaměstnaná jako uklízečka. Monita se stane osobní asistentkou prezidenta firmy, bývalého šampiona formule 1 Martína Quesady a již na úplném začátku mezi nimi přeskočí jiskra. Šéf podniku je ovšem zasnoubený, navíc se chystá adoptovat tři sourozence z útulku, kterému jako dobrodinec pomáhá. Ve firmě získá Monita nové přátele, s nimiž může kdykoliv počítat, ale i podlé protivníky, kteří plánují převzít společnost.

Produkce.

O druhé telenovele, v níž by byli ústřední dvojicí Natalia Oreiro a Facundo Arana, populární pár z "Divokého anděla", se objevily zprávy v polovině roku 2005. Oba herci se stali během "Divokého anděla" přáteli a byli si vědomi vzájemné chemie mezi sebou na obrazovce, společná pracovní příležitost však nastala až po osmi letech od této telenovely. Autorem námětu pro nový seriál, jenž měl pojednávat o dvou policistech, kteří se do sebe zamilují, byl programový ředitel stanice Canal 13 Adrián Suar, Oreiro však návrh odmítla. V dalších měsících ale Suár dosáhl s oběma dohody díky jinému příběhu. Samotnou Oreiro přemlouval asi půl roku, herečku mu nakonec pomohl přesvědčit sám Arana. Nový komediální seriál se měl věnovat bohatému podnikateli (Arana), který se zamiluje do chudé dívky (Oreiro), jež působí v boxu. V září 2005 ohlásil Arana svůj konec v divadelní inscenaci "Visitando al señor Green", v níž právě vystupoval, a začal se pod dohledem profesionálního automobilového pilota Alberta Di Giorgii učit řídit auto na závodním okruhu. Oreiro, která kvůli seriálu odložila tři zasmluvněné filmy, v nichž měla hrát, a přerušila i přípravu svého čtvrtého hudebního alba, se na roli začala připravovat boxerskými tréninky, které vedla boxerka Marcela Acuña. Zároveň kvůli fyzické náročnosti přípravy dočasně přerušila svoji vegetariánskou dietu.  Produkci zajišťovala pro Canal 13 společnost Pol-ka Producciones, kterou v 90. letech 20. století založil Adrián Suar. Natáčení seriálu "Jsi můj život" bylo zahájeno začátkem prosince 2005. Seriál byl filmován v ateliérem Pol-ky v buenosaireské čtvrti Chacarita, využívány byly i lokace v okolí. V polovině května 2006 natáčela ústřední dvojice protagonistů let letadlem Piper PA-38 Tomahawk, který pilotoval sám Arana a vedle nějž seděla v kokpitu i Oreiro. Filmování scény, ukončené nouzovým přistáním, zabralo deset hodin ve vzduchu, produkční tým čítal 50 lidí a bylo potřeba čtyř profesionálních pilotů, pěti odborníků na speciální efekty, jednoho vrtulníku se statickou kamerou a dvou dalších letadel, které natáčely doplňkové záběry. V polovině června odletěli Oreiro a Arana s částí štábu do Německa, kde pořídili záběry v Bingenu a především v Gelsenkirchenu. Tam dvojice protagonistů navštívila zápas Argentina – Srbsko a Černá Hora hraný v rámci Mistrovství světa ve fotbale 2006. Natočený materiál byl zařazen jako součást dílů, odvysílaných jen o několik dní později. Koncem července toho roku produkce také využila argentinské zimní středisko Las Leñas v Andách. Natáčení seriálu bylo ukončeno o Vánocích 2006.  V seriálu se objevilo také několik známých osobností, které ztvárnily samy sebe. V cameo rolích se tak představili zpěváci Julieta Venegas, Ricky Martin a Chayanne, samu sebe si zahrála i boxerka Marcela Acuña (zvaná Tygřice, "La Tigresa"), jinak boxerská trenérka Natalie Oreiro pro tento pořad. „Tygřice“ v závěrečných dílech absolvovala s Monitou důležitý zápas.  Jako titulní znělka posloužila píseň „Corazón valiente“ od argentinské zpěvačky Gildy, kterou Natalia Oreiro, jež se věnuje i hudební kariéře, sama producentům navrhla a nazpívala její cover verzi. Brala ji jako poctu k 10. výročí smrti zpěvačky, která v roce 1996 zemřela při autonehodě. V seriálu byly použity i písně dalších interpretů, například písně „Tu nombre“ od Cotiho a Juliety Venegas či „Ni una palabra“ od Pauliny Rubio. Pro hlavní milostný motiv protagonistů byla použita píseň „Ojos de cielo“ od španělské skupiny El Sueño de Morfeo.

České znění.

České znění vyrobila v roce 2007 Brněnská soukromá televize pro společnost FTV Prima pod režijním vedením Luboše Ondráčka a Jiřího Kubíka. Překlad byl dílem větší skupiny překladatelů. Natalii Oreiro potřetí, po "Divokém andělovi" a "Kachoře", nadabovala Ivana Andrlová.

Vysílání.

Původně plánovaná premiéra úvodního dílu měla proběhnout 9. ledna 2006, po Novém roce však posunuta o týden. První díl tak byl na obrazovkách stanice Canal 13 uveden 16. ledna 2006, seriál byl poté vysílán ve všední dny po 21. hodině. Závěrečná, téměř hodinová epizoda byla krátce před svým uvedením z rozhodnutí televize rozdělena na dva kratší díly, z nichž ten druhý odvysílán 9. ledna 2007. S touto úpravou tak celkem vzniklo 231 dílů, v mezinárodním vysílání je však finále seriálu vysíláno ve spojené podobě, tedy s 230 díly.  V Česku byl seriál premiérově vysílán na TV Prima od 9. března 2007 do 8. února 2008. Uváděn byl v pracovní dny v ranním a dopoledním čase, před 9. nebo 10. hodinou. Jednalo se o vůbec poslední latinskoamerickou telenovelu, která na Primě byla uvedena; vysílání tohoto žánru bylo na kanálech skupiny Prima obnoveno až po několikaleté přestávce na stanici Prima Love. České vysílání v neatraktivním ranním čase patrně souviselo s opatrností programových pracovníků, kteří tak reagovali na nízkou sledovanost předchozích telenovel na Primě. Nepomohla ani skutečnost, že seriál "Jsi můj život" byl ve světě populární a že se v něm jako protagonisti objevují Natalia Oreiro a Facundo Arana z "Divokého anděla", druhé nejsledovanější telenovely v Česku.

Přijetí.

Seriál "Jsi můj život" se v Argentině stal divácky velmi úspěšným, už úvodní díl byl nejsledovanějším pořadem dne, neboť překonal i reprízu populárního sitcomu "Casados con hijos", místní adaptace amerického seriálu "Ženatý se závazky". Po jednom měsíci vysílání měl průměrnou sledovanost asi 2,5 milionu diváků, a také v dalších týdnech obvykle býval na první příčce žebříčků sledovanosti, takže se "Jsi můj život" stal celkově nejsledovanějším seriálem v Argentině roku 2006. Průměrná sledovanost jednoho dílu byla kolem tří milionů diváků. Seriál byl nominován na pět cen Clarín 2006, z nich tři proměnil ve vítězství. V roce 2006 získal pořad z jedenácti nominací v sedmi kategoriích celkem čtyři ceny Martína Fierra (pro nejlepší komediální seriál, nejlepšího herce v hlavní roli komediálního seriálu (Arana), nejlepší herečku v hlavní roli komediálního seriálu (Oreiro) a nejlepšího herce ve vedlejší roli komediálního seriálu (Belloso)) a za rok 2007 byl nominován ve třech kategoriích na další čtyři ceny Martína Fierra.  Kritika hodnotila seriál dobře, povšimla si také podobnosti s "Divokým andělem", kdy byl v obou případech vztah hlavních hrdinů vystavěn obdobným způsobem. On (Arana) je bohatý a úspěšný, ona (Oreiro) chudá, impulzivní a dobromyslná. Rozdíl však panuje v žánru; zatímco "Divoký anděl" je melodramatická telenovela, "Jsi můj život" je komediální seriál, který se netočí zcela pouze kolem romance dvou protagonistů. Téma nepravděpodobné lásky je zde vyváženo množstvím absurdity, situačního humoru, kýčovitými předěly a karikaturami postav. Dle deníku "Clarín" se vedle ústřední dvojice vyvinula díky scenáristům řada dalších romantických vztahů jiných postav, které měly na centrálním příběhu relativní autonomii, přičemž každý z nich disponoval specifickým přístupem. Chváleny byly, kromě protagonistů, také výkony jiných herců, například Carly Peterson, Fabiany Garcíi Lago či Marcela Mazzarella. I když se nejednalo o klasickou telenovelu, některé epizody mohou být podle deníku "La Nación" srovnávány s díly uznávaných autorů telenovelového žánru, jako jsou Abel Santa Cruz, Alberto Migré či Delia Fiallo. V březnu 2007 byl seriál prodán již do 52 zemí Ameriky, Evropy i Asie. Populárním se seriál stal například v Polsku.  Díky úspěchu seriálu "Jsi můj život" vznikly, jak je v žánru telenovel zvykem, také jeho remaky. Jako první byla natočena mexická adaptace "Un gancho al corazón" (2007–2008). V letech 2007 a 2008 vznikla také portugalská verze "Deixa-me Amar", kterou v letech 2010–2011 následovala další evropská varianta: polský seriál "Prosto w serce".

Jsi můj život (ve španělském originále Sos mi vida) je argentinský televizní seriál, komediální telenovela. Premiérově byl vysílán v letech 2006–2007 na stanici Canal 13, natočeno bylo 231 dílů. Ústřední dvojici ztvárnili Natalia Oreiro a Facundo Arana, pro něž to byla po "Divokém andělovi" (1998–1999) druhá společná práce. Seriál byl natáčen v Buenos Aires a okolí, některé díly ale byly filmovány také v Německu.

You Are the One (, lit.: "You Are My Life") is a 2006 Argentine romantic comedy television series, directed by Rodolfo Antúnez and Jorge Bechara and broadcast by El Trece between 16 January 2006, and 9 January 2007. It is the second telenovela starring Facundo Arana and Natalia Oreiro as lead actors. The production included many location shootings, even during the 2006 FIFA World Cup in Germany, and many guest stars.


Geografie.

Sousední obce: Spenge, Enger, Herford, Bad Salzuflen, Leopoldshöhe, Oerlinghausen, Schloß Holte-Stukenbrock, Verl, Gütersloh, Steinhagen, Halle (Westfalen) a Werther (Westfalen).  Město leží na rozvodí mezi Vezerou a Emží. Dvě hlavní dálnice A2, A33 se protínají v jihovýchodní části města. Hlavní železniční nádraží je součástí vysokorychlostního systému ICE.

Historie.

Bielefeld byl v historii součástí:

Hlavní památky.

"Sparrenburg" je největším orientačním bodem. Byl postaven v letech 1240-1250 hrabětem Ludwigem von Ravensberg. 37 m vysoká věž a katakomby jsou veřejně přístupné.  Stará radnice "(Altes Rathaus)" byla postavena v roce 1904 a stále slouží své funkci (kancelář starosty). Její fasáda má různé prvky, nejvíce gotických a renesančních. Většina městské správy sídlí v přilehlé Nové radnici "(Neues Rathaus)".  Městské divadlo "(Stadttheater)" je součástí stejného komplexu jako Stará radnice, rovněž z roku 1904. Je pozoruhodné svou secesní fasádou. Je zde Bielefeldská opera. Další divadlo "(Theater am Alten Markt)" sídlí na "Alter Markt)".  Nejstarším městským kostelem je sv. Mikuláš "(Altstadter Nicolaikirche)". Je to gotický kostel s věží 81,5 metrů. Byl založen v roce 1236, za 2. sv. války poškozen. Třikrát denně z tohoto kostela zní zvonkohra. Nejcennějším pokladem tohoto kostela je vyřezávaný oltář z Antverp, zdobený 250 postavami. Malé muzeum ilustruje historii kostela až do druhé světové války.  Největším kostelem je "Neustadter Marienkirche", gotická stavba z roku 1293, dokončená 1512. Je 78 metrů vysoká a má délku 52 metrů. Cenný je křídlový oltář s 13 obrazy. Historicky vzato je tato stavba nejcennější. V něm započala reformace v Bielefeldu v roce 1533. Barokní věže byly zničeny za druhé světové války a později nahrazeny dvěma neobvykle tvarovanými zakončeními věží.  Vyhlídková věž "Hunenburg" - 164 metrů. Je vysílací věží.

Bielefeld je město v německém spolkovém státu Severní Porýní-Vestfálsko. V současnosti zde žije 325 846 obyvatel. Historické centrum se rozkládá severně od Teutoburského lesa. Moderní čtvrtě jsou ale i na opačné straně v kopcích. V Bielefeldu sídlí významný počet mezinárodně působících firem, včetně potravinářské firmy Dr. August Oetker AG. Dále Gildemeister a Schuco. Město má také univerzitu založenou v roce 1969. Mezi jeho prvními profesory byl sociolog Niklas Luhmann. Dále je zde teologický seminář "Kirchliche Hochschule Bethel". Proslavený je i fotbalový klub Arminia Bielefeld. Za významnou osobnost města současnosti je považován bývalý německý tenista Hendrik Dreekmann (nar. 1975).

Bielefeld () is a city in the Ostwestfalen-Lippe Region in the north-east of North Rhine-Westphalia, Germany. With a population of 341,730, it is also the most populous city in the administrative region ("Regierungsbezirk") of Detmold and the 18th largest city in Germany.


Průběh toku.

Zdrojnice Iravádí pramení ve východních výběžcích Himálaje, od soutoku zdrojnic teče Iravádí převážně na jih. Na horním toku řeka i její přítoky tečou v hlubokých úžlabinách, uprostřed džungle a v jejich korytech je mnoho slapů. Pod městem Myitkyina se dolina "Iravádí" rozšiřuje a koryto dosahuje šířky až 800 m. Poté řeka protíná západní část Šanské vysočiny, přičemž postupně vytváří tři soutěsky, ve kterých šířka koryta dosahuje 50 až 100 m. Místy se vyskytují zpětné proudy obávané pro lodní dopravu. Na středním a dolním toku pak protéká řeka rozsáhlou Iravádskou rovinou, ve které vytváří širokou terasovitou dolinu. Ve vzdálenosti 300 km od ústí začíná plochá, silně bažinatá delta porostlá džunglí. Rozloha delty činí 30 000 (podle některých pramenů 48 000 km2). Podél břehů Andamanského moře, od kterého ji odděluje pás písečných dun, se táhne v délce 240 km. Delta je tvořena mnoha rameny a průtoky, z nichž po dvou největších (Rangúnské, Patheinské) je možná vodní doprava.

Významné přítoky.

Čjintwin - největší přítok, z pravé strany

Vodní stav.

Řeka je charakteristická svým monzunovým režimem. Vzestup hladiny způsobený monzunovými dešti začíná v dubnu a pokračuje do srpna až září. Poté voda opadá. Rozsah kolísání úrovně hladiny představuje 8 až 11 m a šířka řeky se zvětšuje na čtyř- až pětinásobek. Na středním toku u města Mandalaj se tak mění od 2 do 10 km. Na dolním toku se projevují vysoké přílivy, které u Rangúnu dosahují 4 až 4,5 m. Průměrný roční průtok vody na dolním toku činí 13 000 až 14 000 m3/s a při zvlášť silných deštích může maximální dosáhnout až 40 000 m3/s a někdy i více. Nezřídka dochází ke katastrofálním povodním. Voda je kalná. Roční objem nánosů představuje přibližně 250 Mt, díky čemuž se každý rok delta rozšiřuje do moře o 40 až 50 m.

Využití.

Řeka je splavná celoročně v délce 1100 km od ústí, v létě až 1400 km do města Bamo a malé lodě se mohou dostat až do Myitkyiny (1600 km). Na středním a dolním toku se voda "Iravádí" i jejich přítoků využívá na zavlažování a na horním toku na plavení dřeva. Vodní energie skrývá řeka mnoho, ale ta není téměř využita. Na řece leží města Mandalaj, Pyay, Henzada a v deltě bývalé hlavní město Myanmaru Rangún.

Historie.

Počátkem května roku 2008 byla delta Iravádí zasažena ničivým cyklónem Nargis.

Iravádí ( [ei: ra wa. ti mrac] - ze staroindického Airávatí, Érávatí, ) je největší řeka v Myanmaru s prameny v Číně (Tibetská autonomní oblast, Jün-nan). Je dlouhá 2150 km. Povodí má rozlohu 430 000 km2 (podle některých pramenů 415 000 km2). Ústí do Andamanského moře.

The Irrawaddy or, officially, Ayeyarwady River (,, also spelt Ayeyarwaddy, eventually from Indic "revatī" "abounding in riches") is a river that flows from north to south through Burma. It is the country's largest river and most important commercial waterway. Originating from the confluence of the N'mai and Mali rivers, it flows relatively straight North-South before emptying through the Irrawaddy Delta in the Ayeyarwady Region into the Andaman Sea. Its drainage basin of about covers a large part of Burma. After Rudyard Kipling's poem, it is sometimes referred to as 'The Road to Mandalay'.


Mládí.

Anna se narodila 6. února 1665 v St James's Palace jako druhá dcera Jakuba, vévody z Yorku (později Jakuba II.), a jeho první manželky Anny Hydeové. Jejím strýcem byl Karel II. a její starší sestrou Marie (později Marie II. Stuartovna). Anna strávila delší dobu až do roku 1670 ve Francii, kde si léčila oční infekci. Okolo roku 1673 se seznámila se Sarah Jenningsovou, která se stala její blízkou přítelkyní a rádkyní. Sarah se později vdala za Johna Churchilla, který se stal Anniným nejdůležitějším generálem.  Roku 1673 vešla ve známost konverze jejího otce Jakuba ke katolictví. Na příkaz Karla II. byly Anna a její sestra Marie vyučovány v duchu přísného protestantismu. 28. července 1683 se Anna provdala za protestantského dánského prince Jiřího, syna dánského krále Frederika III.

Zákon o nástupnictví.

Jinak šťastné manželství Jiřího a Anny bylo poznamenáno problémy s následníky. Do roku 1700 prodělala Anna nejméně osmnáct těhotenství. Třináctkrát potratila nebo se dítě narodilo mrtvé, čtyři další děti se nedožily věku dvou let. Jejich jediná naděje, syn Vilém (* 24. července 1689) zemřel 29. července 1700 několik dní po svých jedenáctých narozeninách na neštovice; při následné obdukci bylo navíc zjištěno, že chlapec trpěl hydrocefalií. Tak velká úmrtnost potomstva je - ostatně jako u mnoha dalších příslušníků královských rodů a šlechty - i v tomto případě dostatečně silnou indicií pro domněnku, že princ Jiří trpěl syfilidou.  Princezna Anna tak byla jediným právoplatným nástupcem na trůn podle Bill of Rights. Pokud by zemřela, otevřela by se pro jejího mladšího nevlastního bratra Jakuba Františka, syna sesazeného krále Jakuba II. z jeho druhého manželství s Marií z Modeny, možnost nárokovat si trůn.  Parlament v obavě před touto možností vydal zákon Act of Settlement 1701, který určoval jako další nástupce po Anně Žofii z Hannoverské dynastie a její protestantské potomky. Vilém III. zemřel 8. března 1702 a Anna byla 23. dubna korunována královnou.

Vláda.

Téměř ihned po nástupu na trůn se Anna zapojila do války o španělské dědictví. Tato válka pokračovala až téměř do konce jejího panování. Anna po svém nástupu jmenovala svého manžela admirálem královského loďstva a vrchním velitelem armády se stal lord Marlborough.  Po vydání zákona o následnictví roku 1701 zahájila jednání se skotským parlamentem a zemskými stavy, které chtěly zachovat nástupnické právo na trůn pro Stuartovce. Reakcí skotských představitelů na zákon o následnictví bylo vydání zákona ("Act of Security"), který uváděl, že pokud Anna zemře bez potomků, její následník bude zemskými stavy vybrán z příslušníků stuartovské dynastie. Královský souhlas byl tomuto zákonu udělen poté, co Skotové hrozili stažením svých vojáků z Evropy a odmítli zavést nové daně.  Na oplátku anglický parlament vydal zákon ("Alien Act 1705"), který uvalil na skotské poddané ekonomické sankce a prohlásil Skoty nepřáteli (a tím postavil mimo zákon právo vlastnit majetek v Anglii), pokud Skotové nezruší Act of Security, nebo pokud nedojde k sjednocení Skotska s Anglií. Skotské zemské stavy nakonec zvolily sjednocení a byla jmenována komise, která měla dojednat podrobnosti sjednocení obou zemí. Komise vypracovala pravidla sjednocení, která byla přijata skotským parlamentem 16. ledna 1707 a anglickým parlamentem 6. března 1707. Podle těchto zákonů se Anglie a Skotsko staly od 1. května 1707 jedním sjednoceným královstvím nazývaným Království Velké Británie.  Její vláda byla poznamenána vznikem dvou politických stran. Anna preferovala torye vedené Sidneym Godolphinem, ti také tvořili její první kabinet. Vzhledem k tomu, že podporovali válku o španělské dědictví, stávali se později vlivnějšími whigové. Po vítězství v bitvě u Blenheimu se stal vlivným lord Marlborough, který fakticky vládl se svými dvěma zástupci.  Annin manžel Jiří zemřel v říjnu 1708. Whigové využili královnina stavu a vytvořili vládu, vedenou lordem Godolphinem, ve které měli převažující zastoupení. Anna si přesto uchovala vliv, protože trvala na tom, že úřad admirála královského loďstva bude zastávat ona sama. Politický tlak ji ale přinutil, aby v listopadu jmenovala admirálem člověka navrženého whigy.

Odkaz.

Anna zemřela 1. srpna 1714 na dnu a byla pohřbena ve Westminsterském opatství. Britským panovníkem se stal Jiří, syn Žofie Hannoverské (Žofiina matka Alžběta Stuartovna a Annin dědeček Karel I. Stuart byli sourozenci, děti krále Jakuba I. Stuarta), jež zemřela krátce před Anninou smrtí.  Období vlády královny Anny se vyznačovalo zvyšováním vlivu ministrů a poklesem moci panovníka. Roku 1708 se Anna stala posledním britským panovníkem, který vetoval zákon parlamentu.  Annino jméno je spojeno s prvním světovým zákonem (vydán roku 1709) věnovaným autorskému právu. Podle něj výhradní práva k dílu náleží autorům, nikoli tiskařům, jak tomu bylo doposud.

Anna Stuartovna (6. únor 1665 – 1. srpen 1714) byla královnou Anglie, Skotska a Irska. Stala se nástupkyní svého švagra Viléma III. Parlament prohlásil útěk jejího katolického otce Jakuba II. ze země v důsledku slavné revoluce za abdikaci na trůn. Její švagr a sestra Marie se poté stali společnými vládci země. Po smrti Marie vládl Vilém samostatně až do své smrti roku 1702.

Anne (6 February 1665 – 1 August 1714) was Queen of England, Scotland and Ireland between 8 March 1702 and 1 May 1707. On 1 May 1707, under the Acts of Union, the kingdoms of England and Scotland united as a single sovereign state known as Great Britain. She continued to reign as Queen of Great Britain and Ireland until her death in 1714.


Život.

Jindřich byl korunován už v roce 1098, roku 1104 se postavil proti otci, zajal jej a donutil vzdát se trůnu. Dalšímu boji mezi otcem a synem zabránila Jindřichova smrt v roce 1106. Roku 1106 se tak stal Jindřich V. římským králem, avšak císařskou korunu získal až roku 1111. Nejprve však Jindřich V. Sálský se svým vojskem, v jehož čele stál Jindřich Haupt (Heinricus Caput / Heinrich Haupt), dne 12. února 1111 zajal papeže a přítomné kardinály a biskupy, aby je 2 měsíce držel v zajetí, dokud papež nesvolil ke korunovaci Jindřicha V. Sálského za císaře Svaté říše římské.  Roku 1109 podnikl pod záminkou ochrany práv aspiranta na polský knížecí stolec Zbyhněva, bratra Boleslava III. Křivoústého, výpravu do Polska, ale byl poražen v bitvě na Psích polích u Hlohova. V lednu 1110 na setkání v Rokycanech potvrdil vládu českého knížete Vladislava I.  Nejprve, stejně jako otec, prosazoval protipapežskou politiku. Nakonec však s církví v roce 1122 uzavřel tzv. "konkordát wormský" – důležitý mezník, oficiálně zakončující boje o investituru. V této smlouvě se Jindřich V. a papež Kalixtus II. dohodli na kompromisu ohledně práva ustanovovat církevní hodnostáře. Ty nadále vybíral papež, ale jen za přítomnosti císaře. Papež pak zvolenému hodnostáři předal prsten (symbol církevní moci) a císař předával žezlo (symbol moci světské). Ani tato dohoda ale neznamenala konec sporům mezi papeži a císaři.

Konec Sálské dynastie.

Jindřich V. se v roce 1114 v Mohuči oženil s Matyldou Anglickou, ale zemřel bez potomků a to znamenalo i konec vládnoucí dynastie. Srdce a vnitřnosti panovníka byly pochovány v katedrále sv. Martina v Utrechtu a zbytek pozůstatků ve Špýru.

Jindřich V. (8. ledna 1086 – 23. května 1125) byl synem Jindřicha IV. a císařem Svaté říše římské. Patřil k Sálské dynastii (označované též jako dynastie Jindřichovců).

Henry V (, born in 1081 or 1086 (probably on 11 August), died 23 May 1125 in Utrecht) was King of Germany (from 1099 to 1125) and Holy Roman Emperor (from 1111 to 1125), as the fourth and last ruler of the Salian dynasty. He was made co-ruler by his father, Henry IV, in 1098.


Rozšíření.

Vyskytují se ve všech tropických a subtropických oblastech, převážně ve vlhčích lesních biomech. Nejvíce druhů žije v jihovýchodní Asii a Malajsii (Indomalajská oblast). Některé druhy osídlily i teplejší části mírného pásu, hlavně na jižní polokouli. Například některé druhy, zavlečené z Nového Zélandu, dokáží přežívat v jihozápadní Anglii. V Evropě jsou původní druhy pakobylek "Bacillus rossius" a "Clonopsis gallica", které žijí ve Středozemí.

Morfologie.

Většina strašilek je větších než 5 cm, ale najdou se i druhy, které dorůstají až do velikostí větších než 25 cm, výjimečně i přes 60 cm ("Phryganistria chinensis"). Mnoho druhů strašilek ztratilo schopnost létat, jejich křídla jsou zkrácená či zcela zakrnělá. Většinou mohou létat samci a samice nikoliv, ale u některých druhů nelétají obě pohlaví. Naproti tomu existují i druhy s letuschopnými samicemi. Strašilky jsou morfologicky velmi variabilní. Dají se rozdělit do tří typů: typ hůlkovitý nebo větévkovitý, často neobyčejně úzký, štíhlý a dlouhonohý - tyto typy označujeme obecně jako pakobylky, druhý typ je kratší a robustnější, přičemž tělo je pokryto trny nebo jinými výrůstky, někdy i neobvykle velikými a mohutnými, tyto typy se označují jako strašilky v užším slova smyslu, třetí typ připomíná jak zbarvením, tak i tvarem list, přičemž celek je neobyčejně mimetický — takové druhy obecně označujeme jako lupenitky. České označení "lupenitky" se kryje s taxonomickým, tedy označuje přesně danou čeleď Phylliidae, respektive podčeleď Phylliinae (podle použitého systému). Naproti tomu označení "pakobylka" a "strašilka" (v užším smyslu) se vůbec nekryje s taxonomickým systémem, ale popisuje pouze vzhled (navíc názor na to, co je ještě strašilka a co už pakobylka se může subjektivně různit).

Ochranné mechanismy.

Prvotním ochranným mechanismem strašilek je jejich kryptické zbarvení a tvar těla, díky kterému splývají s prostředím, v němž žijí. Tento efekt často ještě umocňují svým chováním. Většina druhů pakobylek (vypadají jako větvičky) přikládá přední nohy k sobě natažené v ose těla, čímž opticky prodlouží "větvičku", za kterou se vydávají. Mnoho druhů strašilek se při pohybu pohupuje a napodobuje tak větvičku nebo list ve větru. Čerstvě vylíhlé nymfy některých druhů (například "Extatosoma tiaratum") se podobají vzhledem i způsobem chůze mravencům, starší nymfy i dospělci této strašilky připomínají zase štíry (svým zvednutým zatočeným zadečkem). Obojí může mít efekt na odrazení nepřátel. Když už přece jen dojde k napadení, strašilky mají v záloze další mechanismy. Nejjednodušší je prostě spadnout z větve dolů, nebo, v případě okřídlených druhů, odletět. Mnoho okřídlených druhů může ještě před startem odhalit pestrou kresbu na druhém páru křídel, čímž predátora poleká ("Necroscia annulipes"). Zajímavou zbraní strašilek je takzvané kousání zadníma nohama. Dělají to například strašilky "Heteropteryx dilata", "Extatosoma tiaratum" nebo rod "Eurycantha". Tyto strašilky mají zadní nohy porostlé trny a při napadení se nepřítele snaží sevřít mezi stehno a holeň. Samci druhů "Eurycantha calcarata" nebo "Eurycantha horrida" mohou tímto způsobem dokonce poranit prst člověka až do krve. Některé druhy strašilek mohou zase vypouštět páchnoucí sekret nebo jej dokonce vystřikovat na nepřítele ("Peruphasma schultei", "Pseudophasma spp"....).

Rozmnožování.

Mnoho druhů strašilek je schopno nepohlavního rozmnožování, takzvané partenogeneze. V partenogenetické populaci se nevyskytují samci; samice jen kladou neoplozená vajíčka, ze kterých se líhnou zase jen samice. U některých druhů se samci téměř nevyskytují, některé druhy vytvářejí partenogenetické i normální bisexuální populace (například v závislosti na klimatu) a některé druhy jsou vždy bisexuální. Oplozené samice většinou snášejí více vajíček a i líhnivost bývá o něco vyšší.  Vajíčka strašilek připomínají semínka rostlin. Na svrchním pólu vajíčka se nachází víčko (operculum), kterým se později líhne nymfa. Samice je nejčastěji jednoduše pouštějí na zem, některé druhy ("Extatosoma tiaratum") je vystřelují do větší vzdálenosti. Jiné druhy vajíčka kladou do různých štěrbin nebo do půdy, některé druhy je nalepují na rostliny.  Nymfy strašilek se do dospělosti svlékají většinou šestkrát, samci někdy pětkrát. U některých druhů je počet svlékání větší či menší, ale opět platí, že samci mají o jedno svlékání méně a dospívají tedy dříve. Před svlékáním se strašilky snaží nalézt vhodné místo, kde se zavěsí hlavou dolů a mají pod sebou dost prostoru. Většinou je zapotřebí vzdušná vlhkost, jinak nymfa zůstane uvězněna ve staré kutikule a zahyne, v lepším případě přijde o jednu nebo více končetin. Strašilky však mají velkou regenerační schopnost a během tří svlékání jsou schopny nahradit ztracenou nohu či tykadlo.

Chov.

Chov strašilek není příliš náročný. Je třeba jen zajistit správnou velikost a typ insektária, optimální vlhkosti a teploty a samozřejmě pravidelný přísun čerstvé potravy vhodného druhu. V přírodě se strašilky živí různými tropickými rostlinami, pro nás těžko dostupnými. Většina druhů přijímá ochotně některé naše rostliny. Nejčastěji se používá ostružiník, protože některé jeho druhy mají listí i přes zimu. Kromě něj lze krmit i jinými rostlinami čeledi růžovitých (maliník, růže, jahodník, hloh) a třeba i břečťanem, lískou, dubem, bukem, břízou, lípou a podobně. Některé druhy přijímají jako náhradní potravu pouze kapradiny ("Oreophoetes peruana"), jiné například rododendron ("Asceles sp". “Ban Salok”). Existují samozřejmě i druhy (monofágní), které nežerou nic jiného než svou původní rostlinu a ty tedy můžeme jen těžko chovat.  Některé často chované druhy:

Strašilky (Phasmatodea) jsou řád tropického hmyzu bizarního zjevu. Mohou vypadat jako větvička, list nebo třeba kus kůry a dokonale tak splývat s prostředím. Jedná se o výlučně býložravý hmyz

The Phasmatodea (also known as Phasmida, Phasmatoptera or Spectra Latreille 1802) are an order of insects whose members are variously known as stick insects, stick-bugs, walking sticks, or bug sticks. They are generally referred to as phasmatodeans, phasmids, or ghost insects. Phasmids in the family Phylliidae are called leaf insects, leaf-bugs, walking leaves, or bug leaves. The group's name is derived from the Ancient Greek "", meaning an apparition or phantom, referring to their resemblance to vegetation while in fact being animals. Their natural camouflage makes them difficult for predators to detect; still, many species have one of several secondary lines of defence in the form of startle displays, spines or toxic secretions. The genus "Phobaeticus" includes the world's longest insects.


Historie.

Lokalita byla osídlena již v antických dobách, například severně od dnešního města Septemvri na levém břehu řeky Marice se nacházela důležitá řecká obchodní osada Pistiros. Budoucí Septemvri vzniklo na místě římského sídliště a bulharské osady, která byla zničena ve 14. století nájezdem Turků.  Septemvri se vyvinulo v typické železniční město díky vybudování železniční trati do Cařihradu po roce 1873. Roku 1945 byla odtud vybudována úzkokolejná trať vedoucí na jih do města Dobrinište v blízkém pohoří Rodopy.  Na Septemvri byla obec Saranovo přejmenována v roce 1949 na paměť ozbrojeného Zářijového povstání (bulharsky "Септемврийско въстание"), zorganizovaného Bulharskou komunistickou stranou proti vládě Alexandra Cankova v září roku 1923. V roce 1956 byly sloučeny obce Septemvri a Gara Septemvri ("Гара Септември", v překladu "Stanice" či "Nádraží Septemvri"). Status města získalo Septemvri až 7. září 1964 na základě výnosu Prezidia Národního shromáždění Bulharské lidové republiky.

Obyvatelstvo.

Ve městě žije 8 025 stálých obyvatel a je zde trvale hlášeno 8 973 obyvatel. Podle sčítáni 1. února 2011 bylo národnostní složení následující:

Archeologické nálezy.

V blízkosti města v katastru obce Vetren byly nalezeny čtyři thrácké mohyly. Poblíž stál i řecký emporion Pistiros, který byl zničen ve 4. století př. n. l. nájezdem Keltů a římská stanice. V současné době na místě bývalého emporia probíhají vykopávky bulharské akademie věd a Ústavu pro klasickou archeologii Univerzity Karlovy.  V centru Septemvri se nachází archeologické muzeum profesora Mečislava Domaradzkého, který dlouhá léta vedl vykopávky emporia Pistiros. Zde jsou také shromážděny všechny archeologické nálezy.

Septemvri ( "Септември", dříve "Загорово", "Саръханбей", pak "Сарамбей" a od roku 1934 do roku 1949 "Сараньово") je město v Pazardžické oblasti v Bulharsku, které se nachází na západním konci Hornothrácké nížiny, 19 km západně od města Pazardžik a poblíž řeky Marica. Jde o správní středisko stejnojmenné obštiny a má zhruba 8 tisíc obyvatel.

Septemvri (, lit. "September") is a town in Pazardzhik Province, Southern Bulgaria, located at the western end of the Upper Thracian Lowland, away to the west from the city of Pazardzhik. It is the administrative centre of homonymous Septemvri Municipality. As of December 2009, the town has a population of 8,422 inhabitants.


Zachariáš Frankl – zakladatel.

Zrod konzervativního judaismu je spojen se jménem česko-německého rabína Zachariáše Frankla (30. září 1801 – 13. únor 1875). Zachariáš Frankl se snažil o kompromis mezi tehdejším ortodoxním judaismem, který považoval za zkostnatělý a nevhodný pro moderní svět, a reformním judaismem, populárním především v Německu, jehož reformu považoval za příliš radikální. V roce 1845 se s reformním hnutím kvůli jeho postojům rozešel a v r. 1854 se stal hlavou Židovského teologického semináře ve Vratislavi ("Das Jüdisch-Theologisches Seminar in Breslau"). Tento seminář se stal prvním moderním vzdělávacím institutem zaměřeným na výuku tradičního judaismu ve spojení s moderním historicko-kritickým přístupem.  Ve svém díle "Darchej ha-mišna" („Cesty Mišny“) Frankl specifikoval cíle nového směru: těmi mělo být zachování židovských tradic, šabatu i hebrejštiny jako bohoslužebného jazyka, ale také otevření vývoje halachy modernímu světu a stále těžším podmínkám, se kterým se tradiční pojetí náboženství muselo potýkat. Zároveň propagoval i zapojení vědy a kritického přístupu při studiu Talmudu a dalších rabínských spisů. Svůj směr nazval obecným („katolickým“) nebo též „pozitivně-historickým“ judaismem. Po emigraci řady přívrženců Franklova pojetí před a po druhé světové válce do USA se ujal pod vlivem Solomona Schechtera název „konzervativní“.

Rozvoj ve Spojených státech během 20. století.

Pod vedením Solomona Schechtera bylo ustanoveno nové centrum konzervativního judaismu v USA. Schechter působil v letech 1902 – 1915 jako prezident "Jewish theological seminary of America" v New Yorku. Během tohoto období založil zastřešující organizaci konzervativních synagog v USA "United synagogues of America", později rozšířenou na "United synagogues of Conservative Judaism" (USCJ).  Po druhé světové válce došlo k velké migraci židů z východní Evropy, kteří se po zkušenosti z holocaustu nechtěli vrátit do svých původních zemí. Nově příchozí pocházeli jak z východní Evropy, která byla tradiční baštou ortodoxního judaismu, tak i západní, kde převládaly spíše reformní tendence. Konzervativní judaismus se ukázal jako přijatelnou alternativou pro ty, kteří se pod dojmem válečných událostí chtěli vzdálit kultuře, ze které vzešli a na druhou stranu se nechtěli zříci zcela judaismu jako takového.

Konzervativní judaismus ve světě.

Nejvíce konzervativních židů žije v USA (cca 1,5 milionu). Konzervativní komunity najdeme v dalších 35 zemích světa, včetně Izraele, Argentiny, Mexika, Velké Británie, Francie, Německa, Maďarska nebo Ruska.  Konzervativní hnutí se na rozdíl od některých reformních nebo ortodoxních směrů od začátku profilovalo jako hnutí podporující sionismus a stát Izrael. Již od konce 50. let hnutí začalo působit v Izraeli, v r. 1979 pak byla ustanovena samostatná izraelská větev konzervativního judaismu, která poprvé použila název "Masorti". Hnutí se soustředí na pomoc a výuku judaismu zvláště mezi imigranty ze zemí bývalého SSSR, východní Evropy a Etiopie.

Hlavní vzdělávací instituce.

Kromě Jewish theological seminary v New Yorku existují i další vzdělávací instituce konzervativního judaismu, např. "Schechter Institute" (hebrejsky מכון שכטר) nebo "Conservative Yeshiva" („Konzervativní ješiva“) v Jeruzalémě.

Konzervativní judaismus v Česku.

V Česku se k hnutí hlásí organizace "Masorti Česká republika o.s.", která je součástí celosvětové organizace konzervativních komunit "Masorti Olami". Má asi 60 členů. Sídlem organizace je Praha. Rabínem komunity je Ronald Hoffberg z USA. Toto sdružení poskytuje vzdělávací a kulturní programy, jejichž cílem je seznamovat českou židovskou veřejnost s hodnotami a myšlenkami konzervativního judaismu. Nabízí pravidelné přednášky o judaismu, oslavy šabatu a židovských svátků, debaty na různá témata a neformální programy pro mladé členy. O svých aktivitách pravidelně informuje na svých webových stránkách a ve svém týdenním zpravodaji.

Konzervativní judaismus je vedle ortodoxního a reformního judaismu jedním z hlavních proudů současného judaismu. Tento směr je znám pod hebrejským názvem Masorti (מסורתי, "tradiční"). Masorti Olami je celosvětová zastřešující organizace konzervativního judaismu. Konzervativní judaismus vznikl v první polovině 19. století v Evropě. Skutečného rozvoje dosáhl až v USA. Jedná se o kompromis mezi ortodoxním a reformním judaismem.

Conservative Judaism (known as Masorti Judaism outside North America) is a Jewish religious movement that regards the authority of Jewish law and tradition as emanating primarily from the assent of the people and the community through the generations, more than from divine revelation. It therefore views Jewish law, or "halakha", as both binding and subject to historical development. The Conservative rabbinate employs modern historical-critical research, rather than only traditional methods and sources, and lends great weight to its constituency when determining its stance on matters of practice. The movement considers its approach as the authentic and most appropriate continuation of "halakhic" discourse, maintaining both fealty to received forms and flexibility in their interpretation. It also eschews strict theological definitions, lacking a consensus in matters of faith and allowing great pluralism.


Zajímavosti.

Příroda.

V kotli Bučacího potoka, v nadmořské výšce cca 800 m se nachází Bučací vodopády, jedny z největších kaskádových vodopádů v této části Karpat. Dva hlavní měří společně asi 10 m, celková výška asi 40 m. Celé široké okolí vodopádů je od roku 2004 přírodní rezervací o rozloze 35 ha přístupnou po turisticky neznačené lesní cestě. Dalšími přírodními rezervacemi v masivu Smrku jsou přírodní rezervace Smrk, Malý Smrk, Studenčany a na jižním okraji přírodní rezervace V Podolánkách. Rezervace vznikly v letech 1996 - 2004 a největší z nich je přírodní rezervace Smrk. Ve většině převládají smrkové lesy s příměsí buků a jedlí, místy jeřáb a javor. Běžnými bylinami jsou bika a třtina chloupkatá, z trvalejších rostlin kapradiny a brusnice borůvky. Navzdory přísné ochraně patří masív Smrku k atraktivním borůvkářským oblastem Beskyd. Vrcholové části hory v minulosti vážně poškodily imise a převládá na nich mrtvý, postupně se obnovující les. Nedaleko vrcholu se nachází mrazový srub.

Lidové pomníky.

V dobách normalizace vznikly na hřebeni Smrku lidové pomníčky studenta Jana Palacha a zpěváka Johna Lennona: místo setkávání tehdejšího beskydského a podbeskydského disentu. V roce 2004 ke dvěma předešlým přibyl i kamenný pomník věnovaný památce hokejisty a hokejového trenéra Ivana Hlinky. Na Smrku má v místě kde zemřel pamětní desku Josef Bierský.

J vrchol.

Necelý 1 km JJZ od hlavního vrcholu, přímo na červeně značené cestě, se na hřbetnici nachází nízká vyvýšenina, kterou autoři projektu "Tisícovky Čech, Moravy a Slezska" pojmenovali Smrk - J vrchol (1248 m, souřadnice ). Na starších mapách II. a III. vojenského mapování se označoval jako Smrk nad Kořenem, resp. Smrk nad Studenčany.

Lavina.

25. ledna 2006 spadla na Smrku lavina a obětí se stal lyžař. Stala se první zaznamenanou lavinou v Beskydech s tragickými následky.

Přístup.

Na Smrk vede několik značených turistických cest:

Smrk (také "Velký Smrk"; německy "Smrk-Berg") je po Lysé hoře druhá nejvyšší hora Moravskoslezských Beskyd. Leží mezi obcemi Ostravice a Čeladná, ze kterých je vrchol Smrku přístupný po značených turistických cestách. V jeho masívu najdeme i několik menších vrcholů: Malý Smrk (1174 m - v podstatě druhý vrchol, 1 km VSV od hlavního vrcholu), Smrček a Malý Smrček. V horních částech masívu nejsou žádné horské chaty a hotely. Na nejvyšším bodě je uložena vrcholová kniha.

Smrk is a massif and a mountain in the Moravian-Silesian Beskids range in the Czech Republic. With a height of it is the second highest summit of the range after Lysá hora. Its Northern slope steeply rises from the surrounding lowlands and is separated from the rest of the mountains by the deep Ostravice River (in the East) and Čeladenka (in the West) river valleys; in the South it merges in the lower Zadní hory (i.e. "Rear mountains") area.


Vznik a vývoj organizace.

Československý helsinský výbor byl založen v listopadu roku 1988, aby vedle významných občanských iniciativ Charta 77 a Výboru na obranu nespravedlivě stíhaných (VONS) sledoval dodržování a porušování lidských práv v tehdejší ČSSR tak, jak byly vyjádřeny Helsinskou dohodou. Mnoho členů se účastnilo i jiných aktivit.  Založila ho – z podnětu zástupců Mezinárodní helsinské federace (IHF, International Helsinki Federation) a Helsinki Watch (dnes Human Rights Watch) – skupina třiceti kriticky myslících a opozičně jednajících občanů (v čele prof. dr. Jiří Hájek), kteří se navzdory hrozbě pronásledování rozhodli vydávat a zveřejňovat svá stanoviska k naprostému nesouladu tehdejšího právního řádu a právní jakož i politické praxe s přijatými mezinárodními principy lidských práv. Navázali tak na mnohaletou soustavnou, obětavou a riskantní práci Charty 77, která se ovšem v té době – kromě porušování lidských a občanských práv – už věnovala mnoha dalším ožehavým tématům života tehdejší československé společnosti. Vydala asi 700 dokumentů – stanovisek.  Členové a členky Čs. HV se soustředili zejména na rozpory řady československých zákonů, např. zákona shromažďovacího a sdružovacího, trestního zákona a dalších právních norem s principy lidských práv, jak byly formulovány v "Mezinárodním paktu o občanských a politických právech" a v "Mezinárodním paktu o hospodářských, sociálních a kulturních právech" (OSN 1966), v paktech, které z podnětu Konference o bezpečnosti a spolupráci v Evropě (Helsinki, 1975) formálně přijal a ratifikoval i československý totalitní stát (1976). Ačkoli se tím staly součástí československého právního řádu (publikovány pod č. 120/1976 Sb.), stát závazky z nich vyplývající nehodlal automaticky respektovat.  Podobně jako Charta 77 a VONS, tak i Čs. HV připomínal československým úřadům a představitelům, že je nutné tyto mezinárodní závazky a normy plnit, v jejich duchu a podle jejich litery demokratizovat stávající právní řád, jakož i právní a sociální praxi. Čs. HV poukazoval též na mnohé individuální případy nezákonností, zejména pokud šlo o hrubé jednání s občany protestujícími proti režimu na menších i na velikých, tisícových a později statisícových shromážděních konce 80. let, ale i jiné.

ČHV po roce 1989.

Československý helsinský výbor, jenž se stal záhy po svém založení členem Mezinárodní helsinské federace (IHF se sídlem ve Vídni), uvítal samozřejmě listopadovou něžnou revoluci roku 1989, zhroucení komunistického režimu, a pokračoval ve své obhajobě lidských a občanských práv jak v obecné rovině (monitoring zákonů a novel, příprava nové Ústavy a Listiny základních práv a svobod apod.), tak pokud šlo o případy nespravedlností a nezákonností vůči jednotlivým občanům, či o situaci některých skupin, jako jsou děti, cizinci, uprchlíci, národnostní menšiny, vězni aj. Hned na počátku roku 1990 požádal Čs. HV v Československu o registraci a byl registrován jako mezinárodní nevládní organizace (se statutem obdobným jako mají občanská sdružení). Rozrostla se jeho členská základna, přihlásila se k němu řada dalších občanů, mezi nimi i kvalifikovaní právníci a jiní odborníci.  Když se koncem roku 1992 Československo rozdělilo na dva státy, slovenský a český, rozdělil se i Čs. HV na Slovenský helsinský výbor a Český helsinský výbor. Oba zůstaly členy IHF. Slovenský helsinský výbor později zanikl, a to z finančních důvodů.  Naopak činnost Českého helsinského výboru se záhy velmi rozrůznila, diferencovala. Pokračoval i nadále v monitoringu zákonů i právní a sociální praxe, dále se ČHV zabýval jednotlivými případy porušování lidských a občanských práv, zahájil poradenskou činnost, v jejímž rámci byla založena Poradna pro otázky státního občanství (aktuální v souvislosti s rozdělením ČSFR), též Poradna pro uprchlíky (obě poradny se později osamostatnily), přibyla a rozvinula se informatika o lidských právech, dále i výchova k lidským právům ve školách a v různých profesních skupinách, monitoring dodržování a porušování lidských práv ve věznicích atd. Ve spolupráci s IHF a dalšími evropskými helsinskými výbory se ČHV podílel na některých mezinárodních projektech, zaměřených na vzdělávání aktivistů nevládních organizací, ale i právníků, zejména v některých postsovětských republikách. Vyjadřoval se k mnohým mezinárodním konfliktům, jako byla občanská válka v Jugoslávii, válka v Čečensku aj.  Od roku 1994 vydává výbor každoročně "Zprávu ČHV o stavu lidských práv v ČR", čtvrtletní časopis "Lidská práva" (původně Zpravodaj Čs.H.V.), v poslední době vychází obojí jen na internetu http://www.helcom.cz. V průběhu let vydal Čs. HV i ČHV řadu monotematicky zaměřených knih a brožur. S publikacemi ČHV i další literaturou k lidským a občanským právům se lze seznámit v Dokumentačním a informačním středisku ČHV.

ČHV dnes.

Hlavní oblasti činnosti, kterými se ČHV v současné době především zabývá:  Neopomíjí ani závažné případy porušování lidských a občanských práv pokud jde o diskriminaci žen, porušování práv seniorů, ochranu práv dětí či rodičů, závažné trestní případy aj.

Předsednictví.

Členský sněm ČHV volí každoročně své předsednictvo, v jehož čele stojí předseda či předsedkyně:

Český helsinský výbor (ČHV), plným názvem "Mezinárodní helsinská federace – Český helsinský výbor", původně "Československý helsinský výbor" (Čs. HV), je nevládní nezisková organizace zaměřená na lidská práva.

The Czech Helsinki Committee is a non-governmental non-profit organization for human rights. It has operated in Czechoslovakia since 1988 and in the Czech Republic since 1993. It was founded as one of the first "Helsinki" organizations outside of the USSR, and is the first formalized human rights NGO in the country.


Objev Eridu.

Město Eridu bylo objeveno pod pahorkem Abú Šahrejn 20 km jižně od Uru, čtyřicet kilometrů od současné Násiríje. První v Eridu kopal Angličan J. E. Taylor roku 1854, po něm Reginald Campbell Thompson až roku 1918. Ten zde nalezl klínopisné tabulky, jež město identifikovaly. V letech 1946 - 1949 zde začali kopat Iráčané. Průzkum vedl Fuad Safar, za pomoci britského poradce Iráckého muzea v Bagdádě Setona Lloyda. Vykopávky potvrdily, že sumerská tradice nelhala a šlo o jedno z nejstarších osídlených míst v jižní Mezopotámii. Průzkum prokázal, jak se tato oblast postupně odsouvala z centra sumerské civilizace. Sumerové obývali město asi do roku 2000 př. n. l., pak ho používali ještě nějaký čas jako pohřebiště. Postupně bylo zaváto písečnými dunami. Samotné Eridu pak bylo opuštěno někdy kolem r. 600 př. n. l.

Historický vývoj.

Kultura eridská (Obeid 1).

První známé stopy osídlení oblasti Eridu spadají do konce 6. tisíciletí př. n. l. Jih Mezopotámie je osídlen lidmi, kteří přibyli ze severních hor, hlavně z Kurdistánu, zčásti i z Luristánu a Chúzistánu. Jejich přítomnost dokumentuje tzv. kultura eridská podle hlavního naleziště (vrstvy 19. - 16. ve vykopávkách), označovaná také jako kultura Obeid I. Už tehdy stál v Eridu chrám, postavený ze sušených cihel, několikrát přestavovaný. Měl obdélníkový půdorys s vchodem uprostřed užší strany, naproti byla obdélníková apsida, pilastry uprostřed naznačují pro další vývoj typické dělení chrámu na celu a antecelu. Uprostřed stál obětní stůl, v apsidě oltář.  Tato kultura má světlou keramiku s tmavohnědou malbou. Centrální geometrický námět (kříž, maltézský čtverec) je obklopen různými geometrickými motivy - klikaticemi, trojúhelníky a vlnovkami.

Kultura hádží-muhammadská (Obeid 2).

Eridské vrstvy 14.-12. náleží kultuře hádží-muhammadské. Chrám v Eridu již má větší rozměry, hlavním archeologickým inventářem je keramika.

Kultura obeidská (Obeid 3,4).

Zhruba o tisíc let mladší (4120 ± 160 př.n.l.) jsou v Eridu nálezy mladochalkolitické, náležející kultuře obeidské. V této době už vznikají v Mezopotámii první skutečná města s chrámy uprostřed.Ve městech se soustřeďuje hlavní hospodářská aktivita. V Eridu (vrstvy 11.-6. ve vykopávkách) byl chrám vybudován ze sušených cihel, byl dlouhý přes 18 m, centrální cela měla rozměry 10 x 6 m. Při užší stěně stál oltář a na konci cely obětní stůl. Vchod byl tentokrát uprostřed delší stěny. Cela byla obklopena menšími místnostmi, vedlo z nich schodiště do poschodí, kde asi byla skladiště a místnosti pro kněžstvo. Chrám v Eridu stál od nejstarších dob na témže místě, před každou přestavbou byl prostor kolem chrámu terasovitě upraven a chrám tak stál na vyvýšeném místě, přístupný po schodišti. Tak vzniká první mezopotamský zikkurat. Město již tehdy mohlo existovat jen na základě umělých závlah a směny s okolními vesnicemi.  Pro obeidskou kulturu jsou typické hlavně hliněné výrobky, proti dřívějšku je keramika hrubší a jednodušší. Vyrábí se masové užitkové zboží se základní výzdobou - klikatkami, půlobloučky, trojúhelníky, zřídka stylizovaným ptákem. Z tvrdé hlíny byly asi vyráběny i hřeby, srpy, sekeromlaty. Kultovní předměty svědčí o říční plavbě a rybolovu. Hlavním produktem Eridu byly datle. Eridu má již rozsáhlý hřbitov (přes 1000 hrobů), kostry v nich leží na zádech.

Kultura urucká.

Ve druhé polovině 4. tisíciletí př. n. l. vznikají v Mezopotámii v tzv. predynastickém období první státní útvary. Ačkoliv to není bezpečně prokázané, zřejmě je vytvořili už Sumerové. Hlavními lokalitami urucké kultury jsou Uruk, Eridu, Ur a Nippur. Keramika je poprvé vyráběna na hrnčířském kruhu, vypalována v peci, povrch je vyleštěn a zvnějšku červeně natřen. Z této kultury se zachovalo jen málo z architektury, právě v Eridu byla několikrát rozšířena chrámová terasa. V mladším období zde nalézáme časově první písemné památky na světě vůbec.

Dynastické období.

Sumerský královský seznam začíná výčtem „předpotopních“ králů Eridu. Jsou to Alulim, vládnoucí 28 800 let, a Alalgar, který vládl 36 000 let. Dle tohoto seznamu městem Eridu začínají sumerské dějiny. Jmenovaným legendárním králům jsou připisována fantastická léta vlády. Jsou hypotézy, že by mohlo jít o záměnu dnů za léta (stejně jako u prvních lidí v biblické knize Genesis). Království sestoupilo z nebes nejprve do města Eridu a odtud se šířilo do dalších míst.

Eridu v mýtu.

V sumerském bájesloví bylo Eridu domovem boha Enkiho, kterého Akkad převzal pod jménem Ea. Původně místní bůh města Eridu se postupně dostal mezi trojici všesumerských bohů s Anem a Enlilem, kteří tvořili vesmírný princip. Enki byl bohem vod a moudrosti. V epické skladbě "Enki a Inanna" se říká, že bohyně Inanna si po návštěvě svého otce Enkiho odvezla z Eridu veškeré jeho božské moci, zvané "me", které v sobě zahrnovaly celou tehdejší náboženskou a materiální kulturu Sumerů, do města Uruku, kde měla svůj hlavní chrám. Mýtus "Enki a Ninmach" je nejznámější z řady mýtů o stvoření světa.  Babylónské texty hovoří o tom, že bůh Marduk vytvořil Eridu jako první město, které mělo být obydlím bohů. Básně říkají, že v Eridu žil první člověk - Adapa. Někteří vědci se domnívají, že právě eridský zikkurát byl předobrazem biblické babylónské věže.

Eridu bylo dle tradice nejstarší město Sumeru, leželo na jihozápadě Mezopotámie a podle starších teorií původně na břehu Perského zálivu. Naplaveniny později posunuly mořský břeh o 150 km k jihovýchodu. Eridu leželo blízko dalších středisek - Uru a Obeidu.

Eridu (Sumerian:, NUN.KI/eridug; Akkadian: "irîtu"; modern Arabic: Tell Abu Shahrain) is an archaeological site in southern Mesopotamia (modern Dhi Qar Governorate, Iraq). Eridu was long considered the earliest city in southern Mesopotamia. Located 12 km southwest of Ur, Eridu was the southernmost of a conglomeration of Sumerian cities that grew around temples, almost in sight of one another. These buildings were made of mud brick and built on top of one another. With the temples growing upward and the village growing outward, a larger city was built. In Sumerian mythology, Eridu was originally the home of Enki, later known by the Akkadians as Ea, who was considered to have founded the city. His temple was called E-Abzu, as Enki was believed to live in Abzu, an aquifer from which all life was believed to stem.


Život.

Narození a mládí.

Narodil se v obci Dardilly ve Francii poblíž Lyonu a pracoval na statku u rodičů do svých 19 let, kdy začal studovat v kněžském semináři. Mládí prožíval v době Velké francouzské revoluce, kdy byli katolíci pronásledováni; region Rhône-Alpes, kde leží město Dardilly za Jean-Marieho mládí byl ve velkém náboženském otřesu a jeho rodina musela tajit svou katolickou víru. Ihned po narození byl pokřtěn jménem Jan Křtitel (Jean–Baptiste). Rodiče jej zasvětili ochraně Panny Marie, takže si později ke svému jménu přidal jméno Maria (odtud: Jan Maria Vianney). Doba vynucené vojenské služby v Napoleonově armádě byla pro něj překážkou pro studia. Ve škole se mu příliš nevedlo, ale na přímluvu generálního vikáře, který v něm rozpoznal jeho schopnosti, byl vysvěcen na kněze a poslán ke svému učiteli P. Balleyovi na faru do Ecculy jako kaplan. Balley ale roku 1817 zemřel a na jeho místo nastoupil nový farář, nemající pro Vianneye příliš pochopení. Proto byl Vianney přemístěn jako farář na faru do vesnice Ars-sur-Formans.

Služba duším.

V posledních letech svého života trávil ve zpovědnici až 16 hodin denně. Je doloženo, že měl jakýsi vhled do budoucích událostí. Podle jednoho životopisu za ním přišla dívka poradit se o vstupu do kláštera. Vianney jí řekl, aby do toho konkrétního kláštera nevstupovala, že ten bude do roka zavřen. A skutečně se tak stalo. Za několik let se z vesnice Ars stalo vyhledávané místo, kam putovaly zástupy lidí. Mnozí z nich proto, aby se vyzpovídali nebo proto, aby si vyslechli kázání faráře z Arsu. Mnoho kněží z okolí na něj nevražilo pro jeho oblíbenost, vyhlášenou skromnost a prostotu. Osočovali jej, že je hloupý. Jeho biskup na jejich útoky odpověděl: „Přál bych si, aby všechno mé duchovenstvo bylo stiženo stejnou hloupostí.“ Ve vesnici Ars zůstal Jan Maria Vianney nakonec celý svůj život, přestože chtěl několikrát odejít do ústraní.  Vnímal potřebu vzdělávání dětí arských rolníků. Založil proto přímo v Arsu dívčí školu, kterou svěřil řeholnicím a škola dostala jméno "La Providence" (Prozřetelnost). Zajímavé je, že na stavbě domu "La Providence" sám manuálně pracoval (jako přidavač). Staral se také o zvelebení a rozšíření farního kostela, který měl za jeho příchodu do Arsu podobu spíše větší kaple. Přistavěl k němu několik bočních kaplí a celkově jej rozšířil.

Ďábelské útoky.

Známé jsou i nevysvětlitelné jevy, jejichž dějištěm měla být arská fara. Jan Maria Vianney se pro svou obětavou službu duším prý stal terčem útoků ďábla. Sám uváděl, že byl po nocích „kýmsi“ týrán, uváděl že jej „někdo“ vláčel po podlaze za vlasy atd. Záhy poznal, že útoky jsou prudší, když měl druhý den k němu přijít ke zpovědi nějaký velký hříšník.  Proti těmto ďábelským zásahům se nejprve snažil bojovat ryze pozemskými prostředky. Pozval si na faru mladého muže, aby tam přes noc bděl s nabitou puškou. Po jediné noci mladík s hrůzou prohlásil že faru už nikdy hlídat nebude. Světec tedy začal bojovat se zlem sám – modlitbou.  V posledních letech svého života měl od ataků klid a žil v míru a pokoji.

Jako kazatel.

Jan Maria Vianney nebyl zpočátku příliš dobrým kazatelem. Je dokumentováno, že kázání si psal a pak se text dlouze učil nazpaměť, ale někdy mu to bylo málo platné a uprostřed kázání zapomněl, jak by měl pokračovat a musel kázání přerušit. V této době měl kázání velice stručná.  V pozdější době se ale vypracoval na velice známého kazatele, který již kázal spontánně a uměl posluchače zaujmout. Tehdy začala jeho kázání být velice dlouhá, prokládaná citáty z církevních otců a příklady ze života svatých. Když bylo třeba, neváhal používat velice silná slova. Česky zatím vyšly tři knížky překladů jeho kázání. Některé citáty z kázání:  "Směle můžeme říct, že právě tento proklatý hřích byl příčinou všech neštěstí vyvoleného lidu. Pohleďme na Davida, na Šalamouna, či na jiné biblické postavy. Co bylo původem pohany, která padla na jejich poddané? Což ne ta proklatá neřest? Ach, můj Bože, kolik duší ti vyrvává tento hřích. A kolik obětí přináší peklu (...) Ach, můj Bože, jak se křesťané vůbec mohou oddávat takovým nestydatostem! Kdyby se alespoň po těchto hrozných úpadcích utíkali k Bohu a prosili ho o odpuštění. A co si máme myslet o tom, že velká část lidí i přes spáchání tohoto hříchu žije pokojně a spěje k zatracení na věky?"  "Lidé obyčejně chyby zobecňují.Když vidí jednoho špatného člověka, hned odsuzují celý jeho rod. Najde se ve farnosti jeden zvrácený člověk a už se říká, že celá ves nestojí za nic. Stane se někdy, že někdo odepře almužnu žebrákovi. Můžeme říci, že je to lakomec, že má srdce z kamene a nemá nižádnou hodnotu? Víme, že koná krásné skutky milosrdenství, které Bůh zjeví až při posledním soudu? Drazí, nerozvážné soudy jsou v rozporu s láskou k bližnímu."  "Na čem je založena láska k bližnímu? Za prvé: Přát bližnímu dobro. Za druhé: Pracovat pro jeho dobro při každé nabízející se příležitosti. Za třetí: Snášet a omlouvat chyby bližního. Na tom spočívá opravdová láska, bez které je nemožné najít milost u Boha a spásu své duše."  "Člověk je tak velký, že mu nic na světě nemůže stačit, jen když se obrátí k Bohu, je spokojený."

Závěr života.

Jako duchovní vůdce mnohých měl mnoho práce, spal stále jen několik hodin denně a většinu dne zpovídal. Když zemřel, jeho tělo se nezačalo rozkládat, a dodnes je k vidění v celistvosti v kostele v Arsu na bočním oltáři v prosklené rakvi. Je uchováváno bez jakéhokoliv balzamování a konzervace.

Svatý Jean Baptiste Marie Vianney (8. května 1786, Dardilly, Francie – 4. srpna 1859) byl francouzský diecézní kněz, dnes prohlášen za svatého a navíc patrona kněží v duchovní správě. Často je znám jako svatý farář z Arsu podle místa, kde působil. Stal se mezinárodně slavným pro svou kněžskou a pastýřskou práci ve své farnosti díky snaze ji a její okolí radikálně duchovně přetvořit. V souvislosti se 150. výročím jeho úmrtí vyhlásil v roce 2009 papež Benedikt XVI. "rok kněží". V roce 1925 byl papežem Piem XI. svatořečen a v roce 1929 prohlášen patronem kněží.

Jean-Marie Vianney, (8 May 1786 – 4 August 1859), commonly known in English as Saint John Vianney, was a French parish priest who is venerated in the Catholic Church as a saint and as the patron saint of parish priests. He is often referred to as the "Curé d'Ars" (i.e. the parish priest of Ars), internationally known for his priestly and pastoral work in his parish in Ars, France, because of the radical spiritual transformation of the community and its surroundings. Catholics attribute this to his saintly life, mortification, persevering ministry in the sacrament of confession, and ardent devotion to the Blessed Virgin Mary. His feast day is 4 August.


Mytologický příběh.

Jejími sourozenci byli Kastór, Polydeukés a Helena, všichni významné postavy starých mýtů. Její život byl poznamenán tím, že jejímu švagrovi, spartskému králi Meneláovi, unesl trojský princ Paris manželku, Klytaimnéstřinu sestru-dvojče, krásnou Helenu. Meneláos se obrátil na Agamemnona, aby mu pomohl ženu dostat zpět a pomstít uraženou čest. Vyjednávání s trojským králem Priamem o navrácení Heleny nebylo úspěšné. To bylo v době, kdy mykénské království vzkvétalo, bylo bohaté a respektované, Agamemnonovi ke spokojenosti chyběla právě jen sláva na poli válečném. Dal dohromady velké loďstvo a vojsko ze všech částí Řecka a byl ustanoven jeho vrchním velitelem. Jakmile Agamemnón odplul do války proti Tróji, podlehla Klytaimnéstra svodům manželova bratrance Aigistha a postupně spolu připravili plán, jak se zbavit krále. Válka trvala dlouhých deset let, pro Řeky skončila vítězstvím, pro Tróju zkázou. Vojska Řeků se vracela do svých domovů a král Agamemnón podle slibu oznámil manželce svůj návrat už zdaleka ohněm na nejvyšší hoře nad zálivem. Jakmile zvědové oheň spatřili, Aigisthos se vypravil krále uvítat. Připravil velkolepou hostinu, v hodovní síni však ukryl dvanáct najatých vrahů, kteří Agamemnóna a jeho druhy zákeřně a krutě zavražili. Proslýchala se i jiná verze, že manžela zavraždila Klytaimnéstra sekyrou v koupelně. Jejím dětem Élektře a Orestovi se s pomocí jejich chůvy podařilo uprchnout.  Královna se po vraždě svého muže provdala za Aigistha a dosadila ho na mykénský trůn. Pod jeho vládou země úpěla, lid králem i jeho manželkou opovrhoval. Jeho vláda trvala pouhých sedm let - potom se vrátil již dospělý syn Orestés a vykonal pomstu — zabil Aigistha i svou zrádnou matku.  Klytaimnéstra je hodnocena s opovržením ve své době i v době mnohem pozdější. Ve výčtu možných motivů jejího podlého činu se uvádí několik okolností:

Odraz v umění.

Podle Homérovy Odysseie Klytaimnéstra podlehla svodům svého milence.  Životní příběh královny Klytaimnéstry se setkal s odezvou zejména v antických tragédiích: V obou dílech je pohnutkou obětování dcery.

Klytaimnéstra (řečtina "Κλυταιμνήστρα", latinsky "Clytaemnestra") je v řecké mytologii dcera spartského krále Tyndarea a jeho manželky Lédy, manželka mykénského krále Agamemnóna, se kterým měla čtyři potomky: syna Oresta a dcery Élektru, Ífigeneiu a Chrýsothemis.

Clytemnestra (;, "Klytaimnḗstra", ), in Greek mythology, was the wife of Agamemnon, king of Mycenae, and the sister of Helen of Troy. In Aeschylus' "Oresteia", she murders Agamemnon – said by Euripides to be her second husband – and the Trojan princess Cassandra, whom Agamemnon had taken as a war prize following the sack of Troy; however, in Homer's "Odyssey", her role in Agamemnon's death is unclear and her character is significantly more subdued.


Děj.

Smrt krále.

Král Agamemnón po svém vítězném návratu z trojské války zahynul rukou vrahů najatých jeho bratrancem Aigisthem a zrádnou manželkou Klytaimnéstrou. Ti se stali posléze manželi a Aigisthos usedl na uprázdněný mykénský trůn. Usiloval také o odstranění zákonného dědice, mladého Oresta, ale to mu překazila Orestova sestra Élektra. Odvedla ho do bezpečí k fóckému králi Strofiovi, jehož manželkou byla Agamemnónova sestra Astyochea (zvaná též Anaxibie). Král se ho ujal a vychoval ho jako vlastního. Strofiův syn Pyladés a Orestés se stali doživotními věrnými přáteli.

Návrat do Mykén.

Poté Élektra věnovala sedm let přípravě návratu domů a pomstě za zákeřnou smrt otce. Orestés dospěl, vrátili se do Mykén. Dostal se nepoznán na hrad a nechal se ohlásit královně, že přináší zprávu o smrti jejího syna. Byl vyslechnut s uspokojením a poté nechala zavolat Aigistha. Orestés na nic nečekal, probodl ho hned ve dveřích a poté stejně naložil se svou matkou. Pocítil uspokojení nad potrestáním vrahů svého otce a stejně na jeho čin pohlížel i mykénský lid.

Pronásledování.

Ne tak bohyně pomsty Erínye, ty ho neúprosně pronásledovaly svýma planoucíma očima a syčením a doháněly ho k šílenství. Slitoval se nad ním bůh Apollón, který mu ústy věštkyně Pýthie poradil, ať se odebere do daleké Tauridy, a tam se nechá očistit před posvátnou sochou bohyně Artemis. Čekala ho nebezpečná a dlouhá cesta, která končila tím, že příchozí byli zajímáni a odevzdáváni Artemidiným kněžkám k oběti. Orestés se však na cestu vypravil, doprovázel ho přítel Pyladés.

Na Tauridě.

Cesta byla dlouhá, ale nakonec ji překonali šťastně. Ihned po přistání na Tauridě (dnešní Krym) však byli zajati vojáky krále Thoanta, který je odevzdal kněžce Ífigenei. Kněžce jich však bylo líto a rozhodla se, že jednoho z nich zachrání. Svůj život bez zaváhání nabídl Pyladés. Kněžka si s nimi povídala a brzy zjistila, že jsou jejími krajany a když se vyprávělo o králi Agamemnónovi, který svou dceru obětoval bohyni Artemis, aby zajistil zdar výpravy řeckých vojsk proti Tróji, vyšlo najevo, že Orestés a Ífigeneia jsou sourozenci. Tím bylo rozhodnuto, Ífigeneia nakonec lstí dosáhla toho, že získali loď a uprchli po moři z Tauridy zpět do Mykén.

Znovu nabytá práva.

V Mykénách je ale nikdo nevítal. V Orestově nepřítomnosti se vlády zmocnil Alétés, Aighistův syn a připravoval se k pomstě Orestovi za smrt svého otce a aby se zbavil právoplatného nástupce trůnu. Chtěl odstranit Pylada, aby se sám mohl stát nápadníkem Élektry, kterou chtěl za ženu. Alétovy zločinné plány ale nevyšly. Orestés ho zabil, když hájil svá práva i život. A jím na mykénský trůn zasedl opět potomek královského rodu Átreovců. Ke své říši připojil ještě Argos a Spartu.  Dále se praví, že si vybojoval ruku krásné Hermioné, dcery krále Meneláa. O ni se ucházel také Achilleův syn Neoptolemos. Jiní říkají, že Meneláos ji skutečně za Neoptolema provdal a Orestés ho potom zabil.  Orestés měl prý dva syny: Penthila, který byl synem Aigisthovy dcery Érigoné a Tísamena, jehož matkou byla Hermioné.

Boje o trůn skončily.

Všichni jsou však zajedno, že Orestovo vítězství nad Alétem uzavřelo dlouholeté krvavé boje o mykénský trůn, na jejichž začátku byli Pelopovi synové Átreus a Thyestés, pokračovaly v generaci Agamemnónově, Aigisthově a uzavřely se návratem Oresta na dědičné místo. Sám Orestés prý zemřel jako devadesátiletý kmet po šťastné vládě.

Orestés (řecky Ὀρέστης, latinsky "Orestes") je v řecké mytologii syn mykénského krále Agamemnona a jeho manželky Klytaimnéstry. Později se stal nástupcem na mykénském trůnu.

In Greek mythology, Orestes (; ) was the son of Clytemnestra and Agamemnon. He is the subject of several Ancient Greek plays and of various myths connected with his madness and purification, which retain obscure threads of much older ones.


Ponrepo kouzelníkem a eskamotérem.

Narodil se na pražském Starém Městě v Michalské ulici 440/11, v rodině pomocného pozlacovače (Vergoldergehilfe) Jana Dismase Šlambora a jeho manželky Karoliny, rozené Kniemannové. Měl staršího bratra, další tři sourozenci zemřeli předčasně.  Na přání otce se vyučil pozlacovačem, od malička měl nadání učit se kouzelnickým trikům. Místo zlatnictví, které ho nebavilo, se dal na nejistou dráhu kouzelníka a eskamotéra. Roku 1888 se oženil se vdovou Karolínou Kerblovou, rozenou Kolářovou.  Od rakouských úřadů získal povolení k provozování kouzelnického umění a začal se svým představením putovat po českém venkově. Protože cítil, že jeho jméno není pro diváky přitažlivé, rozhodl si je změnit. Pseudonym zvolil podle zámečku Bon Repos u Lysé nad Labem, k tomu si vybral triumfální křestní jméno (Viktor = latinsky vítěz). Originální bylo i jméno Ponrepovy společnosti: "Ponrepovo kouzelné divadlo s původními jevy duchů a strašidel". Po představení zůstával se svými diváky a vyprávěl jim o Praze, kterou mnozí dosud nespatřili. Svůj program neustále doplňoval a vylepšoval.  Své umění popsal v knize vydané roku 1903 ve Storchově nakladatelství v Praze pod titulem "Moderní salonní kouzelnictví: hojná sbírka uměleckých kousků z oboru salonní eskamotáže, břichomluvectví, čtení myšlenek, různé pokusy z fysiky, mechaniky, arithmetiky a společenské hry pro umělce z povolání i diletanty pro spolkové zábavy, cirkusy apod.".  Na Jubilejní výstavě 1891 v Praze nadchly Viktora Ponrepa vystavený Edisonův fonograf a v dřevěné boudě Kříženeckého promítání prvních filmových záběrů. O čtyři roky později se uskutečnilo jeho první představení kinematografu. Když pak začal Jan Kříženecký nejen promítat filmy francouzské, ale sám také filmy točit, Ponrepo se rozhodl tohoto vynálezu také využít. Svá představení oživoval fonografem, později si pořídil i promítací přístroj.

Ponrepo a film.

Nakonec místo kouzelnických triků začal provozovat vlastní putovní biograf. Na promítání v Praze neměl licenci, cestoval po celé zemi. Velký úspěch zaznamenal dokument z bojů v búrské válce v jižní Africe, líbily se snímky "Příjezd jízdy" a "Trh v Neapoli". V srpnu 1901 dostal povolení provozovat své kino čtrnáct dní v Pištěkově letním divadle na Královských Vinohradech, roku 1904 hostoval v hostinci „U koruny“ v Holešovicích. Po jeho pražských úspěších mu magistrát konečně povolil založit stálé kino v Karlově ulici. bylo otevřelo 15. září 1907, mělo 56 sedadel a hrálo se denně kromě pátku.  Ponrepo se s každým divákem před promítáním osobně uvítal. Když diváků přibývalo, nechal si natočit úvodní znělku, v níž se divákům ukláněl na plátně. (Tyto úklony později byly používány při promítání filmů z fondů Národního filmového archivu v retrospektivním kině Ponrepo a v televizi, kde se divákům uklání stylizovaná figurka, pan Prokouk, kterého vytvořil režisér Karel Zeman) Při promítání pomáhal Ponrepovi jeho bratr Karel Šlambor, který diváky do představení uváděl, komentoval děj a vytvářel zvukové efekty. Jindy Ponrepo komentoval filmy sám a dělal to znamenitě s vtipem a uměním improvizace. Promítání filmů Ponrepo doplňoval nejprve svým starým fonografem, až po letech angažoval klavíristu a houslistu.  Národní filmový archív archivuje jedinečný krátký film (72 m) nazvaný pracovně "Ponrepovo kouzelnictví". Natočil ho režisér a kameraman Antonín Pech pro Ponrepa, který jej používal občas také jako zahajovací číslo svých představení. Ukazuje na něm jedno ze svých kouzelnických čísel. Po roce 1908 byla naše kinematografie v krizi, proti filmu se ozvali někteří kulturní činitelé a zájem o film opadl. Ponrepo se pokusil zřídit obchod s kinematografickými potřebami a půjčovnu filmů, ale tento pokus neuspěl. Roku 1912 se Viktor Ponrepo stává místopředsedou "Spolku českých majitelů kinematografů v království českém se sídlem v Praze", který byl právě založen. Další práci přerušila válka, po ní se však zájem o film vrátil a Ponrepo mohl v práci pokračovat. V polovině 20. let přišla však znovu krize a Ponrepo roku 1924 požádal o obnovení kouzelnické a eskamotérské lincence, neboť zjistil, že ho film neuživí. Nakonec zemřel 4. prosince 1926 na pokraji chudoby.  Kino Ponrepo promítalo i po zakladatelově smrti dalších dvacet let, od třicátých let jako jediné kino v Praze promítající němé filmy.

Jiná verze o prvním stálém kinu.

Všeobecně se traduje, že první stálé pražské kino bylo od roku 1907 v domě U modré štiky. Podle vzpomínek herce Josefa Švába–Malostranského (1860–1932) otevřel Dismas Šlambor první stálé kino již roku 1899 v ulici Ve Smečkách. Měly se promítat velmi krátké filmy bez názvů a Šlambor měl též provozovat kouzelnická představení.

Viktor Ponrepo, vlastním jménem Dismas Šlambor (16. června 1858 Praha – 4. prosince 1926 Praha) byl český kouzelník a průkopník kinematografie, majitel prvního stálého kina v Praze v domě U Modré štiky v Karlově ulici.

Viktor Ponrepo (actual name "Dismas Šlambor", 16 June 1858 Prague – December 1926 Prague) was a Czech magician and a pioneer of the cinema. He founded the first permanent cinema in Prague in "Karlova ulice" (Charles street).


Winstanleyův maják.

Prvním majákem postaveným na Eddystonské skále byla osmiúhelníková dřevěná konstrukce, zhotovená Henry Winstanleyem. Stavba byla započata roku 1696 a světlo bylo poprvé spuštěno 14. listopadu 1698. Během období stavby, vešel maják poprvé ve známost, když francouzští korzáři zajali a věznili Winstanleye, který pak byl propuštěn na příkaz Ludvíka XIV. se slovy: „Francie válčí s Anglií a ne s lidmi“.  Maják sice přežil svou první zimu, ale byl ve špatném stavu, který vyžadoval opravu. Při opravě tak byla odstraněna horní část stavby a nahrazena novou částí, díky čemuž někteří autoři uvádí, že na Eddystonské skále nebyly postaveny postupně čtyři, ale pět majáků. Wistanleyova věž pak vydržela v upravené podobě až do doby, kdy 27. listopadu roku 1703 Velká bouře po ní vymazala téměř všechny stopy. Winstanley byl zrovna v té době na majáku, dokončujíc některé dodatečné práce na této stavbě. Nikdy se po něm nenašly žádné stopy.

Rudyardův maják.

Následně po zničení prvního majáku, získal smlouvu o pronájmu kapitán Lovett, kterému bylo schváleno zákonem vybírání poplatku od proplouvajících lodí ve výši 1 penny za tunu, ať se jednalo o loď vplouvající nebo vyplouvající z přístavu. Ten pak pověřil Johna Rudyarda (nebo také Rudyerda) projektem nového majáku, který byl postaven jako dřevěná kuželová stavba a uveden do provozu roku 1709. Tato stavba prokázala mnohem větší výdrž než stavba první a sloužila svému účelu téměř 50 let.  V noci 2. prosince 1755 došlo ke vznícení vrcholu majáku s lucernou, pravděpodobně od jedné ze svící používaných k osvětlování. Dva strážci majáku se pokoušeli uhasit požár nošením věder s vodou nahoru na maják, ale postupně, jak požár sílil, se museli uchýlit na samotnou skálu. Oheň byl ale zaznamenán na břehu a strážci pak byli zachráněni lodí. Povídalo se, že 94 let starý Henry Hall, který byl jedním ze strážců, zemřel posléze na otravu olovem, které při požáru kapalo z roztavené střechy lucerny majáku.

Smeatonův maják.

Třetí maják byl nejpozoruhodnější a znamenal zásadní krok vpřed ve výstavbě podobných druhů staveb. Na doporučení Královské společnosti inženýr John Smeaton vymodeloval tvar majáku ve tvaru kmene dubu, i když postavený ze žulových kvádrů. Smeaton byl na této stavbě průkopníkem v používání hydraulického vápna (spolu s kamenivem vytvářející formu betonu, tuhnoucího i pod vodou) a rozvinuté techniky ve spojování žulových kvádrů používáním rybinových spojů a mramorových spojovacích kolíků. Stavba začala v roce 1756 a světlo bylo na majáku poprvé rozsvíceno roku 1759.  Pokud byl v provozu, byl Smeatonův maják 18 metrů vysoký, u základů měl průměr 8 metrů a ve vrcholu pak 5 metrů. Tento maják byl používán do té doby, kdy se roku 1877 ukázalo, že skála, na níž maják stál, je erodovaná a každá větší vlna tak svým nárazem maják rozvibrovala. Smeatonův maják byl poté z převážné části rozebrán a znovu sestaven jako památník na Plymouth Hoe v městě Plymouth. Základy a podezdívka staré věže stále stojí na Eddystonské skále, situovány poblíž nových (a pevnějších) základů nového majáku.

Douglassův maják.

Současný čtvrtý maják byl navržen Jamesem Douglassem, za použití Robertem Stevensonem navržených a zlepšených Smeatonových originálních metod. Světlo majáku se poprvé rozsvítilo roku 1882 a maják je využíván dodnes. Je ovládán z Trinity House. Maják byl automatizován v roce 1982 a patřil mezi první tři Trinity House, majáky které byly převedeny na automatizovaný provoz. V posledních letech doznal vnější vzhled věže majáku změny díky stavbě přistávací plochy pro helikoptéry nad lucernou věže. Tato přistávací plocha má umožnit opravárenským četám snazší přístup k majáku.  Věž je 49 metrů vysoká a vysílá bílé světlo o dvou záblescích každých 10 sekund. Světelný signál je viditelný v okruhu 22 nautických mil (41 kilometrů) a v případě mlhy je doplněn výstražným zvukovým znamením, což je trojí zahoukání každých 60 sekund.

Eddystonský maják (: ) je umístěn na nebezpečném Eddystonském skalisku, přibližně 14 kilometrů západně od Rame Head. Zatímco Rame Head leží v Cornwallu, skaliska jsou uvnitř hranic Plymouthu, který patří do Devonu.

The Eddystone Lighthouse is a lighthouse that is located on the dangerous Eddystone Rocks, south of Rame Head in England. While Rame Head is in Cornwall, the rocks are submerged below the surface of the sea and composed of Precambrian gneiss.


Charakteristika.

Při používání zlatého standardu je měna tvořena buď mincemi raženými z přesně definovaného množství zlata, nebo takovými bankovkami, u kterých se emitent zaručuje splatit jejich hodnotu zlatem. Zlatý standard je chápán jako princip krytí vydávané měny – nemá přímou souvislost s tím, kdo je vydavatelem této měny (stát, soukromý subjekt,...) nebo zdali měnu dodržující tento princip doplňují zákony upravující její použití (jako je to u peněz s nuceným oběhem).  Zlatý standard může být buď interní, při kterém tuzemští držitelé bankovek mohou požadovat splacení ve zlatě, nebo mezinárodní, kdy o tuto výměnu může žádat omezený počet subjektů např. centrální banky. Měny, které jsou kryté fixním množstvím zlata, mají mezi sebou pevný směnný kurz. Cílem zlatého standardu je předcházet inflačnímu zvyšování peněz v oběhu. Užívány byly obě formy zlatého standardu, jak interní, tak mezinárodní. Měny zlatého standardu byly často používány jako peněžní jednotky, vůči kterým byly porovnávány méně stabilní měny.  Podobné charakteristiky jako zlatý standard (nezávislost na vládě, deflaci, menší spotřebu) má i kryptoměna.

Současnost.

V současném hlavním proudu ekonomických učení je zlatý standard považován za nevhodný, protože je spojován s kolapsem světové ekonomiky na konci 20. let 20. století a agregátní cenová hladina je lépe řízena prostředky úrokových sazeb, dodávek peněz a řízení měnové báze. Faktem však zůstává, že k největší depresi v historii došlo až poté, co vznikla americká centrální banka, Fed, a čistý zlatý standard byl de facto opuštěn.  I když se zlatý standard v současné době neužívá, má své zastánce. Patří mezi ně především ekonomové rakouské školy. Jejich názory je silně ovlivněn libertarián a kandidát na křeslo amerického prezidenta Ron Paul. Libertariáni požadují obnovení zlatého standardu a tvrdí, že zlato a zlatý standard zabraňuje inflaci, neboť neumožňuje dávat do oběhu neomezené množství peněz, což vytváří pevný teoretický základ pro měnový systém.

Historie.

Existují různé měnové systémy, které bývají označovány jako „zlatý standard“, přičemž nejznámější je „klasický zlatý standard“ z let 1871–1914. Hodnota jednotlivých měn byla pevně navázána na zlato (například americký dolar byl definován jako 1/20 unce zlata), a toto navázání znemožňovalo vydávat nové ničím nekryté peníze. Enormní válečné výdaje během první světové války vedly válčící strany k opuštění zlata a inflaci, protože inflace je svého druhu zdanění, na rozdíl od skutečných daní však jej není třeba veřejně vyhlašovat a lze jej provádět i bez vědomého souhlasu veřejnosti. Všechny významné měny se tak znehodnocovaly, dolar o něco méně, neboť Spojené státy vstoupily do války později. Po skončení první světové války se už ani jedna ze stran k původnímu standardu nevrátila, v meziválečném období byl podniknut experiment s takzvaným standardem zlatého slitku. Meziválečné období bylo charakterizováno měnových chaosem, který přinášel inflaci, regulace, cla, kvóty a problémy mezinárodního obchodu. Ministr zahraničních věcí Spojených států amerických Cordell Hull dokonce spatřoval v hospodářských konfliktech po opuštění zlatého standardu příčinu druhé světové války.  Ve Spojených státech byl zlatý standard zrušen za úřadu prezidenta Franklina D. Roosevelta ke konci roku 1933 – dvacet let po zavedení Federálního rezervního systému, v době, kdy vrcholila velká hospodářská krize a nezaměstnanost ve Spojených státech přesahovala 28 %. Již 5. dubna toho roku Roosevelt vydal exekutivní nařízení č. 6102, které každému obyvateli USA nařizovalo odevzdat veškeré zlato pod pokutou až 10 000 dolarů, 10 let vězení, nebo obojí.  Po druhé světové válce vítězné mocnosti ustavily Brettonwoodský měnový systém, který fungoval v letech 1945–1971. Jeho podstatou bylo napojení amerického dolaru na zlato a všech ostatních měn na dolar. Dolar sám byl fixován jako 1/35 unce zlata. Směňovat dolary za zlato ovšem směly pouze vlády, nikoliv občané. Vlády Spojených států však postupně produkovaly více papírových peněz, než by odpovídalo tomuto kurzu. Ostatní země, zvláště Francie, na to reagovaly požadavky na směnu dolarů za kov, což znamenalo, že USA o své měnové zlato přicházely. Vzhledem k tomu, že Spojené státy americké měly po druhé světové válce značné zásoby zlata, se držel systém poměrně dlouho, ale koncem 60. let se začal rozpadat. Spojené státy na to v březnu 1968 reagovaly úpravou, podle které mělo být americké měnové zlato obchodováno zcela odděleně (stále za cenu 35 dolarů za unci) od zlata na světových trzích. Ostatní vlády se zavázaly neprodávat ani nenakupovat toto zlato jinde. Tím, že Spojené státy přestaly držet světovou cenu zlata na 35 dolarech za unci, došlo k jejímu prudkému vzrůstu. Například na začátku roku 1973 byla cena zlata 125 dolarů za unci. Konečně prezident Nixon rozhodl o definitivním opuštění zlaté kotvy v roce 1971. Od toho okamžiku zlato ztratilo téměř veškeré své někdejší použití jako prostředek směny.  Nástupcem Brettonwoodského systému byla Smithsoniánská dohoda, podepsaná v prosinci 1971. Americký prezident Nixon ji nazval "Největší měnovou dohodou v dějinách lidstva". Dohoda zafixovala kurzy mnohých evropských měn vůči dolaru (kurzy byly podhodnocené). Spojené státy navíc devalvovaly oficiální kurz dolaru na 1/38 unce zlata. Pokračující inflace v USA ale vedla k tomu, že bylo stále obtížnější udržet stávající nadhodnocený kurz dolaru, a již v březnu 1973 se smithsoniánský systém zhroutil.

Návrat ke zlatu.

Obnovení užívání zlata jako měnového kovu se potýká s řadou problémů. Obvykle je takový návrat považován za neproveditelný, nicméně má mnoho stoupenců zejména z řad přívrženců Rakouské školy. Typickým argumentem proti návratu zlata je tvrzení, že jej není dost, aby mohlo plnit měnové účely, což však odporuje kvantitativní teorii peněz, která tvrdí, že cenová hladina se přizpůsobí množství komodity používané jako univerzální prostředek směny.  Jedním z pravděpodobně nejvhodnějších scénářů by bylo zrušení legislativy označující současné peníze za zákonné platidlo. Dalším krokem by bylo zpětné převedení zásob zlata, kterými disponuje centrální banka, do formy mincí denominovaných podle hmotností a jejich prodej za tržní ceny libovolným zájemcům. Tato dvě opatření by zcela postačovala, aby lidé mohli podle svého uvážení dále používat peníze, zlato, anebo dokonce i jiné komodity; mezi jednotlivými měnami by se tedy ustavila volná soutěž. Díky tomu, že kurz mezi zlatými mincemi denominovanými v hmotnostech a jakýmikoliv jinými penězi by byl zcela volně určován na trhu, mohla by hodnota zlata podle potřeby růst vzhůru, jak by se rozšiřovalo jeho využívání.  Další výhodou tohoto scénáře je skutečnost, že výsledek jím není nijak předjímán. Zlato, alespoň podle přesvědčení svých zastánců, může být mnohem kvalitnějšími penězi než ty emitované státem, nicméně konečné rozhodnutí by vynesl trh sám, lidé by se ke zlatu vrátili či nikoliv.

Zlatý standard (angl. Gold standard) je způsob vyjádření hodnoty měny v měnovém systému, kde standardním ekonomickým měřítkem je zlato. Hodnota měny, která je používána jako jednotka zúčtování, je odvozována od definovaného množství zlata.

A gold standard is a monetary system in which the standard economic unit of account is based on a fixed quantity of gold. The gold standard was widely used in the 19th and early part of the 20th century. Most nations abandoned the gold standard as the basis of their monetary systems at some point in the 20th century, although many still hold substantial gold reserves.


Historie.

Prostory Mladečských jeskyní byly známy lidem tisíce let, ke znovuobjevení došlo buďto roku 1815, 1826 nebo 1828, když zde začal být těžen vápenec. První objevenou lokalitou v jeskyni se stal úsek Bočkova díra. Přístup do jeskyní zpočátku nebyl omezen a docházelo k jejich ničení, krápníky z nich byly rozprodávány. Průzkumy jeskynního systému byly zahájeny až kurátorem sbírek vídeňského přírodovědného muzea Josefem Szombathym. S prací začal roku 1881 a prováděl zde úspěšná archeologická pátrání, přičemž mnoho kostí a předmětů skončilo v Přírodovědném muzeu Vídeň. Do jeskyní se Szombathy vrátil mezi lety 1904 až 1905 a průzkumy začali provádět i další lidé. Od roku 1911 byly jeskyně v držení Krajinské musejní společnosti v Litovli, jež upravila jejich exteriér, před vchod byla přistavěna také turistická budova a otevřen nový vchod. Po roce 1921 byl prostor zpřístupněn veřejnosti. Roku 1951 došlo k dalších rekonstrukcím, které však poškodily ráz jeskyní. Přírodní vzhled byl jeskyním vrácen až v roce 2003, další rekonstrukce, jež měla objekt vrátit do stavu na začátku 20. století, začala v roce 2010, a soustředila se rovněž na opravu budovy před vchodem do jeskyně.  Mladečské jeskyně jsou v držení Správy jeskyní České republiky. Jeskyně jsou přístupné veřejnosti, prohlídka 380 metrového okruhu trvá okolo čtyřiceti minut.

Přírodní poměry.

Mladečské jeskyně leží zhruba čtvrt kilometru od centra obce Mladeč v Chráněné krajinné oblasti Litovelské Pomoraví. Nacházejí se převážně pod vrchem Třesín.  Jeskyně jsou vytvořeny z vápence, který pochází z geologického období devonu (konicko-mladečský devon; stejný vápenec vytvořil i Moravský kras). Jeskynní systém zde vyhloubily vodní toky Hradečka a Rachava, svou roli hrály také zlomy. V některých částech došlo k propadnutí jeskyní. Jednotlivé části systému propojují úzké chodby. V oblasti se vyskytují povrchové (Třesín) i podpovrchové krasové jevy, lze zde nalézt množství krápníků (stalagmity, jež zde dosahují velkých velikostí a stalaktity), přičemž u některých došlo ke zničení, a náteků horniny sintru.

Nálezy.

V Mladečských jeskyních byla objevena řada koster pravěkých lidí, přičemž se jedná o jednu z prvních lokalit, kde se novodobí lidé usadili, a mimo to zde byly nalezeny i pozůstatky tehdejší fauny.  S prvním výkopem začal J. Szombathy 7. června 1881, strávil zde pět dní a informace si zaznamenával do svého deníku, který se stal jediným záznamem o tehdejších pracích. Celkem prozkoumal 100 metrů jeskyní. První den objevil lebku a stehenní kost tehdejšího člověka, ve druhém prostoru jeskyně kosti přežvýkavců. Při jeho dalších výkopech o dva dny později byla objevena kostra medvěda jeskynního a ostatky sobů. Do jeskyní se Szombathy vrátil o rok později a učinil zde další nálezy. Z roku 1904 pak pochází objev tří lebek a kosti dalších zvířat. Szombathy přijel zpět do jeskyní v roce 1925, během let 1904 až 1925 však byla velká část archeologických nálezů zničena; kvůli přístupnosti jeskyní došlo k odstranění sedimentů.  V Mladečských jeskyních bylo celkem nalezeno přes 100 lidských ostatků, což bylo 7 až 8 lidí, z toho jedno dítě. Byly zde například objeveny zachovalé mozkovny mužů s kódovými označeními 4, 5 a 6, kteří byli pravděpodobně vysoké postavy. U všech těchto lebek byla typická robustnost, naopak ženské lebky (1, 2) již byly stavěny moderněji. Mimoto existují doklady o jejich činnosti, jako jsou ohniště nebo kamenné nástroje, jejichž nálezy však zde byly vzácné. Ze zvířat byli v jeskyních nalezeni například jeskynní lvi ("Panthera leo spelaea") a medvědi ("Ursus spelaeus"), dále kostry sobů ("Rangifer tarandus") či bizonů pravěkých ("Bison priscus").

Mladečské jeskyně jsou rozsáhlé podzemní prostory v devonských vápencích, které se nacházejí převážně pod vrchem Třesín u obce Mladeč v okrese Olomouc v Chráněné krajinné oblasti Litovelské Pomoraví. Ke znovuobjevení jeskyní došlo v 19. století. Přístup do nich zpočátku nebyl omezován, první průzkumy provedl až kurátor sbírky vídeňského přírodovědného muzea Josef Szombathy, který zde učinil i významné archeologické objevy. V Mladečských jeskyních byla objevena řada koster pravěkých lidí i jejich výtvory. Mimo to zde byly nalezeny i pozůstatky pleistocénní fauny.

The Mladeč caves () are a cave complex in the Czech Republic situated to the west of the village of Mladeč in the Litovelské Pomoraví Protected Landscape Area.


Geografie.

Má rozlohu 373,5 km2, je 48 km dlouhý a 14 km široký. Na severovýchodě jsou zde dva hluboké fjordy Kollafjørður a Kaldbaksfjørður. Ostrov je velmi hornatý, hlavně na severozápadě, kde je nejvyšší hora ostrova Kopsenni s 789 metry. Průměrná nadmořská výška je 500 m n. m.  Na ostrově je většinou tráva, bez stromů, až na několik uměle vysazených lesů.  Streymoy je od druhého největšího ostrova Eysturoy oddělen průlivem Sundini na východě. Na západě je ostrov Vágar, na jihu ostrovy Sandoy, Koltur, Hestur a na jihovýchodě Nólsoy.  Pouze 0,2 % povrchu ostrova tvoří voda. Největšími jezery jsou Vatnið, Myrarnar a Leynavatn.

Obyvatelstvo.

Na ostrově žije 21 420 obyvatel, což je 40 % z celkového počtu obyvatel na Faerech. Největší podíl má největší město Tórshavn, které má 15 000 obyvatel.

Tórshavn.

Tórshavn je hlavním městem Faerských ostrovů. Je umístěn na jihu ostrova a má 12 393 obyvatel. Jméno města znamená Thorův přístav, je pojmenováno po bohu bouře a blesků v severské mytologii.

Doprava.

Všechny osady na ostrově jsou spojeny asfaltovanými silnicemi. Hlavní silnice do Tórshavnu spojuje s ostrovem Eysturoy most přes průliv Sundini. V roce 2002 byl dokončen 4 km dlouhý tunel, spojující ostrovy Streymoy a Vágar.  Streymoy je spojen pravidelným převozem na ostrovy Sandoy a Suðuroy. V letních měsících jsou pravidelné lodní spoje mezi Hanstholmem v Dánsku, Lerwickem na Shetlandách, Bergenem v Norsku a Seyðisfjörðurem na Islandu. Na ostrově není žádné letiště. Jediné faerské letiště je na ostrově Vágar.

Streymoy (dán.: "Strømø", isl.: "Straumey", čes.: "ostrov proudů") je největší a nejlidnatější ostrov na Faerských ostrovech. Leží na něm hlavní město Tórshavn.

Streymoy () is the largest and most populated island of the Faroe Islands. The capital, Tórshavn, is located on its southeast coast. The name means "island of currents". It also refers to the largest region of the country that also includes the islands of Hestur, Koltur and Nólsoy.