Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 770 metrů v centrální části hornatiny Samařska. Leží cca 7 kilometrů jihovýchodně od města Ariel, cca 30 kilometrů severně od historického jádra Jeruzalému a cca 45 kilometrů východně od centra Tel Avivu.  Na dopravní síť Západního břehu Jordánu je napojena pomocí dálnice číslo 60, která prochází nedaleko od obce a která tvoří hlavní severojižní dopravní osu Samařska. Ma'ale Levona leží v menším ale územně kompaktním bloku izraelských osad (tzv. Guš Šilo) v centrální horské části Samařska. Zhruba 2 kilometry na severovýchodě se nachází velká izraelská obec Eli,5 kilometrů na východě podobně významné sídlo Šilo. V těsné blízkosti se ale rozkládají i palestinská sídla Sinjil a Al-Lubban ash-Sharqiya.

Dějiny.

Obec byla zřízena roku 1983. Na místě současné vesnice stála nejdříve osada typu nachal, tedy kombinace vojenského a civilního sídla. 20. března 1983 rozhodla izraelská vláda o jejím převodu na ryze civilní obec. To bylo provedeno v květnu 1984. Územní plán obce předpokládal výhledovou kapacitu 252 bytových jednotek a byl plně realizován. K založení civilní osady došlo na den nezávislosti v květnu 1984. Její vznik iniciovala skupina nábožensky založených Izraelců včetně politika Chanana Porata (člena Knesetu). První skupina osadníků sestávala jen ze čtyř rodin.  Ve vesnici působí v současnosti zařízení pro předškolní péči o děti, obchod se smíšeným zbožím a zdravotní středisko. Základní školy jsou dostupné v nedaleké vesnici Šilo. V Ma'ale Levona funguje synagoga a veřejná knihovna. Obec je napojena na veřejnou autobusovou dopravu. Linky číslo 148 a 477 vedou do Jeruzalému, Tel Avivu i do města Ariel.  Počátkem 21. století nebyla obec s okolím zahrnuta do Izraelské bezpečnostní bariéry. Ta byla zbudována mnohem blíže k Zelené linii. Budoucí existence vesnice závisí na parametrech případné mírové smlouvy mezi Izraelem a Palestinci.

Demografie.

Obyvatelstvo Ma'ale Levona je v databázi rady Ješa popisováno jako nábožensky založené. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 758 lidí. Během roku 2014 evidovaná populace stoupla o 3,3 %.

Ma'ale Levona ( מַעֲלֵה לְבוֹנָה, doslova „"Kadidlový svah"“, podle biblické lokality, kterou zmiňuje Kniha Soudců 21,19 - „"jižně od Lebóny"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Ma'ale Levona) je izraelská osada a vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Mate Binjamin.

Ma'ale Levona (, lit. "Ascent of Frankincense") is an Israeli settlement organized as a community settlement in the West Bank. Located to the south-east of Ariel, it falls under the jurisdiction of Mateh Binyamin Regional Council. In, it had a population of.


Životopis.

Mládí (1933–1954).

Narodila se ve městě Tryon, ve státě Severní Karolína v USA, jako jedno z osmi dětí v chudé rodině. Ve třech letech začala hrát na piano, první píseň, kterou se naučila, byla hymna "God Be With You, Till We Meet Again". V hraní pokračovala v místním kostele, kde ukázala svůj hudební talent. Jejím premiérovým koncertem byl ve 12 letech recitál vážné hudby. Během představení si její rodiče museli přesednout z míst v první řadě dozadu, aby udělali místo pro bělochy. Simone prohlásila, že nebude hrát, dokud se rodiče nevrátí na svá původní místa. Tento incident byl jedním z motivů jejího pozdějšího zapojení do hnutí za občanská práva.  Matka Mary Kate Waymon byla zapálená metodistická duchovní; její otec, John Divine Waymon, byl údržbář a příležitostně holič, jenž měl chatrné zdraví. Matka pracovala jako hospodyně a její zaměstnavatel si uvědomil talent, kterým Eunice oplývala, proto poskytl rodině prostředky na hodiny hry na piano. V 17 letech se přestěhovali do Philadelphie v Pensylvánii. Zde se Eunice setkala s rasismem, když žádala o stipendium na místní škole. Vyplnila úspěšně testy o svých schopnostech a výborně prospěla, její talent byl zřejmý. Přesto stipendium nedostala. Když se ptala svého zkoušejícího, proč jí nebylo přiděleno stipendium, odpověděl jí: „protože jsi černoška.“ Jinou obětí rasismu v té době byla skladatelka a klavíristka Philippa Schuyler z New Yorku.  Tyto zkušenosti ji později vedly k boji za občanská práva. Učila se hrát na klavír v New Yorku na "Juilliard School of Musica" a doprovázela zpěváky, aby si vydělala na vlastní studia. S pomocí soukromého učitele se připravila na zkoušky pro studium hry na piano na Curtisově institutu, ale opět byla odmítnuta. Věřila, že byla odmítnuta z důvodu, že je černoška a že je žena.

První úspěchy (1954–1959).

Vydělávala si na studia hrou na piano v "Midtown Bar & Grill" na Pacific Avenue v Atlantic City. Majitel si dal podmínku, že práci dostane pouze pokud bude při hře na piano také zpívat. V roce 1954 přijala jevištní jméno „Nina Simone“, protože nechtěla, aby její matka věděla, že hraje „ďábelskou hudbu“. Nina („niña“ ve španělském významu děvčátko) byla přezdívka, kterou ji dal její přítel, a Simone vzniklo podle francouzské herečky Simone Signoretové, kterou viděla ve filmu "Zlatá čapka". Hrála a zpívala v baru směs jazzu, blues a klasické hudby a časem si vytvořila malou, ale oddanou skupinu obdivovatelů.  V roce 1958 po zkušenostech s hrou v malých klubech nahrála píseň George Gershwina "I Loves You, Porgy" (z opery Porgy and Bess), kterou se naučila podle alba Billie Holiday a zpívala ji pro své přátele. Tato nahrávka se dostala do "Billboard top 40 success v USA", brzy pak následovalo debutové album "Little Girl Blue" nahrané u "Bethlehem Records". Simone neměla z alba nikdy finanční prospěch, prodala svá práva za 3000 dolarů a ztratila tak více než milion dolarů na honoráři (hlavně vzhledem k úspěšným reedicím písně "My Baby Just Cares for Me" během 80. let).

Popularita (1959–1964).

Po úspěchu "Little Girl Blue" podepsala kontrakt s velkou společností "Colpix Records", následoval řetězec studiových i živých alb.

Éra boje za občanská práva (1964–1974).

Velmi ji ovlivnil její blízký přítel, spisovatel James Baldwin. Baldwin, spolu s "Langstonem Hughesem" a "Lorraine Hansberryovou", upozornil Ninu Simone na rasovou nerovnost té doby a na skupiny, které vznikaly, aby proti tomuto bojovaly. Baldwin ji také odkázal na literaturu, aby si v této problematice rozšířila obzor.  Během roku 1964 změnila distributora desek z americké společnosti "Colpix" na holandskou společnost "Dutch Philips", což znamenalo také změnu v obsahu nahrávek. Do svého repertoáru měla vždy zařazeny písně, které se vztahovaly k problémům černochů v Americe (například "Brown Baby" či "Zungo" na albu "The Village Gate" z roku 1962). Ale na svém debutovém albu pro Philips, "Nina Simone in Concert" (živá nahrávka, 1964), poprvé otevřeně pojmenovala v písni "Mississippi Goddam" rasovou nerovnost, o jejíž existenci v USA byla přesvědčena. Byla to její odpověď na vraždu Medgara Everse a teroristický útok na "16 street Baptist Church" – kostel v Birminghamu, kde dne 15. září 1963 zahynuly čtyři černošské dívky. Píseň byla vydána i jako singl a v určitých jižních státech USA byla bojkotována. Píseň "Old Jim Crow" na stejném albu reagovala na segregační zákon "Jim Crow Laws".  I nadále byl boj za občanská práva součástí jejího repertoáru a živých představení. Účinkovala a promlouvala na mnoha setkáních pro občanská práva, například "Selma to Montgomery marches". Nahrála cover verzi písně Billie Holiday o lynči černochů na jihu USA "Strange Fruit" (album "Pastel Blues", 1965), nazpívala "Images", poem básníka Williama Waringa Cuneye na album "Let It All Out" (1966), píseň se stala hymnou za krásu černé barvy pleti.  Složila píseň "Four Women" o čtyřech různých charakterech afroamerických žen, které představují čtyři sociální stereotypy, a nazpívala ji na album "Wild Is the Wind" (1966).  V roce 1967 přešla od společnosti Philips k "RCA Victor". Na své první album "Nina Simone Sings the Blues" (1967) nazpívala "Backlash Blues", které napsal její přítel "Langston Hughes". Na "Silk & Soul" (1967) nahrála písně Billy Tailora "I Wish I Knew How It Would Feel to Be Free" a "Turning Point". Album "Nuff Said" (1968) obsahuje živé nahrávky z "Westbury Music Fair", koncertu uskutečněného 7. dubna 1968, tři dny po vraždě Martina Luthera Kinga, Jr. Věnovala jeho smrti celé představení, zpívala "Why? (The King of Love Is Dead)", píseň, kterou napsal její baskytarista přímo poté, co je dostihla zpráva o Kingově smrti.  Spolu s Weldonem Irvinem přetvořila poslední nedokončenou hru své přítelkyně afroamerické spisovatelky Lorraine Hansberry "To Be Young, Gifted and Black" v píseň o občanských právech. Byla nahrána živě a posléze vydána na albu "Black Gold" (1970). Studiová nahrávka byla připravena jako singl, cover verzi písně nazpívala Aretha Franklin na stejnojmenném albu v roce 1972 a zpěvák Donny Hathaway na albu "Everything Is Everything" (1970).

Další život (1974–2003).

USA opustila v září 1970, kdy odletěla na Barbados za svým manželem a manažerem Andrewem Troudem. Protože se osobně i názorově rozešli, zde se s ním rozvedla. Po návratu do USA měla problémy s dluhy na daních, a tak se vrátila na Barbados, aby se vyhnula úřadům a žalobám. Poté žila v několika zemích, přítelkyně Miriam Makeba ji přiměla odcestovat do Libérie, dále žila ve Švýcarsku, Nizozemsku, v roce 1992 se usídlila natrvalo ve Francii.  Album "It Is Finished" nahrála ještě u "RCA Records" v roce 1974. V roce 1978 ji přesvědčil vlastník "CTI Records", "Creed Taylor", aby natočila album "Baltimore". Komerčního úspěchu nedosáhlo, ale získalo ocenění kritiky a bylo označeno za uměleckou renesanci její tvorby. Výběr materiálu ukazoval na eklekticismus; byly tam spirituály stejně jako populární hudba, například píseň od "Hall & Oates" ""Rich Girl"". O čtyři roky později nahrála ve Francii "Fodder on My Wings".  Během roku 1980 vystupovala pravidelně v "Ronnie Scott's jazz clubu" v Londýně, kde v roce 1984 natočila také album "Live at Ronnie Scott's".  V roce 1987 využili originální nahrávku z roku 1958 "My Baby Just Cares for Me" v reklamě na parfém Chanel No. 5. To odstartovalo nová vydání písně, která se vyšplhala na páté místo "UK singles chart". Autobiografie "I Put a Spell on You" byla vydána během roku 1992 a v té době nahrála i své poslední album " A Single Woman".  Během roku 1993 se Simone usadila v jižní Francii. Měla již několik let rakovinu plic a zemřela ve spánku doma v Carry-le-Rouet 21. dubna 2003. Pohřebního obřadu se účastnily zpěvačky Miriam Makeba a Patti Labelle, básnířka spojená s "Black Arts Movement" Sonia Sanchez, herec Ossie Davis a stovky dalších. Elton John vyjádřil úctu květinami se zprávou „Byla jsi nejslavnější a miluji tě“. Popel byl rozsypán v několika afrických zemích. Zanechala zde dceru, Lisu Celeste Stroud, která je herečkou a zpěvačkou. Ta převzala jevištní jméno Simone a objevila se například v Jesus Christ Superstar či Aidě na Broadwayi.

Vystupování na jevišti.

Simone pro své jevištní vystupování ve stylu „královny“ získala titul "Nejvyšší kněžka soulu" ("High Priestess of Soul"). Velký důraz kladla na vyjádření emocí pomocí hudby. Během jednoho alba nebo koncertu dokázala projevit jak překypující veselí, tak tragickou melancholii. Její živá vystoupení byla považována za happeningy, kde vystupovala jako zpěvačka, pianistka, tanečnice, herečka nebo aktivistka.  Do programu vkládala monology a dialogy s publikem a často užívala ticho jako hudební prvek. Simone to srovnávala s „masovou hypnózou“, kterou užívá během koncertu. Na většině svých nahrávek, jak živých, tak studiových, měla stálý doprovod perkusionisty "Leopoldo Flemminga" a kytaristy "Al Schackmana".

Osobní život.

Kolísání emocí provázelo i její osobnost a osobní život. Simone měla v hudebním světě pověst vrtkavé osobnosti s tím, že s ní bylo těžké vyjít. V roce 1995 zranila syna sousedky vzduchovou pistolí poté, co jeho smích narušil její soustředění. Také použila zbraň na člena nahrávací společnosti, kterého obvinila z krádeže honoráře. Dnes se tato extempore přičítají její bipolární poruše. Simone neochotně brala léky na zmírnění příznaků od poloviny 60. let. To vše věděla pouze skupina jejích nejbližších a držela to v tajnosti po mnoho let. Teprve v biografii "Break Down And Let It All Out", kterou napsali "Sylvia Hampton" a "David Nathan", vyšla v roce 2004 pravda na veřejnost.

Pohled na rasismus.

Obhajovala násilnou revoluci během období boje za občanská práva a stála v opozici proti nenásilnému přístupu Martina Luthera Kinga. Doufala, že Afroameričané by mohli pomocí boje vytvořit vlastní stát. Nebyla však rasistkou a ve své autobiografii říká, že její rodina i ona sama považují všechny lidské rasy za rovné.

Odkaz a vliv.

Je často citována umělci různých směrů jako zdroj jejich inspirace: Elkie Brooks, Cat Stevens, Peter Gabriel, Mary J. Blige, Michael Gira, Lauryn Hill, Alicia Keys, Amanda Palmer a Jeff Buckley. John Lennon uvedl, že její pojetí písně "I Put a Spell on You" bylo inspirací pro píseň "Michelle". Cover verze jejich písní vytvořili: Carola, Aretha Franklin, Marilyn Manson, Donny Hathaway, David Bowie, Elkie Brooks, Roberta Flack, Jeff Buckley, The Animals, Muse, Natacha Atlas, Cat Power, Katie Melua, Timbaland, Feist, Shara Worden a Michael Bublé.  Mnoho hiphopových a jiných moderních umělců vytvořilo samply a mixy jejich rytmických písní a vydali je na deskách. Talib Kweli a Mos Def. složili hold jejímu hudebnímu stylu.  Její hudba je součástí soundtracků k různým filmům: "Big Lebowski" (1998), "Notting Hill" (1999), "Aféra Thomase Crowna" (1999), "The Dancer Upstairs" (2002), "Před úsvitem" (2004), "Inland Empire" (2006), "Kurs negativního myšlení" (2006), "Sex ve městě" (2008), "Nouzový východ" (2008) a Strážci – Watchmen (2009). Její hudba se uplatnila také v remixech, reklamách a TV seriálech.  Její smrt byla bodem, který určil další životní cesty hrdinky českého filmu "Tajnosti".  Také v roce 2009 byla její píseň Feeling Good použita jako hlavní znělka počítačové hry The Saboteur.

Životopisné filmy.

Dokumentární film "Nina Simone: La Legende (The Legend)" je dílem francouzských filmařů a vznikl v roce 1992. Vychází z její autobiografie "I Put A Spell On You" a zachycuje různá období její kariéry, rozhovory s přáteli a rodinou, různé rozhovory s Ninou Simone v době života v Nizozemí a na cestě za matkou do jejího rodiště. Velký počet věcí byl převzat z dřívějšího 26minutového biografického dokumentu od "Petra Rodise", který vyšel v roce 1969 a měl jednoduchý název Nina.  Plány pro další životopisný film film vznikly na konci roku 2005. Film má být založen na životopisné knize "I Put A Spell On You" (1992) a zaměří se také na její vztah v pozdějším životě se spolupracovníkem "Cliftonem Hendersonem", který zemřel v roce 2006. Na scénáři pracuje "Cynthia Mort" (TV filmy "Will & Grace, Roseanne") a hlavní roli má ztvárnit Mary J. Blige. Film má přijít do kin v roce 2012.

Ocenění.

Na "Human Kindness Day" v roce 1974 ve Washingtonu vzdalo poctu Nině Simone více než 10 000 lidí.  Obdržela dva čestné doktoráty za hudbu a za humanitu od "University of Massachusetts" a "Malcolm X College". Poté, co tyto pocty obdržela, ráda se nazývala "Dr. Nina Simone“. Dva dny před svou smrtí získala čestný diplom od Curtisova institutu, školy, která ji na začátku kariéry odmítla přijmout.

Eunice Kathleen Waymonová, známá pod svým uměleckým jménem Nina Simone (21. února 1933, Tryon, Severní Karolína, Spojené státy americké – 21. dubna 2003 v Carry-le-Rouet, Bouches-du-Rhône, Francie), byla americká zpěvačka, skladatelka, pianistka a bojovnice za občanská práva.

Eunice Kathleen Waymon (February 21, 1933 – April 21, 2003), known professionally as Nina Simone, was an American singer, songwriter, musician, arranger, and civil rights activist. Her music spanned a broad range of musical styles including classical, jazz, blues, folk, R&B, gospel, and pop.


Geografie.

Nachází se ve výšce 250 metrů pod úrovní moře, na svazích hor klesajících z Judské pouště k západnímu břehu Mrtvého moře, cca 32 kilometrů jihojihozápadně od města Jericho, cca 27 kilometrů jihovýchodně od historického jádra Jeruzalému a cca 80 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu. Micpe Šalem je na dopravní síť Západního břehu Jordánu napojen pomocí silnice číslo 90 (takzvaná Gándhího silnice - hlavní severojižní spojnice v Jordánském údolí).  Kibuc se nachází v řídce osídlené oblasti podél západního břehu Mrtvého moře, ve které dominují výlučně drobná izraelská sídla, bez trvalé demografické přitomnosti Palestinců.

Dějiny.

Vesnice byla založena roku 1971. Už 5. května 1970 rozhodla izraelská vláda, že na tomto místě zřídí osadu typu nachal (tedy kombinaci vojenského a civilního osídlení). K tomu došlo v září 1971. Členové osady měli provádět výzkum terénu a možností pro zřízení trvalého sídla. Už 23. května 1971 vláda odsouhlasila výhledovou proměnu této zárodečné osady na ryze civilní sídlo. K tomu ale došlo až o pár let později, v lednu 1977. 19. dubna 1977 izraelská vláda schválila výstavbu osady Micpe Šalem.  V obci funguje zařízení předškolní péče o děti a zdravotnické středisko. Místní ekonomika je tvořena zemědělstvím (například palmové háje) a turistikou (pláž na břehu Mrtvého moře). V osadě má jedno z center kosmetická firma Ahava.  Počátkem 21. století nebyl Micpe Šalem zahrnut do projektu Izraelské bezpečnostní bariéry. Ta do svých hranic začlenila pouze západněji položené izraelské osady v bloku okolo města Ma'ale Adumim. Podle stavu k roku 2008 ale nebyla tato bariéra ještě zbudována a ani její trasa v tomto úseku nebyla stanovena. Budoucí existence vesnice závisí na parametrech případné mírové smlouvy mezi Izraelem a Palestinci.

Demografie.

Obyvatelstvo Micpe Šalem je v databázi rady Ješa popisováno jako sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu, jehož populace stagnuje a od počátku 21. století dokonce poklesla. K 31. prosinci 2014 zde žilo 171 lidí. Během roku 2014 registrovaná populace klesla o 1,2 %.

Micpe Šalem ( מִצְפֵּה שָׁלֵם, doslova „"Šalemova vyhlídka"“, podle izraelského geografa Natana Šalema - 1897–1959 - který přispěl k vědeckému poznání této oblasti, v oficiálním přepisu do angličtiny Mizpe Shalem, přepisováno též Mitzpe Shalem) je vesnice typu kibuc a izraelská osada na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Megilot.

Mitzpe Shalem (, "lit." Shalem Lookout) is an Israeli settlement and former kibbutz in the eastern West Bank. Located near Highway 90 about north of Ein Gedi and north of the Green Line about 1 km from the western shores of the Dead Sea, it is the southernmost community under the jurisdiction of Megilot Regional Council. In it had a population of.


Život.

Voják.

Ronald Garan se narodil ve městě Yonkers ve státě New York, zde také do roku 1979 navštěvoval střední školu. Poté studoval ekonomii na v Oneontě, roku 1982 zde získal titul bakaláře.  Přihlásil se k vojenskému letectvu a absolvoval pilotní výcvik. Létal se stíhači F-16 v Německu, později byl přeložen do Jižní Karolíny. Účastnil se operací Pouštní štít a Pouštní bouře. Od roku 1991 byl instruktorem a zástupcem náčelníka v letecké škole. Po třech letech byl přeložen na základnu Eglin na Floridě, kde působil jako zkušební pilot. Roku 1996 získal hodnost magistra letectví na. Rok 1997 strávil ve škole zkušebních letců námořnictva v Patuxent River. Roku 1998 obdržel druhý magisterský titul, tentokrát z leteckého strojírenství na. Poté vedl na Eglinu zkoušky raket vzduch-vzduch. Má nalétáno přes 5000 hodin na třiceti typech letadel.

Astronaut.

Zúčastnil se 18. náboru astronautů NASA, uspěl a 26. července 2000 byl začleněn do oddílu astronautů NASA. V ročním kurzu všeobecné kosmické přípravy získal kvalifikaci pilota raketoplánu Space Shuttle.  Po dokončení přípravy pracoval v NASA, roku 2005 se účastnil experimentů v podmořské laboratoři.  V březnu 2007 NASA oznámila jeho zařazení do posádky letu STS-124 ve funkci letového specialisty. Do kosmu odstartoval 31. května 2008 na palubě raketoplánu Discovery. Hlavním úkolem mise bylo vyvezení a montáž jádra japonského modulu Kibó – hermetické sekce PM a manipulátoru EMRMS. V průběhu montáže třikrát vystoupil na povrch stanice, celkem strávil v otevřeném vesmíru 20 hodin a 32 minut. Raketoplán přistál 14. června 2000 po 13 dnech, 18 hodinách a 13 minutách letu.  V červenci 2009 byl vybrán do posádky Expedice 27 se startem v březnu 2011. V říjnu 2009 bylo jeho jmenování bylo oficiálně potvrzeno NASA.  Podruhé do kosmu odstartoval v lodi Sojuz TMA-21 z kosmodromu Bajkonur 4. dubna 2011 v 22:18 UTC ve funkci palubního inženýra lodi společně s Andrejem Borisenkem a Alexandrem Samokuťajevem. Po dvoudenním letu se 6. dubna Sojuz spojil s Mezinárodní vesmírnou stanicí. Na ISS pracoval ve funkci palubního inženýra Expedic 27 a 28. Po 164 dnech letu přistál s kolegy Samokuťajevem a Borisenkem v Sojuzu TMA-21 v Kazachstánu, 150 km jihovýchodně od Džezkazganu.  Ronald Garan je ženatý, má tři syny.

Ronald John Garan (* 30. října 1961 v Yonkers, New York, USA), původně pilot vojenského letectva Spojených států, je od července 2000 astronautem NASA. Má za sebou jeden krátkodobý kosmický let raketoplánem Discovery, ve vesmíru strávil 13 dní, 18 hodin a 13 minut. Od roku 2009 se připravoval na svůj první kosmický let na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) jako člen Expedice 27/28, do vesmíru vzlétl začátkem dubna 2011 a přistál v polovině září 2011.

Ronald John Garan Jr. (born October 30, 1961) is a NASA astronaut. After graduating from State University of New York College at Oneonta in 1982, he joined the Air Force, becoming a Second Lieutenant in 1984. He became an F-16 pilot, and flew combat missions in Desert Shield and Desert Storm. Before becoming an astronaut he was the Operations Officer of the 40th Flight Test Squadron (FTS). He first flew in space as a Mission Specialist on the STS-124 mission to the International Space Station (ISS). He returned to ISS on April 4, 2011, for a six-month stay as a member of Expedition 27.


Historie.

Při pečlivém studiu minerálů pod polarizovaným světlem si rakouský fyzik a mineralog Wilhelm Haidinger povšiml, že vidí obrazec, který úzce souvisí s polarizovaným světlem a na základě jeho orientace je schopen určit rovinu polarizace světla. Svůj objev publikoval Haidenger v "Annalen der Physik" v roce 1844. Nedlouho poté, přišel německý fyzik a fyziolog Hermann von Helmholtz s prvním vysvětlením fyziologie vzniku percepce Haidingerova snopu, které zveřejnil v "Handbuch der physiologischen Optik" v roce 1867. Jeho vysvětlení, které lze mnohdy nalézt v literatuře, je sice principiálně správné, avšak výsledný vztah mezi rovinou polarizace a orientací Haidingerova snopu vychází opačně než ve skutečnosti. Detailní vysvětlení jevu však dodnes chybí. Překvapivě ještě roku 1955 upozornil atomový fyzik a později odborník firmy Polaroid William A. Shurcliff na schopnost člověka detekovat pomocí Haidingerova snopu kruhově polarizované záření a také určit, zda jde o levotočivě či pravotočivě kruhově polarizované záření. Fyziologie této percepce není dodnes uspokojivě vysvětlena. Zmínku o Haidingerově snopu lze nalézt v řadě učebnic fyziky, kde se často uvádí jako kuriozita. Dnes se však zdá, že percepce Haidingerova snopu nalezne praktické uplatnění v oftalmologické praxi, kde by Haidingerův snop mohl sloužit k časné diagnostice makulární degenerace.

Etymologie.

Percepční jev Haidingerova snopu nese v německém originále název „Haidinger-Büschel“, což však ve starorakouské němčině znamená Haidingerův snop, nikoli štětinky či kartáč, jak by se někdo mohl domnívat. Anglicky se ale jev nazývá "Haidinger's brush", což je chybný překlad výše zmíněného, který nepřestává udivovat pozorovatele v anglofonním světe, protože najít podobnost jevu s kartáčem vyžaduje opravdu notnou fantazii. Názvy v dalších jazycích jsou ale bohužel odvozeny od tohoto chybného překladu.

Haidingerův snop je percepční jev umožňující člověku spatřit a určit rovinu polarizovaného světla či směr rotace kruhově polarizovaného světla. Jev byl poprvé popsán rakouským fyzikem a mineralogem Wilhelmem Haidingerem v roce 1844.

Haidinger's brush is an entoptic phenomenon first described by Austrian physicist Wilhelm Karl von Haidinger in 1844. Many people are able to perceive polarization of light. It may be seen as a yellowish horizontal bar or bow-tie shape (with "fuzzy" ends, hence the name "brush") visible in the center of the visual field against the blue sky viewed while facing away from the sun, or on any bright background. It typically occupies roughly 3–5 degrees of vision, about twice or three times the width of one's thumb held at arm's length. The direction of light polarization is perpendicular to the yellow bar (i.e., vertical if the bar is horizontal). Fainter bluish or purplish areas may be visible between the yellow brushes (see illustration). Haidinger's brush may also be seen by looking at a white area on many LCD flat panel computer screens (due to the polarization effect of the display), in which case it is often diagonal.


Historie.

Lokomotivy řady 163 vycházejí ze stavby řady 363. Na rozdíl od řady 363 však umožňují pouze provoz na tratích se stejnosměrným napětím 3 kV. Nutnost vývoje nové řady lokomotiv pro provoz pod stejnosměrnou trakcí se ukázala začátkem osmdesátých let dvacátého století. Tehdejší lokomotivy řad 140 a 141 měly být v roce 1985 vyřazeny a ve vozovém parku ČSD se v dostatečném počtu nenacházely žádné odpovídající náhrady. Z tohoto důvodu byl firmě Škoda zadán požadavek na vypracování projektu a následnou výrobu takovýchto lokomotiv. Prototyp řady 163 nebyl nikdy vyroben – postačily dva prototypy řady dvousystémových lokomotiv "ES 499.1" (dnešní řada 363). Lokomotivy se mimo napájecí soustavy liší pouze minimálně – v obou případech se jedná o tzv. II. generaci lokomotiv Škoda. Prototypy lokomotivy 363 byly k dispozici již od roku 1980.

První série.

První série šedesáti kusů (163.001–060) byla vyrobena v letech 1984 až 1986 Škodou Plzeň. První část série vyrobená během září až prosince roku 1984 obsahovala dvacet strojů tzv. „ověřovací série“. Zbylých čtyřicet kusů bylo vyrobeno a dodáno záhy. Původní označení řady bylo "E 499.3", tovární označení je "71E". Ve stejné době začala Škodovka pro Československé státní dráhy vyrábět také dvousystémové lokomotivy řady 363.

Druhá série.

V letech 1991 až 1992 byla opět v plzeňské Škodovce vyrobena druhá série lokomotiv s továrním označením "99E". Vůči první sérii byly změny pouze minimální. Z důvodu nedostatku financí využily ČSD nedokonalost kupní smlouvy a převzetí lokomotiv odkládaly. Lokomotivy byly dlouhodobě odstaveny v Plzni na hlavním nádraží - v části, do které ústí trať od Českých Budějovic. Nakonec ČD a ŽSR převzaly z této série dohromady pouze 51 kusů. Devět lokomotiv bylo v roce 1995 prodáno italskému soukromému dopravci Ferrovie Nord Milano (tato série nesla tovární označení "99E2"). Část dodávky pro Česko a Slovensko byla označena jako "99E1" a nese sériová čísla (163.061–111).

Dodávka pro Itálii.

Devět lokomotiv z druhé série bylo v roce 1995 prodáno italské soukromé dopravní společnosti Ferrovie Nord Milano. Jednalo se o kusy vyrobené v roce 1992 a nesoucí původní označení "163.112–120". Tehdejší ČSD/ČD totiž na jejich nákup nesehnaly dostatek financí, a tak výrobce hledal jiné zájemce. V Itálii byly lokomotivy přeznačeny dle místního značení na řadu "E 630" a označeny čísly od 01 do 09. Lokomotiva 163.120 byla v Itálii testována již od roku 1994 a na základě kladných výsledků zkoušek se firma FNM rozhodla pro nákup. Lokomotivy byly využívány na vozbu příměstských osobních vlaků v oblasti Milána a dálkových kontejnerových vlaků. Na lokomotivách bylo provedeno několik technických změn, například byla v některých místech o 340 mm snížena výška, aby lokomotivy vyhovovaly obrysu pro vozidla FS/FNM. Hmotnost byla z 85 tun snížena na 80 tun, série byla vybavena novými polopantografy a byly upraveny řídící obvody tak, aby bylo možno lokomotivu ovládat z řídicího vozu. Stroje byly osazeny italským vlakovým zabezpečovacím zařízením (RS4 Codici nebo BACC?), upraveny pro levostranné řízení a jedna kabina strojvedoucího byla vybavena klimatizací.  Všech devět lokomotiv koupila roku 2010 česká firma RegioJet. Od 26. září 2011 jsou tyto stroje po úpravách pro provoz v ČR (zvýšení max. rychlosti na 140 km/h, dosazení zabezpečovače MIREL, přesun ovládacího pultu zleva doprava apod.) provedených v ČMŽO Přerov nasazeny jako řada 162 v pravidelném provozu mezi Prahou, Ostravou a Havířovem. Na vlacích RJ se také objevují na Slovensku, v čele přímých vlaků jsou k vidění v Martině či Košicích.

Návrat do nákladní dopravy.

Po ukončení rekonstrukcí na řadu 363.5 nezůstaly v lokomotivním parku ČD Cargo žádné stroje řady 163, jelikož všechny stroje podstoupily tyto přestavby. Vzhledem k nedostatku sesterských dvousystémových strojů řady 363 u osobní divize ČD byl ale v roce 2015 dohodnut výměnný pronájem tří těchto strojů za stejný počet kusů řady 163, která byla naopak ve stavu osobního dopravce nadbytečnou. Od léta tohoto roku tak začalo ČDC provozovat stroje řady 163 v nákladní dopravě; přednostně byly nasazovány na dopravu směsných vlaků mezi Českou Třebovou a Mostem a na poštovní vlaky Praha–Ostrava. Na podzim téhož roku přibylo dalších pět a po návratu strojů z Polska po ukončení pronájmu dopravci Przewozy Regionalne začala jednání o odkupu většího počtu strojů nákladní divizí. Obchod byl uzavřen v prosinci 2015 a ČDC zakoupilo celkem 23 lokomotiv, včetně osmi strojů které již mělo v pronájmu. „Nové“ lokomotivy byly předány koncem prosince a v prvních dnech roku 2016 poprvé zasáhly do nákladního provozu. Část strojů, již dříve upravená pro provoz v Polsku, je dislokována v SOKV Ostrava, odkud vyjíždí s vlaky jak do Přerova a České Třebové, tak i směrem na Katowice a Krakov. Zbylé stroje našly nový domov v depu Ústí nad Labem a vyskytují se převážně v Čechách. Jejich nákup umožnil odstavit větší počet přestárlých strojů řady 122 (vyřazeno bylo 15 strojů) a omladit tak lokomotivní park Carga. Další nákup šesti strojů následoval koncem listopadu 2016, které byly po drobných úpravách taktéž zařazeny do provozu nákladního dopravce.

Rekonstrukce.

Rekonstrukce v Česku.

Počátkem devadesátých let dvacátého století pocítily České dráhy znovu nedostatek dvousystémových lokomotiv schopných vyvinout rychlost až 140 km/h. Takovéto lokomotivy byly potřeba k vedení vlaků vyšší kvality na nově budovaných koridorových tratích se střídavým proudem. České dráhy nevlastnily dvousystémové lokomotivy pro rychlost nad 120 km/h vůbec a nákup nových lokomotiv nebyl z finančního hlediska reálný. Potřeba se řešila využitím lokomotiv ŽSR řady 350, které dopravovaly vlaky na síti ČD. Proto bylo rozhodnuto o výměně podvozků s různými převodovými poměry mezi lokomotivami řad 162 a 363 za vzniku řad 163.2 a 362.  První fáze oprav začala koncem roku 1993 v Depu kolejových vozidel Praha, kam bylo postupně přistaveno 9 párů lokomotiv. Změna spočívala ve výměně podvozků, čímž se díky různému převodovému poměru snížila rychlost jednosystémových strojů na 120 km/h a zároveň rychlost dvousystémových zvýšila na požadovaných 140 km/h. Drobné změny byly provedeny také v řídícím systému lokomotivy, k dalším úpravám však nedošlo. Později byly na všechny lokomotivy řady 162 namontovány podélné tlumiče vrtivých pohybů podvozku, nové polopantografy a vlakový zabezpečovač typu LS 90.  Druhá řada rekonstrukcí se uskutečnila při periodických opravách strojů v roce 2000 až 2001 na čtyřech jednosystémových lokomotivách z DKV Česká Třebová a jedné pražské. Všechny dvousystémové lokomotivy byly dodány brněnským depem. Třetí série výměn proběhla v roce 2006 až 2007 na šesti „peršingách“ z České Třebové a na brněnských „esech“. Další dvojice strojů byla stejným způsobem rekonstruována i v roce 2008. Vzniklé jednosystémové stroje jsou značeny jako řada 163.2, původní inventární číslo ř. 162 je zvýšeno o 200. Vzniklé dvousystémové lokomotivy jsou značeny jako 362 s ponecháním původních inventárních čísel z řady 363.  Po roce 2010 došlo u ČD k masovějšímu rozšíření řídicích vozů a řada 163 byla jednou z těch, kterých se dotkly úpravy, umožňující provoz s nimi. V ČMŽO Přerov tak bylo postupně upraveno 12 lokomotiv pro provoz ve spojení s vozy řady 961 (Bfhpvee). Ve vratných soupravách s vloženými vozy Bdmtee jsou používány především k dopravě osobních vlaků na trati Kolín – Česká Třebová, případně zajíždějí např. do Letohradu. Děčínské stroje jezdí především na trati Ústí nad Labem západ - Lysá nad labem - Kolín.  V letech 2010–12 provedla Škoda Transportation v kooperaci s firmou Pars nova přestavby lokomotiv řady 163 na dvousystémové stroje řady 363.5 pro ČD Cargo. Celkem bylo takto zrekonstruováno 30 strojů, které po schválení v zahraničí dopravují vlaky až do Maďarska a nově i Rumunska. Tímto řada 163 u ČDC zanikla, v roce 2015 si ale Cargo opět několik lokomotiv pronajalo od osobní divize a jedná o jejich odkupu (viz níže).

Rekonstrukce na Slovensku.

Na Slovensku vlna rekonstrukcí řad 162 a 363 na řady 163.1 a 362 odstartovala až v roce 2000. Bylo k ní přistaveno celkem 15 párů lokomotiv řady 162 z rušňového depa v Žilině a řady 363 z Bratislavy. Jednosystémové lokomotivy nebyly vybírány dle žádného klíče, ale byly přistavovány dle nutnosti periodických oprav, řada 363 byla přistavována dle nejvyšších čísel v sérii – tedy kusy 363.148–181.<ref name="draha10/2000"></ref> Slovenské opravy byly tvořeny výměnou dvojkolí mezi řadou 162 s převodem na rychlost 140 km/h a řadou 363 s převodem na rychlost 120 km/h a renovací stroje. Od osmého páru rekonstruovaných lokomotiv bylo vzhledem k dlouhému trvání oprav upuštěno od průvodních oprav a byla měněna pouze dvojkolí. Výsledné lokomotivy byly označeny řadou 163.1 s inventárními čísly navazujícími na poslední dodané stroje řady 163 – tedy 163.112–126. Vzniklé lokomotivy řady 362 byly označeny v návaznosti na prototyp 362.001 inventárními čísly 362.002–016.  Potřeba navýšení počtu dvousystémových lokomotiv, schopných dosáhnout vyšších rychlostí (rychlosti nad 140 km/h byl schopen dosáhnout jediný typ, a to 40 let stará řada 350), vedla k rozhodnutí zrekonstruovat lokomotivy řady 163 na vícesystémové, které byly označeny jako řada 361. Tento záměr oznámila ZSSK v roce 2009 a práce na první lokomotivě započaly na sklonku téhož roku. Do konce roku 2015 bylo dokončeno 25 lokomotiv, z čehož 5 patřilo k podtypu 361.0 (s maximální rychlostí 140 km/h) a zbylé k 361.1 (maximální rychlost 160 km/h).  České dráhy uvažují o podobné rekonstrukci na řadu 361 taktéž s rychlostí až 160 km/h dosaženou změněnými převody a vyšším výkonem trakčních motorů. Na rozdíl od slovenských plánů by se však měly opravy týkat týkat nejen současných řad 162 a 163, ale i dvousystémové řady 363. Zatím však žádné bližší informace zveřejněny nebyly.

Vlastnosti.

Řada 163 je schopna dosáhnout maximální rychlosti až 120 km/h při trvalém výkonu 3480 kW. Lokomotiva je čtyřnápravová a je vybavena dvěma polopantografovými sběrači. Její délka přes nárazníky je 16 800 mm, výška se staženými sběrači 4 640 mm, šířka 2 940 mm a hmotnost 85 tun. Lokomotivy řady 163 jsou skříňového uspořádání. Hlavní rám je svařen z ocelových profilů. Ve spodní části obou čel jsou umístěna tažná a narážecí ústrojí a pod nimi smetadla. Samotná kostra skříně je ocelová s podélnými prolisy pro zvýšení tuhosti. Na obou čelech se nachází stanoviště strojvedoucího. Obě stanoviště jsou klimatizována – klimatizační jednotky se nachází na střeše nad kabinou. Kvůli netěsnostem ve stavbě však bývá klimatizace částečně neúčinná. Dvě čelní okna na každé straně jsou dvouvrstvá, vyhřívaná. Pod nimi se nachází hlavní reflektor, dvojice pozičních světel (bílé a červené) jsou umístěny ve spodní části nad nárazníky. Strojovna se nachází mezi stanovišti strojvedoucího v prostřední části. Vstup do strojovny je možný přes obě stanoviště pouze při stažených sběračích, vstup do stanovišť je zajištěn dveřmi z obou stran každého stanoviště. Ve strojích pro Česko a Slovensko je řídící pult umístěn na pravé straně stanoviště, v dodávce pro FNM byl přemístěn na levou stranu.  Obě bočnice jsou opatřeny čtveřicí oken – jedna obdélníkovými těsně pod střechou a druhá kruhovými ve střední části. První z bočnic umožňuje díky vertikálním „žaluziím“ průchod vzduchu – po této straně je možné také strojovnou projít úzkou uličkou. V dutinách kostry je zapuštěno osm pískojemů o celkové kapacitě 1500 kilogramů písku, který je do lokomotivy dosypáván otvory ve střešní části. Podvozek lokomotivy je navržen na rychlosti až 200 km/h, proto nenastal problém při přestavbách na řadu 162. Lokomotivy mají dvoustupňové vypružení – obě z vinutých ocelových pružin (čtyři primární pro každé dvojkolí a dvě sekundární na každé straně lokomotivy) s paralelně zařazenými hydraulickými tlumiči. Motory jsou osazené v rámu podvozku, jsou tedy plně odpruženy primárním vypružením. Převodový poměr lokomotivy řady 163 je 81:23 – při rekonstrukcích na řadu 162 byl poměr snížen na 79:26.  Za smetadlem je v každém čele lokomotivy zavěšen jeden vzduchojem o objemu 450 litrů a dovoleném tlaku 10 barů (tj. 10 Pa).

Označování.

V současnosti nese tato lokomotivní řada registrovaná v Česku a na Slovensku číselné označení "163" – z čísla je patrné, že se jedná o elektrickou lokomotivu stejnosměrné napájecí soustavy. Před přeznačením v roce 1988 byla lokomotiva dle systému Vojtěcha Kryšpína značena jako "E 499.3". Tovární označení lokomotiv je "71E"; druhá série byla označena jako "99E". Devět kusů z druhé série bylo u FNM značeno řadou "E 630" a dvouciferným evidenčním číslem, u výrobce je tato úprava vedena jako typ "99E2".  Lokomotivy řady 163 jsou známé také pod přezdívkou "Peršing" (či s jiným pravopisem "Pershing"). Tato přezdívka vznikla při zavádění lokomotivy do provozu, kdy měly stroje vysokou poruchovost („krátký dolet“) avšak vysokou akceleraci („rychlý start“), čímž byly podobné raketám Pershing II, které byly v osmdesátých letech rozmisťovány po západní Evropě.

Provoz.

Lokomotivy řady 163 byly určeny k nahrazení dosluhujících lokomotivních řad 140 a 141 při vozbě jak osobních tak nákladních vlaků. V počátcích svého provozu byly lokomotivy velmi nespolehlivé – kvůli tomu si vysloužily, dle téže ne velmi spolehlivých raket Pershing II, přezdívku "peršing". Důvodem poruch bylo velké množství elektroniky osazené v lokomotivě. Po vyřešení počátečních problémů se z lokomotivy stala jedna z nejméně poruchových lokomotiv v české a slovenské železniční síti. Lokomotiva je dobře vypružená a až na bzučení trakčních měničů má klidný a tichý chod.

Dislokace.

První část první série (tzv. "ověřovací série") byla dislokována do lokomotivního depa v Ústí nad Labem. Pozdější série byly rozmisťovány po celém Československu do České Třebové, Olomouce, Košic a později i Prahy a Ostravy. Po rozpadu Československa byly lokomotivy mezi nástupnické železniční správy rozděleny podle počtu kusů provozovaných na jejich území.  V Česku lokomotivy provozují v počtu 79 kusů České dráhy, v srpnu 2008 byly tyto stroje dislokovány v provozních jednotkách dep kolejových vozidel Česká Třebová (50 ks), Bohumín (6 ks) a Děčín (23 ks). Dalších 30 kusů provozovala společnost ČD Cargo, všechny kusy ale byly postupně přistaveny k modernizaci na řadu 363.5 a v současnosti již je celá série strojů 363.501 - 530 v provozu pod SOKV České Budějovice. Na Slovensku lokomotivy řady 163 vlastní v počtu 37 kusů Železničná spoločnosť Slovensko. Nákladní dopravce Železničná spoločnosť Cargo Slovakia nevlastní žádné – lokomotivy jsou tedy využívány pouze k vozbě osobních vlaků. Lokomotivy ZSSK jsou dislokovány do dvou lokomotivních dep a to v Žilině a Košicích.

Příslušnosti k dopravcům.

V následujícím přehledu jsou uvedeny všechny vyrobené lokomotivy řady 163 s železniční společností, v jejímž jsou vlastnictví seřazené dle sérií.

Nasazení.

V Česku jsou stroje nasazovány k vozbě vlaků na nekoridorových tratích, kde není možné dosahovat rychlostí nad 120 km/h a na koridorových tratích zejména na osobních vlacích, kde postačuje jejich maximální rychlost 120 km/h. Na severovýchodě země se jedná především o výkony z Polska a Slovenska. Na vlacích pokračujících po třetím železničním koridoru dále do Čech jsou lokomotivy v Bohumíně přepřahány za stroje řady 151. Na severozápadě jsou stroje nasazovány na trati z Chomutova do Ústí nad Labem, v pracovní dny jezdí s některými vlaky až do Roudnice nad Labem. Ve středních Čechách jsou lokomotivy používány na tratích Velký Osek – Choceň či Lysá nad Labem – Ústí nad Labem a Česká Třebová – Přelouč. Výjimečně se řada 163 objevuje i v čele posilových vlaků mezi Radotínem a pražským hlavním nádražím na trati Praha – Beroun.  Stroje zakoupené společností ČD Cargo zabezpečují dopravu především v severozápadních a středních Čechách (na hlavním tahu Chomutov – Ústí nad Labem – Nymburk – Česká Třebová a přilehlých tratích) a ve Slezsku, v čele vlaků také zajíždějí do Polska.  Na Slovensku jsou stroje jsou využívány především k vozbě osobních vlaků a rychlíků na páteřní trati číslo 180 z Žiliny přes Spišskou Novou Ves do Košic a na přilehlých úsecích do Čadce a Čiernej nad Tisou. Jedna lokomotiva také zajišťuje přeshraniční dopravu do ukrajinského Čopu.

Budoucnost.

Vzhledem k tomu, že jde v českém i slovenském parku lokomotiv stále o jeden z mladších typů, i nadále podstupují hlavní opravy a v provozu jsou z velké většiny nenahraditelné. Po dodávkách nových elektrických jednotek řad 440/650 (RegioPanter), 660 (InterPanter) a 471 (CityElefant) ale jejich provozní potřeba poklesla. Část lokomotiv byla pronajata do Polska, odkud se ale koncem roku 2015 vrátila zpět.

Lokomotiva řady 163 (dle starého značení ČSD E 499.3; v Itálii značená jako E 630) vznikla vypuštěním části pro střídavou napájecí soustavu 25 kV 50 Hz z lokomotivy řady 363. Skříň lokomotivy je v podstatě shodná na obou strojích. Lokomotiva řady 163 je univerzální traťová lokomotiva pro stejnosměrnou napájecí soustavu 3 kV vyráběná v letech 1984–1986 (tovární označení 71E) a 1991–1992 (99E) plzeňskou firmou Škoda a společností ČKD polovodiče. Řadou 163 jsou označeny také kusy, které vznikly výměnou podvozku z řady 363 na řadu 162 provedené v letech 1993–2008. Lokomotivy řady 163 jsou používány v Česku, na Slovensku a dříve také v Itálii k vozbě osobních i nákladních vlaků. Lokomotiva má pulzní regulaci výkonu. Regulace výkonu je plynulá, bezkontaktní, závislá na poměrném otevření pulzních měničů. Pulzní měniče jsou složeny z tyristorů, diod a dalších prvků a jsou řízeny elektronickým analogovým regulátorem.

ČSD Class E 499.3 electric locomotives were used primarily for passenger trains in Czechoslovakia. Locomotives which passed to České dráhy, rail operator in the Czech republic are now classified as Class 163, those which passed to ZSSK, rail operator in Slovakia, are also Class 163.


Příběh.

Hvězdného data 3192.1 kosmická loď USS Enterprise NCC-1701 vedená kapitánem Jamesem Tiberius Kirkem doráží na orbitu planety Eminiar VII, kde se nachází civilizace válčící se sousední planetou Vendikar již přes 500 let. Na palubě "Enterprise" je také velvyslanec Robert Fox, který má vést diplomatickou diskuzi pro získání Eminiar VII jako spojence Federace.  Na povrchu planety Eminiar VII se výsadek s panem Spockem a kapitánem Kirkem setkává s civilizací, která sice vede válku již přes 500 let, ale pro zachování obou národů je boj veden počítačem. Radní, jakožto nejvyšší zástupce planety Eminiar VII, vysvětluje že takto ztratil i ženu a ztráty na životech jsou skutečné. Počítač určí, kde padne bomba a tamní obyvatele musí povinně nastoupit do sebevražedných komor, nazývané distruktory. Radní navíc chce využít situace v vzít výsadek jako rukojmí použitelné ve válce. Ačkoliv velící důstojník Montgomery Scott to tuší, velvyslanec Fox chce jít diplomatickou cestou za jakoukoliv cenu. Uvězněnému výsadku se daří zničit jednu z komor, ale Kirk je záhy opět dopaden. Velvyslanec Fox se transportuje na povrch, kde mu ovšem radní sdělí, že byl určen také k likvidaci. Spock spolu se členy výsadku jej osvobozuje a ničí další komoru.  Mezitím radní požaduje po Kirkovi, aby se členové "Enterprise" nahlásili pro likvidaci v komorách, čímž by vyrovnal počty obětí v počítačové válce a ušetřil své lidi. Kirk místo této zprávy sdělí Scottymu zprávu "„Kód 24 do dvou hodin!“", což znamená, že "Enterprise" má zničit vše na povrchu planety do 2 hodin. Spockovi se daří osvobodit kapitána Kirka, který rozhoduje o zničení počítače Eminiaru. Válka se stala moc čistá, bez krvavých obětí a bez násilí, jak jej známe a tím ani nebyl důvod jí ukončit. Proto Kirk rozbil hlavní počítač a Eminiar tak má na výběr: buď vést skutečnou válku nebo vyjednat mír s Vendikarem. Eminiar, neznalý pravé a bolestné války, si volí mírová jednání.  "Enterprise" následně může volně opustit orbitu planety.

„Příchuť zkázy“ (v originále „A Taste of Armageddon“) je čtyřiadvacátý díl první sezóny seriálu Star Trek, později známého jako "". Premiéra epizody proběhla 23. února 1967.

"A Taste of Armageddon" is the twenty-third episode of the of the American science fiction television series "". Written by Robert Hamner and Gene L. Coon and directed by Joseph Pevney, it was first broadcast on February 23, 1967.


Život a dílo.

Proslavil se především jako "král pout" ("handcuff king") a byl typickým představitelem oboru eskapády, což znamená únik z různých pout, svěracích kazajek, zašitých pytlů, nebo uzamčených klecí a skříní. Jeho dovednost překonala vše, co bylo v oboru eskapád dosud předvedeno. Ve Washingtonské státní věznici se nechal dokonce uzavřít do pověstné cely smrti. Zakrátko poté, co jej kontrolní úředníci opustili, stál vítězoslavně přede dveřmi. Osvobozoval se z beden, konví, z pout na suchu i ve vodě. V Pittsburghu byl uzavřen ve skleněné kopuli zvlášť k tomu účelu zhotovené, v Detroitu byl spoután a svázán do balíku a vyvěšen na praporové žerdi z desátého poschodí. Ovládal i všechny ostatní obory moderní magie, vystupoval jako iluzionista v různých městech Evropy, a dokonce i v pražském varieté Praha Karlín v roce 1901 (""Král lamačů okovů")". Jeho výraznou aktivitou bylo také pořádání antispiritistických přednášek, při nichž demonstroval triky spiritistů. Pomohl tak díky znalostem moderní magie odhalit více než sto podvodných médií. Při jedné experimentální přednášce na univerzitě v Montrealu, ho nečekaně student W. I. Whitehead udeřil 3-4x pěstí do břicha. Poté odcestoval do Detroitu, kde po jednom z představení, kdy se v zákulisí zhroutil a byl následně převezen do nemocnice, kde mu zjistili prasklé slepé střevo a zánět pobřišnice, byl dvakrát operován (naposledy 29.10.1926) a nakonec 31.10.1926 ve 13:00 zemřel. Za příčinu smrti byl dlouho považován úder do břicha způsobený W. I. Whiteheadem, ale v pozdější době se ukázalo, že zánětem slepého střeva nejspíše trpěl již před příjezdem do Montrealu. Také doktor Robert J. Albo zpochybnil teorii o úderu jako možné příčině smrti, protože je velmi nepravděpodobné, že by k prasknutí slepého střeva došlo následkem úrazu.  V dějinách iluzionistického umění zaujímá osobité místo a o jeho životě a umění byly natočeny tři celovečerní filmy. Popularita tohoto umělce je dodnes tak velká, že především Američané ještě v současnosti – když chtějí říci „vysvobodit se“ nebo „dostat se z těžké situace“ – používají výraz odvozený od jeho jména "houdinizovat". V České republice je mu věnována expozice v Divadle kouzel Pavla Kožíška, kde si návštěvníci mohou prohlédnout fotografie a plakáty z Houdiniho legendárních vystoupení a jeho zvětšený portrét, který vyšel na amerických poštovních známkách.

Houdini ve filmu.

Roku 2007 natočil režisér Gillian Amstrong film "Iluze lásky" inspirovaný právě Houdinim. Hlavní roli zde hrál Guy Pearce a Catherine Zeta-Jonesová.  O sedm let později, v roce 2014, vznikl dvoudílný životopisný film "Houdini", v němž roli slavného iluzionisty ztvárnil Adrien Brody, jeho manželku pak herečka Kristen Connollyová.

Harry Houdini narozený jako Erik Weisz, později psáno Ehrich Weiss (24. března 1874 Budapešť – 31. října 1926 Detroit), byl maďarsko-americký kouzelník, iluzionista, eskapolog, kaskadér, skeptik, filmový producent, herec a amatérský letec. Přezdívalo se mu "mistr úniku" a jeho mladší bratr Ferenc Weisz, později známý jako Theodore Hardeen, se též stal kouzelníkem.

Harry Houdini (; born Erik Weisz, later Ehrich Weiss or Harry Weiss; March 24, 1874 – October 31, 1926) was a Hungarian-born American illusionist and stunt performer, noted for his sensational escape acts. He first attracted notice in vaudeville in the US and then as "Harry 'Handcuff' Houdini" on a tour of Europe, where he challenged police forces to keep him locked up. Soon he extended his repertoire to include chains, ropes slung from skyscrapers, straitjackets under water, and having to escape from and hold his breath inside a sealed milk can with water in it.


Stavba.

Plavidla navrhl britský konstruktér William Henry White. Třída "Canopus" byla určena pro službu na Dálném Východě. Navazovala na třídu "Majestic", měla však o přibližně 2000 tun menší výtlak a o jeden uzel vyšší rychlost. Úspory výtlaku bylo dosaženo především ztenčením pancéřování, což ale bylo zčásti vyváženo lepší kvalitou použitého Kruppova pancíře. Byly to první britské bitevní lodě vybavené vodotrubními kotly (oproti starším cylindrickým kotlům pracovaly při dvojnásobném tlaku a umožňovaly dosáhnout vyšších výkonů bez nárůstu hmotnosti). Celkem bylo v letech 1896–1902 postaveno šest jednotek této třídy.  Jednotky třídy "Canopus":

Konstrukce.

Hlavní výzbroj tvořily čtyři 305mm kanóny ve dvouhlavňových věžích, dvanáct 152mm kanónů v kasematech, deset 76mm kanónů, šest 47mm kanónů a čtyři 457mm torpédomety. Pohonný systém tvořilo 20 kotlů Belleville a dva parní stroje o výkonu 13 500 ihp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 18 uzlů.

Osudy.

Lodě třídy "Canopus" byly do stavu britského královského námořnictva zařazeny v letech 1899 až 1902. Již o čtyři roky později vstoupila do služby bitevní loď HMS "Dreadnought", která svou převratnou konstrukcí učinila dosavadní bitevní lodi zastaralými. Všech šest lodí bojovalo na řadě bojišť první světové války – například v domácích vodách, v Atlantiku, Středomoří či Rusku. Na počátku války se podílely zejména na ochraně konvojů.  "Canopus" byl přidělen jako posila 4. eskadře křižníků kontradmirála Cradocka, která pátrala po silnější Německé východoasijské eskadře. Jeho rychlost však byla příliš nízká a proto nezasáhl do bitvy u Coronelu, ve které byla Cradockova eskadra zničena. Poté byl "Canopus" usazen na mělčině, aby jako dělostřelecká baterie chránil vjezd do přístavu Port Stanley na Falklandách. V bitvě u Falklandských ostrovů byl první britskou lodí, která ostřelovala německé křižníky objevivší se nečekaně před Port Stanley. Do dalších fází střetnutí už ale nezasáhl.  V dardanelské kampani roku 1915 bylo nasazeno všech šest lodí, přičemž dvě z nich zde byly potopeny. "Ocean" se potopil 18. března 1915 po najetí na minu. "Goliath" 13. května 1915 poskytoval palebnou podporu pozemním jednotkám a byl přitom potopen třemi torpédy tureckého torpédoborce "Muavenet-i Milliye". Zahynulo 570 členů posádky.  "Albion" a "Canopus" byly v roce 1916 převedeny do druhé linie. "Glory" sloužila v letech 1916–1919 v severním Rusku a účastnila se britské intervence do ruské občanské války. "Vengeance" byla od počátku roku 1917 v rezervě. Všechny čtyři zachovalé lodi byly v letech 1919–1921 prodány do šrotu.

Třída Canopus byla třída predreadnoughtů Royal Navy. Skládala se ze šesti jednotek. Všechny lodi bojovaly v první světové válce, přičemž "Goliath" a "Ocean" v ní byly ztraceny. Ostatní lodi byly sešrotovány na počátku 20. let 20. století.

The "Canopus" class was a group of six pre-dreadnought battleships of the British Royal Navy built in the late 1890s. The ships were designed by the Director of Naval Construction, William White, for use on the China Station. The class comprised, the lead ship, and,,,, and. The class was armed with a main battery of four BL 12 inch Mk VIII naval guns and a secondary battery of twelve QF 6-inch guns. Compared to the preceding s, the "Canopus" class was smaller, faster, and less heavily armoured, though they adopted new, stronger Krupp armour, which was more effective than the Harvey steel used in the "Majestic"s. In addition to the Krupp steel, the ships also adopted several other changes, including water-tube boilers, in-line funnels, and a full-length armoured belt.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 940 metrů v severní části Judska a v centrální části Judských hor. Migdal Oz leží cca 9 kilometrů jihozápadně od města Betlém, cca 17 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a cca 60 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu. Migdal Oz je na dopravní síť Západního břehu Jordánu napojen pomocí dálnice číslo 60 - hlavní severojižní tepny Judska, která vede obloukem severozápadně od vesnice.  Leží v jihovýchodním výběžku územně kompaktního bloku izraelských sídel zvaného Guš Ecion, který je tvořen hustou sítí izraelských vesnic a měst. Na severu leží velké izraelské sídlo městského charakteru Efrat. Uvnitř bloku se ale nacházejí i některé palestinské sídelní enklávy a jeho okraj je lemován pásem palestinských sídel. Neblíže k Migdal Oz jsou to vesnice Umm Salamuna, město Bajt Fadža a uprchlický tábor al-Arub.

Dějiny.

Migdal Oz byl založen roku 1977. Leží v oblasti historického bloku Guš Ecion, který má tradici moderního židovského osídlení ještě z doby před vznikem současného státu Izrael. Samotná osada v této lokalitě ale vznikla až po dobytí Západního břehu Jordánu izraelskou armádou, tedy po roce 1967.  27. června 1976 souhlasila izraelská vláda se záměrem zřidit v Guš Ecion novou osadu nazývanou pracovně Ecion Dalet (Etzion Dalet). K faktickému osídlení zde pak došlo v roce 1977. První obyvatelé sem přišli v srpnu 1977. Šlo o dvě skupiny mládeže, které se rozhodly po ukončení základní služby v izraelské armádě založit novou vesnici. Slavnostní založení osady se pak konalo v září 1977. Původně se měla vesnice jmenovat Migdal Eder, podle starší židovské osady, která v této oblasti stála ve 20. letech 20. století (viz článek Kfar Ecion). Ale vládní výbor pro pojmenování (Name Committee) toto pojmenování nedoporučil, protože odkazovalo i na stejnojmennou biblickou lokalitu, jejíž umístění v tomto regionu ale nebylo potvrzeno. Proto nakonec zvoleno jméno Migdal Oz.  Osada funguje jako kibuc a zemědělství je nadále součástí místní ekonomiky (velkochov kuřat, kravín, pěstování ovoce). Dále zde existuje několik průmyslových firem. Ve vesnici funguje obchod se smíšeným zbožím a předškolní zařízení pro děti. Vyšší stupně vzdělání jsou k dispozici v okolních izraelských obcích.  Počátkem 21. století byl Migdal Oz stejně jako téměř celá oblast Guš Ecion zahrnut do bezpečnostní bariéry, která má okolo Migdal Oz probíhat obloukem na jihu a východě. Podle stavu k roku 2008 sice tato bariéra ještě nebyla v tomto úseku postavena, ale její trasa již je definitivně stanovena.

Demografie.

Obyvatelstvo Migdal Oz je v databázi rady Ješa popisováno jako nábožensky založené. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 447 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 11,5 %.

Migdal Oz ( מִגְדַּל עֹז nebo מגדל עוז doslova "Věž síly", podle biblického citátu z Knihy žalmů 61,4 - ""ty jsi moje útočiště a pevná věž proti nepříteli"", v oficiálním přepisu do angličtiny Migdal Oz) je izraelská osada a kibuc na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Guš Ecion.

Migdal Oz (, "lit." Tower of Strength) is an Israeli settlement and income-sharing community kibbutz in the West Bank. Located in the historic Etzion bloc 7.4 km from the Green Line and west of the Israeli West Bank barrier, it falls under the jurisdiction of Gush Etzion Regional Council. In it had a population of.


Životopis.

Bratři pocházejí z New Jersey v USA, čtvrtý sourozenec Franklin není součástí kapely. Jejich matka Denise má italské kořeny, vyrůstala v Newburgh ve státě New York. Otec Kevin Jonas vyrůstal na venkově v Severní Karolíně a již od sedmi let se věnoval zpěvu. Manželé se potkali v Christ for the Nations Institute v Dallasu, po šesti měsících se zasnoubili a vzali se v srpnu roku 1985 (oběma bylo v té době 18 let).  Jejich otec se stal po konci studií pastorem, což výrazně ovlivnilo celou jejich rodinu. Velmi ale tíhl k hudbě, proto opustil práci a rodina se odstěhovala k rodičům Denise do Arizony. Po překonání finanční tísně, kdy si museli vypomáhat i potravinovými lístky se Kevinovi podařilo spojit svou zálibu v hudbě s prací v církvi a objížděli na začátku 90. let univerzity s hudebním programem - v té době měli již dvě děti, staršího Kevina a Joea. Později pak dostal nabídku práce pastora v kostele ve městě Wyckoff, kde se rodina usadila.  Hudební kariéra bratrů začala již v útlém věku. Nick Jonas vystupoval již v osmi letech na Brodwayi v muzikálu "A Christmas Carol" (Vánoční koleda) a později si zahrál v několika dalších inscenacích. Jeho bratr Joe se objevil v muzikálu "Oliver!" jako Artful Dodger (na motivy knihy Oliver Twist), zatímco Kevin se prosadil v reklamě.  Všichni tři bratři jsou ženatí a se svými partnerkami se objevili i ve videoklipech ke svým singlům "Sucker" a "What A Man Gotta Do". Joe Jonas přiznal, že vřelý vztah jeho manželky herečky Sophie Turner k jeho dvěma bratrům byl impulsem k tomu, aby i on sám vztahy s nimi obnovil. Nickovou manželkou je o deset let starší indická herečka a modelka, bývalá Miss World z roku 2000, Priyanka Chopra. Kevin je od roku 2009 ženatý s o rok starší Danielle, se kterou má dvě dcery Alenu a Valentinu.

Historie.

Nick Jonas: Objev a sólové album (1999-2005).

Skupina začala jako sólový projekt Nicka Jonase. Už jako sedmiletý začal hrát na Broadwayi, kde se objevil v několika hrách, včetně A Christmas Carol (v roce 2000 jako Tiny Tim, pak jako Scrooge), Annie Get Your Gun (2001 - Little Jake), Kráska a Zvíře (2002 - Chip) a Les Misérables (2003 - Gavroche). Po skončení Les Misérables hrál v The Sound Of Music (Kurt) a v Paper Mill Playhouse.  Během účinkování ve hře Kráska a Zvíře napsal Nick společně s otcem píseň nazvanou "Joy To The World (A Christmas Prayer)". Nick tuto píseň předvedl na Broadwayi v roce 2002 a píseň byla zařazena do křesťanských rádií po celé Americe. Zatímco Nick pracoval na své sólové dráze, Joe ho následoval na Broadway a objevil se ve hře La Bohéme. Ten rok začali bratři psát písně společně.  V září 2004 se manažer Columbia Records dozvěděl o Nickově nahrávce. Nick brzy nato podepsal smlouvu s INO Records a Columbia Records a vydal single "Dear God". Druhým singlem byla předělávka songu "Joy To The World (A Christmas Prayer)". V prosinci vyšlo Nickovo první sólové album nazvané "Nicholas Jonas". Album ale vyšlo jen v omezeném vydání. Nick se svými bratry napsal další písničky pro nové album. Na počátku roku 2005 došlo ke změně prezidenta společnosti Columbia Records, který se po poslechnutí písně "Please Be Mine" rozhodl zapsat tři bratry jako skupinu.

It's About Time (2005-2006).

Po podepsání smlouvy s Columbia Records se bratři rozhodli pojmenovat kapelu "Jonas Brothers". Během roku 2005 se snažili více dostat do povědomí lidí. Druhou část roku strávili na turné zaměřené proti užívání drog se skupinami Aly & AJ a The Cheetah Girls. Na začátku roku 2006 se spojili s duem The Veronicas. Pracovali také na debutovém albu "It's About Time" s několika textaři, včetně Adama Schlesingera, Michaela Manginiho, Desmonda Childiho, Billyho Manna a Stevea Greenberga. Album mělo původně vyjít v únoru 2006, ale datum vydání se několikrát posunuto. Na albu se objevily i dvě coververze - "Year 3000" a "What I Go To School For" (od britské skupiny Busted).  První singl "Mandy" vyšel 27. prosince 2005. Hudební video mělo premiéru na televizním kanále MTV 22. února 2006. Další píseň "Time For Me To Fly" se objevila na soundtracku k filmu "Aquamarine". V březnu byl singl Mandy uveden v seriálu televizní stanice Nickelodeon s názvem "Zoey 101: Spring Break-Up" a na soundtracku k "Zoey 101: Music Mix". Skupina dále účinkovala v "Cartoon Cartoon Fridays" stanice Cartoon Network. Nazpívali také coververzi písně "Yo Ho (A Pirate ́s Life For Me)" z filmu Piráti z Karibiku pro album "DisneyMania 4", vydané 4. dubna 2006. Během letních prázdnin roku 2006 byli na turné se skupinou Aly & AJ. Jonas Brothers také nahráli úvodní song k animovanému seriálu z produkce Disney -.  Album "It's About Time" vyšlo 8. srpna 2006. Bylo to omezené vydání pouze 50 000 kopií a mělo být nabídnuto na aukčních webech, například eBay. Vzhledem k tomu, že Sony neměl o kapelu další zájem, Jonas Brothers zvažovali změnu vydavatele. 3. října 2006 vyšla Nickova skladba "Joy To The World (A Christmas Prayer)" na albu "Joy to the World: The Ultimate Christmas Collection". Ještě v říjnu Jonas Brothers nazpívali "Poor Unfortunate Souls" k filmu "The Little Mermaid (Ariel)". Byl natočen i videoklip a společně s ním se objevil na soundtracku k filmu. Druhým singlem byl "Year 3000". Singl se stal populárním na Radio Disney a hudební video debutovalo na Disney Channel v lednu 2007. Skupina nakonec ukončila spolupráci s Columbia Records začátkem roku 2007.

Jonas Brothers (2007-2008).

Po kratší době bez vydavatelství podepisují v únoru 2007 smlouvu s Hollywood Records. Přibližně ve stejné době se začínají bratři objevovat v reklamě na Babby Bottle Pop. 24. března jim vyjdou dvě nové skladby na dvou různých albech: "Kids Of The Future" ze soundtracku k filmu Robinsonovi a "I Wanna Be Like You" z DisneyMania 5.  9. dubna 2007 vystupovali v Bílém Domě na Easter Egg Roll, kde zpívali národní hymnu. 27. června vystoupili na slavnosti "Celebrating Women in Sports Tee Ball Game", kde opět zpívali národní hymnu. Jejich druhé album s názvem "Jonas Brothers" vyšlo 7. srpna 2007. V žebříčku Billboard 200 debutovalo na 5. místě hned v prvním týdnu. Krátce před vydáním alba vyšly spolu s hudebními videoklipy singly "Hold On" a "SOS".  V srpnu skupina hostovala v několika televizních seriálech. Sami sebe si zahráli v seriálu Hannah Montana ve 42. epizodě nazvané "Me and Mr. Jonas and Mr. Jonas and Mr. Jonas", kde ztvárnili oblíbenou kapely fiktivní postavy zpěvačky Hannah Montany. Společně s Miley Cyrusovou pro tuto epizodu nazpívali píseň "We Got The Party With Us". Premiéra epizody krátce po vysílání filmu High School Musical 2 přitáhla k obrazovkám během jedné noci 10.7 milionů diváků.  24. srpna zahráli Jonas Brothers dvě písně na Miss Teen USA. Následující den vystupovali na závěrečném ceremoniálu "Disney Channel Games 2007". 26. srpna předávali ceny na Teen Choice Awards společně s Miley Cyrusovou. Začátkem října 2007 vyjeli společně jako předskokani Miley Cyrusové na její turné "Best Of Both World: Meet Miley Cyrus", na kterém jsou do poloviny prosince. 18. listopadu 2007 vystupovali se skladbou "SOS" na American Music Awards. 22. listopadu pak vystupovali na "81. Macy ́s Thanksgiving Day Parade". Na konci roku 2007 vystupují bratři se svými singly "Hold On" a "SOS" v Dick Clark's New Year's Rockin' Eve. Jonas Brothers zahajují své turné "When You Look Me In The Eyes Tour". První zastávkou je Tucson v Arizoně. Vystupovali jak se staršími hity, tak i s písněmi z připravovaného alba "A Little Bit Longer".

A Little Bit Longer (2008-2009).

Třetí studiové album "A Little Bit Longer" vyšlo v USA 12. srpna 2008. Již 24. června společnost iTunes oznámila, že by mohla vydat každé dva týdny jednu píseň z připravovaného alba a nákup každé písničky by se vztahoval zhruba na celý náklad za celé album, které by mohlo být zakoupeno prostřednictvím celé kompletní série písniček na iTunes po vydání samotného alba. Každá písnička samozřejmě představovala podcast. Harmonogram vydání byl následující: 24. června 2008 - "Burnin ́Up", 15. července 2008 - "Pushin ́ Me Away", 29. července 2008 - "Tonight" a 5. srpna 2008 - "A Little Bit Longer". Všechny písničky se na iTunes držely na prvním místě prodejů po několik dní.  Po turné "When You Look Me In The Eyes Tour", které skončilo 22. března 2008, oznámili Jonas Brothers, že budou předskokani na druhé části turné zpěvačky Avril Lavigne. To se konalo v Evropě od května do pozdního června 2008. Kapela si zahrála ve filmu Camp Rock, kde hrála fiktivní kapelu s názvem Connect Three. Film měl premiéru v červnu 2008 na Disney Channel. Při natáčení filmu Camp Rock spolupracovali také na albu jejich kamarádky a spoluúčinkující Demi Lovato. Její album "Don ́t Forget" vyšlo 23. září 2008. Soundtrack ke Camp Rock byl vydán 17. června 2008.  Během léta 2008 je kapela na turné po Severní Americe s názvem "Burning Up Tour", kde propagují především nové album "A Little Bit Longer". Turné odstartovalo 7. července 2008 v Torontu, Ontariu. Disney Digital 3D natočil záznam ze dvou show v Kalifornii, které se konaly 13. a 14. července 2008. Obou show se zúčastnila i zpěvačka Taylor Swift. Záznam byl zpracován a vyšel jako film ve 3D a to 22. února 2009. V červenci téhož roku Nick oznámil, že kapela píše nové písničky pro další nové album.  Skupina se také v červenci 2008 ocitla na obálce časopisu Rolling Stone Magazine a stala se tak nejmladší hudební skupinou, která se na obálce objevila. Jonas Brothers také navštívili Rock and Roll Hall of Fame a to ještě před svým vyprodaným koncertem v Blossom Music Center, 22. srpna 2008. Skupina reprezentovala na obalu svého alba "A Little Bit Longer" oblečení, které navrhl Jim Henke, viceprezident Rock and Roll Hall of Fame. Oblečení je součást expozice "Right Here, Right Now!", která obsahuje dnes velmi známé umělce. V prosinci 2008 byli Jonas Brothers nominováni na Grammy Award v kategorii "Best New Artist". Bylo potvrzeno, že Jonas Brothers budou spolupracovat s R&B producentem Timbalandem a to na songu "Dumb". Chris Brown řekl, že by chtěl s Jonas Brothers taky spolupracovat. Jonas Brothers dále účinkovali jako hudební hosté v Saturday Night Live.

Lines, Vines and Trying Times (2009-2010).

Bratři dokončili natáčení jejich čtvrtého studiového alba "Lines, Vines & Trying Times," které vyšlo 15. června 2009. Uvedli, že písničky nahrávali během jejich turné "Burning Up Tour""", které se konalo v roce 2008. Skupina také 11. března 2009 uvedla, že se vydá během roku 2009 na světové turné. Jako předskokany si v Americe vybrali populární jihokorejskou dívčí skupinu Wonder Girls"."  Ještě než vydali album "Lines, Vines & Trying Times", vydali dva singly - měsíc před vydáním "Paranoid" a sedm dní před vydáním "Fly With Me". "Lines, Vines & Trying Times" se stalo jejich druhým albem na prvním místě hitparády. Kapela pak 7. července 2009 podepsala s Honor Society nahrávací smlouvu u Hollywood Records. O měsíc později byl na Radio Disney vydán singl "Send It On""". V singlu zpívají také Miley Cyrusová, Demi Lovato a Selena Gomezová. Disney Channel zveřejnil hudební video 14. srpna 2009. Jonas Brothers 9. srpna 2009 moderovali a vystoupili na Teen Choice Awards.  Po úspěchu filmu Camp Rock se začal v roce 2009 natáčet další díl s názvem, který vyšel na Disney Channel v září roku 2010.

Rozpad kapely a sólová kariéra (2011-2017).

Skupina se dostala do osobních problémů a jejich poslední album z roku 2009 se neprodávalo dobře. Kapela pracovala na dalším albu s názvem "V", které ale nakonec nevydala. Místo něj vzniklo album "LiVe", které obsahovalo živé verze jejich předchozích písní s několika písněmi k nevydanému albu "V". V roce 2013 se kapela nakonec rozpadla a přerušila i zbytek probíhajícího turné "Live Tour".  Nick a Joe poté každý vydali vlastní sólo alba, kritikou však nebyla přijata dobře. Kevin mezitím založil stavební firmu, podnikal v marketingu a zaměřil se na svou rodinu (manželku Danielle a dvě dcery). Nick vydal celkem dvě alba, v roce 2014 také úspěšný singl "Jealous". Později se v roce 2012 vrátil na Broadway a vystupoval v několika muzikálech. Joe založil kapelu DNCE, která se roku 2016 celosvětově proslavila hitem "Cake By the Ocean", který se umístil na první příčce hitparád v mnoha zemích světa. Kapela si také zahrála na slavném festivalu Coachella nebo v pořadu The Graham Norton Show. Nick a Joe se také vrátili k filmu - Nick si zahrál v nové adaptaci filmu a Joe daboval postavu Krakena v animovaném filmu.

Návrat kapely na hudební scénu (2018-současnost).

V roce 2018 se členové kapely spojili při natáčení dokumentu o své minulosti s názvem "Chasing Happiness" pro Amazon Prime. Joe Jonas se v té době také účastnil jako porotce natáčení sedmé řady show The Voice Australia. Skupina později oznámila svůj comeback se svým novým singlem "Sucker" na začátku roku 2019. Singl se stal jejich prvním, který se umístil na první příčce hitparády Billboard Hot 100, stal se několikrát platinovým v několika zemích včetně dvojnásobného platinového ocenění v USA a získal také ocenění v kategorii Best Pop Video na MTV Video Music Awards 2019. V červnu 2019 pak kapela vydala své nové album "Happiness Begins".  V lednu roku 2020 vydali další singl "What a Man Gotta Do". Poté se účastnili 62. předávání cen Grammy, kde vystoupili s novou písní "Five More Minutes", která by se měla objevit na jejich novém albu.

Zajímavosti.

Nejstarší z bratrů je Kevin (*5.11. 1987), dále Joe (*15.8. 1989) a nejmladším je Nick (*16.9. 1992). Mají i čtvrtého bratra, který ale není součástí kapely, zahrál si však třeba v druhém pokračování úspěšného filmu Camp Rock. Jmenuje se Franklin (Frankie) Jonas - přezdíváno mu bývá "Bonus Jonas" nebo "Frank Tank".  Bratři i jejich agent zvažovali pro kapelu název "Sons of Jonas", ve volném překladu "Synové Jonasových". Nakonec usoudili že Jonas Brothers bude lepší. V roce 2008 natočili komediální sérii J.O.N.A.S, která má pokračování v další řadě J.O.N.A.S L.A.  Nick Jonas trpí od dětství cukrovkou I. typu, která mu byla diagnostikována až ve 13 letech, nosí u sebe proto stále inzulinovou pumpu. Singl "A Little Bit Longer" je o jeho zkušenostech s onemocněním. Nick úzce spolupracuje s Bayer Diabetes Care s cílem podpořit a inspirovat osoby se stejným onemocněním. Kapela také věnuje procento ze svých zisků charitativní organizaci Change for the Children Foundation, kterou sami založili.

Jonas Brothers je americká hudební skupina skládající se ze 3 členů – jsou jimi bratři Kevin Jonas, Joe Jonas a Nick Jonas. Kapela vznikla v roce 2005 a ve svých počátcích se proslavila účinkováním v pořadech společnosti Disney. V roce 2006 vydala pod společností Columbia Records debutové album "It's About Time." Po roce navázali spolupráci s nahrávací společní Disneyho Hollywood dostali se tak do širšího povědomí díky účinkování v seriálu Hannah Montana, vlastním seriálu Jonas a filmu Camp Rock, kde účinkovali se zpěvačkou Demi Lovato.

The Jonas Brothers are an American pop rock band. Formed in 2005, they gained popularity from their appearances on the Disney Channel television network. They consist of three brothers: Kevin Jonas, Joe Jonas, and Nick Jonas. Raised in Wyckoff, New Jersey, the Jonas Brothers moved to Little Falls, New Jersey, in 2005, where they wrote their first record that made its Hollywood Records release. In the summer of 2008, they starred in the Disney Channel Original Movie "Camp Rock" and its sequel, "". They also starred as Kevin, Joe, and Nick Lucas from the band, JONAS, in their own Disney Channel series "Jonas", which was rebranded as "Jonas L.A." after the first season and cancelled after the second. The band have released five albums: "It's About Time" (2006), "Jonas Brothers" (2007), "A Little Bit Longer" (2008), "Lines, Vines and Trying Times" (2009), and "Happiness Begins" (2019).


Děj filmu.

Film se odehrává na palubě vesmírné lodě "Elysium", která v roce 2174 opouští planetu Země se 60 tisíci hibernovanými lidmi na palubě. Jejím cílem je doletět k planetě "Tanis", jediné Zemi podobné planetě, kterou lidstvo objevilo.  Na palubě, kde se mají vždy po dvou letech střídat posádky, se sami od sebe probouzí desátník Bower (Ben Foster), a chvíli po něm i poručík Payton (Dennis Quaid). Jsou zmateni, trpí dočasnou ztrátou paměti. Nikde ani živáčka, dveře jsou zablokované a počítače stěží pracují. Bower se ventilační šachtou vydává zjistit co se stalo.  Postupně zjišťuje, že na palubě není vůbec nic v pořádku. Nejen že se zde pohybují podivná monstra, ale do boje se dostává i s neznámou ženou. Jeho průzkum je strastiplný, lemovaný mrtvými těly posádky "Elysia" a plný neznámých vetřelců, kteří se ho snaží zabít. Navíc Bower cítí, že se něco děje s lodí, a proto se snaží dostat k hlavnímu reaktoru, aby ho resetoval. Postupně se k němu přidává několik lidí, od kterých se dozví, že před mnoha lety přijala loď zprávu, že Země byla zničena, a "Elysium" tak na své palubě má poslední zbytky lidstva. Když tuto zprávu slyšel jeden ze tří členů posádky, která v té době měla službu, zabil ostatní dva, a na lodi se stal soudcem i katem. Po dlouhé době se sám nechal hibernovat. Mezitím, co všichni spali, lidé na palubě lodi mutovali (díky umělému genu, který měl lidstvo přizpůsobit k životu na Tanisu) a množili se, až z nich vznikla monstra, která pozabíjela a strávila většinu z hibernovaných kolonistů.  Bowerovi se podaří dostat k reaktoru a resetovat ho. Mezitím se poručík Payton, který ztratil s Bowerem spojení pere s vlastním svědomím, a v této chvíli je jasné, že Payton doopravdy není Payton, ale desátník Gallo. Ten, který před mnoha lety zabil své nadřízené a dělal s posádkou pokusy.  Na můstku zjišťují, že "Elysium" už dávno není ve vesmíru, ale že přistál na "Tanisu" už před mnoha staletími, a nyní se nachází hluboko pod vodou, blízko pobřeží. Při souboji Bowera a Galla je proraženo čelní sklo, a dovnitř se začíná hrnout voda. Bower a Nadia (jedna z kolonistů, kteří se k Bowerovi cestou přidali) se zavírají do jedné z hibernačních komor, a loď je nouzově vystřelí společně s dalšími komorami, ve kterých jsou stále živí lidé. Loď je zatopena, Gallo umírá a s ním pravděpodobně i všichni mutanti na palubě.  Je rok 1 a na Tanisu začíná nový život 1213 kolonistů, kteří přežili let "Elysia".

Symptom Pandorum (původní název: Pandorum) je americko-německý sci-fi horor z roku 2009. Režisérem je Christian Alvart a hlavní role ztvárnili Dennis Quaid a Ben Foster.

Pandorum is a 2009 British-German science fiction horror film, with elements of Lovecraftian horror and survival adventure. The film was directed by Christian Alvart and produced by Robert Kulzer, Jeremy Bolt and Paul W. S. Anderson. Travis Milloy wrote the screenplay from a story by Milloy and Alvart. It stars Dennis Quaid and Ben Foster.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 697 metrů v jižní části Judska a Judských hor respektive na pomezí jižní části Judských hor, která je nazývána Hebronské hory a Negevské pouště. Leží cca 20 kilometrů jižně od centra Hebronu, cca 50 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a cca 85 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu. Na dopravní síť Západního břehu Jordánu je obec napojena pomocí lokální silnice číslo 316, která zajišťuje spojení k východu (k osadě Bejt Jatir a dalším izraelským sídlům na jihovýchodě Judska, i k jihu, do vlastního Izraele, kde vede k aglomeraci Beerševy.  Livne leží přímo na Zelené linii oddělující Západní břeh Jordánu od Izraele v jeho mezinárodně uznávaných hranicích, přičemž jižní část katastru i zastavěného území vesnice již leží ve vlastním Izraeli, tedy mimo okupovaná území. Livne je situován na severním okraji lesního komplexu les Jatir, jedné z největších zalesněných ploch v Izraeli, která vesnici odděluje od pouštní krajiny Negevu. Severním směrem se rozkládá aglomerace palestinského města as-Samu.

Dějiny.

Livne leží zčásti na Západním břehu Jordánu, jehož osidlování bylo zahájeno Izraelem po jeho dobytí izraelskou armádou, tedy po roce 1967. Vesnice byla založena roku 1989.  Už v roce 1981 se v Beerševě zformovala skupina budoucích osadníků pod jménem Livne a 1. září 1982 se usadili v oblasti Západního břehu Jordánu, kde sdíleli nějaký čas provizorní obydlí s jinou osadnickou skupinou, která v roce 1983 založila osadu Bejt Jatir. V roce 1987 začala pak i pro skupinu Livne výstavba zděných domů v nynější lokalitě, do kterých se jejich obyvatelé nastěhovali v roce 1989. Pro umístění obce bylo zvoleno místo na severním okraji lesního komplexu Jatir. Původní plán předpokládal expanzi zástavby spíše severním směrem, tak aby nebyly narušeny lesní porosty. Jenže o pozemky na severní straně se přihlásili jejich palestinští majitelé, kteří dosáhli omezení původních záměrů a vesnice se tak musela rozvíjet spíše jižním směrem (i za cenu částečného kácení lesa).  Jistou dobu se také vedly spory ohledně názvu obce. Vládní výbor pro pojmenovávání (Name Committee) nesouhlasil s jménem Livne, protože stejnojmenná biblická lokalita ležela v jiné oblasti. Jako alternativní jméno bylo obyvateli přijato Šani. Mělo připomenout jméno syna jedné z místních rodin, který byl zabit při vojenské službě. Toto vysvětlení ale vládní výbor nepřijal a doporučil založit výklad jména Šani na biblickém příběhu o Támar.  V roce 1993 a 1997 proběhly další dvě fáze výstavby obytných domů v obci. Na jaře 2002 kromě toho skupina mládeže z Livne založila cca 5 kilometrů na severozápadě, na svazích Hebronských hor izolovanou skupinu zástavby (typu outpost) nazvanou Micpe Asa'el (מצפה עשהאל). Cílem mělo být zajištění izraelské kontroly nad touto neosídlenou krajinou podél silnice číslo 317 a výhledově zde umožnit rozšíření lesu Jatir. V Micpe Asa'el pobývá šest rodin. Organizace Peace Now v Micpe Asael roce 2007 udává 17 stálých obyvatel.  V Livne funguje mateřská škola, synagoga, obchod a zdravotní středisko.  Počátkem 21. století byla obec díky své poloze na okraji Západního břehu Jordánu na rozdíl od většiny sídel v Oblastní radě Har Chevron zahrnuta do Izraelské bezpečnostní bariéry. Dle stavu z roku 2008 již byl úsek bariéry oddělující Livne od palestinských oblastí postaven. Během Druhé intifády byla obec ušetřena teroristických útoků.

Demografie.

Obyvatelstvo obce Livne je v databázi rady Ješa popisováno jako sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé - cca 400 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 500 osob).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 463 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 3,8 %.

Livne (uváděno též jako Livna), alternativní jméno Šani ( ליבנה - doslova „"Bříza"“ - podle biblického města „"Libna"“, například Kniha Jozue 15,42 - nebo שָׁנִי, doslova „"Fialový"“ - podle karmínové nitě zmiňované v Genesis 38,28, v oficiálním přepisu do angličtiny Shani) je izraelská osada a vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Har Chevron.

Livne (, "lit." Birch), also known as Shani (, "lit." Scarlet) is an Israeli settlement. Located in the southern Judaean Mountains, straddling the Green Line and therefore partly in Israel and partly in the West Bank, it is organised as a community settlement and falls under the jurisdiction of Har Hevron Regional Council. In it had a population of.


Příběh.

Hvězdného data 3198.4 kosmická loď USS Enterprise NCC-1701 vedená kapitánem Jamesem Tiberius Kirkem doráží na orbitu planety Organia, která se nachází nedaleko hranic Spojené federace planet a Klingonské říše. Právě vztahy mezi oběma stranami pomalu vrcholí ve válku a proto chce Federace získat neutrální planetu na svou stranu dříve, než se o to pokusí Klingoni.  "Enterprise" je po příletu skutečně napadena klingonským křižníkem, který se daří posléze zničit. Kirk se vydává s panem Spockem na povrch jednat s Organiany spojenectví. Spock se odděluje, aby prozkoumal okolí a kapitán zatím jedná s představiteli planety. Ti odmítají slibovanou pomoc a ochranu s tím, že ani jedno nepotřebují. Působí lehce apaticky a stále, dosti nelogicky, tvrdí že jejich zaostalý národ žádnou pomoc nepotřebuje. Zatím na orbitu planety doráží několik dalších klingonských křižníků a útočí na "Enterprise". Kirk dává velícímu důstojníkovi Sulu rozkaz opustit orbitu a informovat vedení Federace. Organiané chtějí ochránit návštěvníky a proto Kirka i Spocka převlečou do jiného oblečení. Chvilku na to doráží výsadek klingonů, kteří oznamují organianům, že od nynějška spadají pod Klingonské impérium. Velicí klingonský důstojník, zvaný Kor, má jisté podezření vůči Spockovi a Kirkovi. Nechce věřit, že vulkánec je pouze obchodníkem a Kirk se mu nezdá jako klasický organian. Oba jsou však propuštěni, když Spock projde klingonským detektorem mysli. Spolu pak nechávají vybouchnout zásoby klingonských vojáků. Kor je díky odposlechu odhaluje a jejich pravé identity jsou vyzrazeny.  Kor chce od kapitána vědět rozmístění lodí Federace a vyhrožuje použitím skeneru mysli. Kirk samozřejmě ihned odmítá a tak mu Kor nechává dvanáct hodin na rozmyšlení a dává jej odvést za Spockem do vězení. Po šesti hodinách v cele přichází představený organianů s tím, že nechce dovolit páchání násilí na komkoliv. Kirk ani Spock nemohou moc pochopit, jak člen bezvládné a zaostalé civilizace dokázal obejít stráže a otevřít dveře vězení. Když se Kor dozví, že vězni jsou pryč, nechává po nich pátrat a oznamuje, že právě zabil dvěstě organianů a dalších dvěstě bude následovat za 2 hodiny, dokud nebude mít Kirka se Spockem zpět. Ti mezitím naléhají na představené organianů, aby jim vrátili zpět phasery. Když odejdou, organiané spolu diskutují o Federaci a klingonech, jako by to byli jenom jejich figurky, které mohou ovládat. Když Kor vydává rozkaz přivést dalších 200 organianů, vtrhává Kirk a Spock do jeho pokoje. Kor je informuje, že k planetě míří flotila Federace, ale klingonská flotila jí už očekává. V momentě, kdy do místnosti vtrhnou stráže chtějí obě strany na sebe zaútočit, ale namísto toho všichni odhodí své zbraně. Když se Spock snaží zaútočit na klingonského vojáka, popálí se o žár jeho těla. Stejná situace panuje na oběžné dráze. Do místnosti přichází organiané a vysvětlují, že ukončili válku a veškeré nástroje násilí teď mají teplotu 350 °C. Kirk i Kor protestují proti jejich zásahu, protože obě znepřátelené strany chtějí bojovat. Dále organiané vysvětlují, že tato podoba humanoidů není jejich skutečná a následně se transformují do skutečné podoby a mizí.  Spock je označuje jako ryzí energie. Vysvětluje, že jde o rasu nadřazenou jak Federaci tak klingonům. Kirk i Kor se spolu rozcházejí, protože jim ani nic jiného nezbývá. Při odletu si Kirk uvědomuje, že se choval pošetile, když požadoval po organianech, aby mu dovolili vést válku, při které umírají lidé a vše se pouze ničí.

„Věc soucitu“ (v originále „Errand of Mercy“) je osmadvacátý díl první sezóny seriálu Star Trek, později známého jako "". Premiéra epizody proběhla 23. března 1967.

"Errand of Mercy" is the twenty-sixth episode of the of the American science fiction television series "". Written by Gene L. Coon and directed by John Newland, it was first broadcast on March 23, 1967. It was the first episode in which the Klingons appeared.


Mládí a vojenská kariéra.

Narodil se v Jeruzalémě, v roce 1942 vstoupil do Palmachu a po vzniku Izraele sloužil v Izraelských obranných silách (IOS) a bojoval ve válce za nezávislost. V letech 1964 až 1968 byl šéfem oddělení izraelského generálního štábu. Následujících pět let pak byl velitelem centrálního velitelství. Z armády odešel v září 1973, ale po vypuknutí jomkipurské války o měsíc později se nakrátko opět vrátil. Byl jmenován speciálním asistentem náčelníka Generálního štábu. Z armády odešel v hodnosti generálmajora v roce 1974.

Politická kariéra.

V roce 1974 se stal poradcem premiéra Jicchaka Rabina pro boj s terorismem. V letech 1975–1977 byl premiérovým poradcem pro zpravodajské služby. V roce 1981 byl jmenován ředitelem Muzea Erec Jisra'el v Tel Avivu. V roce 1987 spolueditoval tematickou řadu knih o Zemi izraelské na základě sbírkových předmětů muzea. Ze'evi měl proslulou knihovnu, která byla největším soukromým souborem knih o Izraeli a jeho historii.  V roce 1988 založil stranu Moledet. Mezi hlavní myšlenky jeho strany patřil transfer arabské populace z Judei a Samaří (Západní břeh Jordánu) a Pásma Gazy do okolních arabských států, tedy nápad, se kterým poprvé přišel rabbi Meir Kahane. Ze'evi byl velmi zklamán Madridskou konferencí z roku 1991, v jejímž důsledku opustil Likudem vedenou vládu premiéra Jicchaka Šamira. Následujících deset let pak strávil v opozici. Silně nesouhlasil s labouristickými vládami v letech 1992 až 1996 (vedené Jicchakem Rabinem a Šimonem Peresem) a 1999 až 2001 (Ehud Barak), zatímco příznivě pohlížel na vládu Benjamina Netanjahua (1996 až 1999), kterou zvenčí podporoval.  V roce 1999 se jeho Moledet sjednotila se stranami Cherut - Národní hnutí a Tkuma do jednotné strany Národní jednota. Poté, co se v únoru 2001 stal premiérem Ariel Šaron, byl Ze'evi pozván do vládní koalice a 7. března 2001 byl jmenován ministrem turismu. Dne 14. října téhož roku Ze'evi prohlásil, že jeho strana opustí vládu v důsledku stažení IOS z hebronského předměstí Abu-Sneina. Jeho rezignace vešla v platnost 17. října 2001 v 11.00, hodinu po jeho smrti.

Vražda.

Ze'evi byl zastřelen v jeruzalémském hotelu Hyatt na hoře Scopus ve středu 17. října 2001 čtyřmi střelci. Byl urychleně převezen do lékařského centra Hadasa, kde zemřel v 10.00. K atentátu se přihlásila LFOP, která prohlásila, že atentát je odvetou za zavraždění čelného představitele jejich organizace, Abu Ali Mustafy, který byl izraelskou armádou zabit v srpnu téhož roku. Izrael tvrdil, že Ze'eviho vraždu nařídil Achmed Saadat. Ze'eviho pohřbu se zúčastnily tisíce lidí. Čtyři Ze'eviho vrazi, Hamdi Quran, Basel al-Asmar, Madždi Rachima Al-Rimawi a Achad Olma uprchli do Palestinské autonomie.  Madždi Rachima Al-Rimawi byl po svém dopadení na základě mírové dohody předán Palestinské samosprávě a obleženým palestinským soudem v Ramalláhu odsouzen k trestu osmi let vězení.  V únoru 2013 mu bylo uděleno čestné občanství města Bezons.

Přezdívka Gándhí.

Přezdívku Gándhí dostal Ze'evi už ve školním věku pro svoji vizuální podobnost s Gándhím. Přezdívka mu zůstala i dospělém věku.

Rechav'am Ze'evi (:, známý též jako Gándhí, žil 20. června 1926 – 17. října 2001) byl izraelský generál, politik a historik a zakladatel pravicové strany Moledet (Vlast). Byl zavražděn teroristou Hamdi Quranem z Lidové fronty pro osvobození Palestiny (LFOP) a stal se tak jediným izraelským politikem zavražděným během druhé intifády.

20 June 1926 – 17 October 2001) was an Israeli general and politician who founded the right-wing nationalist Moledet party, mainly advocating population transfer.


Život.

Mládí.

Alexandr Viktorenko se narodil 29. března 1947 v dělnické rodině žijící ve vesnici Olgince na severu Kazachstánu, je ruské národnosti. Po střední škole sloužil v armádě, roku 1969 absolvoval absolvoval Orenburskou vojenskou vysokou leteckou školu (). Poté byl přeložen k letectvu Baltského loďstva.

Kosmonaut.

Roku 1977 se přihlásil do náboru vojenských kosmonautů, prošel všemi koly výběru a 23. května 1978 byl (společně s Nikolajem Grekovem) rozkazem hlavního velitele letectva zařazen do oddílu kosmonautů Střediska přípravy kosmonautů (CPK) jako posluchač-kosmonaut (). U nově zařazených kosmonautů se předpokládalo jejich využití jako pilotů raketoplánu Buran, proto kromě běžné všeobecné kosmické přípravy procházeli také zdokonalovacím pilotním výcvikem, který proběhl v kazašském Akťubinsku u 267. střediska zkoušek letecké techniky a přípravy zkušebních letců () do října 1978 do července 1979. Po návratu do Hvězdného městečka byl při tréninku v barokomoře vinou operátora zasažen elektrickým proudem, při následném pádu utrpěl otřes mozku a probral se až po sedmnácti hodinách. Po nehodě se vrátil k výcviku, kvalifikaci zkušební kosmonaut () získal s Grekovem 24. února 1982.  Na jaře 1982 byl zařazen do skupiny pro mezinárodní lety. Od roku 1983 do února 1984 byl velitelem rezervní návštěvní posádky pro Saljut 7, v posádce s ním cvičili Vitalij Sevasťjanov a do listopadu 1983 i Rimantas Stankjavičjus. V září 1984 byl jmenován velitelem záložní posádky (s Alexandrem Alexandrovem, v březnu 1985 nahrazeným Gennadijem Strekalovem a Jevgenijem Salejem) 5. základní expedice na Saljut 7, která odstartovala v Sojuzu T-14 v září 1985.  V listopadu 1985 – březnu 1986 tvořil s Alexandrovem zálohu pro 1. základní expedici (EO-1) na Mir. V prosinci 1986 byl k Viktorenkovi a Alexandrovovi přiřazen Syřan Muhammed Ahmad Faríz a vzniklá trojice určena 1. návštěvní expedicí na Mir.  Do vesmíru trojice odstartovala z Bajkonuru 22. července 1987 v Sojuzu TM-3. O dva dny později se spojili s Mirem, Alexandrov v základní posádce zaměnil Alexandra Lavejkina, který musel přerušit let v důsledku zdravotních problémů, a po několikadenním společném pobytu na Miru Viktorenko, Lavejkin a Faríz přistáli 30. července 1987 v Sojuzu TM-2. Let trval 7 dní, 23 hodin a 5 minut.  V lednu 1988 byl jmenován velitelem zálohy pro 4. základní expedici (EO-4) na Mir (s Alexandrem Serebrovem a Francouzem Michaelem Togninim), v prosinci 1988 posádka Viktorenko, Serebrov postoupila na místo hlavní posádky pro EO-5.  K Miru kosmonauti odstartovali 6. září 1989 v Sojuzu TM-8. Osídlili stanici opuštěnou od dubna 1989 a věnovali se vědecké činnosti. V prosinci přijali nový modul – Kvant-2, v lednu a únoru 1990 pětkrát vystoupili na povrch stanice. V polovině února je vystřídali Anatolij Solovjov a Alexandr Balandin z EO-6. Viktorenko se Serebrovem přistáli 19. února 1990 po 166 dnech, 6 hodinách a 58 minutách pobytu v kosmu.  V prosinci 1990 se opět zapojil do přípravy na let na Mir, tentokrát v páru se Sergejem Avdějevem v rezervní (tedy 3.) posádce EO-9. V květnu 1991 oba postoupili do záložní posádky EO-10 ještě s Rakušanem Clemensem Lothallerem, po sloučení rakouského a kazašského programu v červenci nahradil Avdějeva Talgat Musabajev.  Od října 1990 se už v základní posádce 10. základní expedice (EO-10) připravoval na třetí let. Společně s Alexandrem Kalerim a Klausem-Dietrichem Fladem 17. března 1991 vzlétl v Sojuzu TM-14. Flade se po týdnu vrátil s předešlou posádkou a Viktorenko s Kalerim zůstali na stanici. Na Zem se vrátili 10. srpna 1992 po 145 dnech, 14 hodinách a 11 minutách letu.  Od února do července 1994 ve dvojici s Jelenou Kondakovovou působil v záložní posádce 16. základní expedice. Poté postoupili do základní posádky EO-17. Do vesmíru odstartovali ještě s Ulfem Merboldem 3. října 1994 v Sojuzu TM-20. Merbold se vrátil po týdnu se dvěma kosmonauty z předešlé expedice, jejíž třetí člen Valerij Poljakov na stanici zůstal. Kosmonauti 17. expedice byli vystřídáni po pěti měsících a přistáli 22. března po 169 dnech, 5 hodinách a 22 minutách letu (Viktorenko a Kondakovová), resp. Poljakov po rekordních a dosud nepřekonaných 437 dnech, 17 hodinách a 59 minutách pobytu v kosmu.  Z oddílu kosmonautů odešel po dosažení padesáti let 27. července 1997. Je ženatý, má dceru a syna.

Alexandr Stěpanovič Viktorenko (, * 29. března 1947 ve vesnici Olginka v Severokazachstánské oblasti, Kazašská SSR, SSSR) byl vojenský letec, od května 1978 sovětský kosmonaut, člen armádního oddílu kosmonautů Střediska přípravy kosmonautů. Čtyřikrát vzlétl do vesmíru k jednomu týdennímu a třem dlouhodobým pobytům na vesmírné stanici Mir. Celkem strávil ve vesmíru 489 dní, 1 hodina a 35 minut. Roku 1997 z oddílu kosmonautů odešel, žije ve Hvězdném městečku.

Aleksandr Stepanovich Viktorenko (; born 29 March 1947) is a Soviet cosmonaut. He was selected as a cosmonaut on March 23, 1978, and retired on May 30, 1997. During his active career he had been Commander of Soyuz TM-3, Soyuz TM-8, Soyuz TM-14 and Soyuz TM-20. He has spent a total of 489 days in space.


Kariéra.

Rallye.

Richards přišel v 15 letech poprvé do kontaktu s Rally jako divák. V 16 letech se účastnil jako kopilot Rally a ve svém prvním roce vyhrál "British National Road Rallying Championship". Po vzdělání v oboru účetnictví přijal v roce 1976 nabídku British Leyland stát se v Rallye kopilotem. V roce 1979 přešel k Ford a vyhrál spolu s Ari Vatanenem v roce 1981 Mistrovství světa v Rallye.

Prodrive.

Koncem roku 1981 ukončil Richards svou aktivní kariéru, založil poradenskou firmu "David Richards Autosport" a pracoval především pro Rothmans, March a Porsche. V roce 1984 nastoupil se svým prvním vlastním závodním týmem do "Middle Eastern Rally Championship", ve které nasadil Porsche 911 a byl sponzorován Rothmansem.  V roce 1985 Richards reorganizoval svůj tým, přejmenoval jej na "Prodrive" a vstoupil do Mistrovství světa v Rallye. Nejprve používal Metro 6R4, po ukončení skupiny B vozů přešel na BMW M3. Bernard Béguin v Korsické rally v ročníku 1987 přivezl první vítězství pro tým Prodrive-BMW do Mistrovství světa v Rallye. Prodrive byl taky úspěšný v British Touring Car Championship, kde Frank Sytner vyhrál v roce 1988 mistrovství s M3.  V roce 1989 převzal Prodrive stavbu Rallye projektu Subaru. Nový tým byl opět sponzorován Rothmansem. Colin McRae vyhrál v roce 1991 a 1992 a Richard Burns v roce 1993 "British Open Rally Championship". McRae se stal v roce 1995 mistrem světa v Rallye a Subaru vyhrálo v letech 1995 až 1997 třikrát pohár konstruktérů.  Od roku 2005 staví Prodrive závodní verzi Aston Martin DB9, den DBR9, für die FIA GT Meisterschaft.

Formule 1.

V roce 1997 převzal Richards vedle svého prezidentsví Prodrivu jako nástupce propuštěného Flavia Briatoreho post šéfa týmu formule 1 Benetton. Koncem roku 1998 opustil tým pro neshody s rodinou Benettoných. V roce 1999 prodal 49 % Prodrivu investiční firmě Apax Partners a získal prodejní práva k šampionátu Rallye od Bernieho Ecclestona. Koncem roku 2001, poté co opustil tým Craig Pollock, se Richards stal šéfem týmu B.A.R. a měl rozhodující podíl na budování týmu, přesto byl na konci roku 2004 na žádost Hondy nahrazen Nickem Fryem. Richards se koncentroval na to, aby s Prodrivem nasadil sportovní vůz DBR9. Od sezóny 2008 plánoval Richards vstup do formule 1 s Prodrive F1, kvůli sporům ohledně práv však svou přihlášku v listopadu stáhl.

David Richards CBE (* 3. června 1952) je zakladatel a prezident Prodrive, bývalý šéf týmu B.A.R. a Benetton ve formuli 1 a taktéž spoluvlastník a šéf správní rady Aston Martin.

David Pender Richards (born 3 June 1952) is the chairman of Prodrive, chairman of Motorsport UK (The Royal Automobile Club Motor Sports Association Ltd), former chairman of Aston Martin, a former team principal of the BAR and Benetton Formula One motor racing teams and World Rally Champion in 1981. He lives with his wife, Karen, in Warwickshire and has three children. In the 2005 New Year Honours List Richards was appointed a CBE for his services to motorsport and in 2017 was inducted into the Motor Sport Hall of Fame and received the Spirit of Le Mans award from the Automobile Club de l’Ouest (ACO). In 2019 he received the Autocar Outstanding Leader Award.