Život.

Barrie Gilbert se narodil a vyrůstal ve městě Bournemouth ve Spojeném království. Jeho otec byl zabit během druhé světové války. Ve věku kolem devíti let se začal zajímat o radiotechniku. V sedmnácti letech nastoupil do britského vojenského výzkumného ústavu SRDE (Signals Research and Development Establishment), kde se podílel na vývoji A/D převodníků a experimentoval se zabezpečenými komunikačními systémy. V ústavu si uvědomil, že tento „progresivní“ institut pracuje výhradně pro vojensko-průmyslový komplex. Protože byl pacifista, tak z ústavu odešel. Byla na něj podána žaloba pro odmítnutí vojenské služby. Soud rozhodl, že bude muset vykonávat po dobu dvou let alternativní službu ve zdravotnictví.  V roce 1958 nastoupil jako technik-elektronik ve společnosti Vickers-Armstrongs. Roku 1959 odešel do společnosti Mullard, zaměřené především na výrobu elektronických součástek. V letech 1959–1961 se Gilbert zaměřil na paměťové osciloskopy. Šlo o paměťové osciloskopy Mullard L362, vyráběné v letech 1959–1960, které byly značně poruchové kvůli tehdejším nekvalitním germaniovým tranzistorům.  Od roku 1961 Gilbert publikoval v odborných časopisech. V roce 1964 odešel do Spojených států amerických a začal pracovat ve výzkumném centru společnosti Tektronix v Beavertonu ve státu Oregon. Pracoval ve skupině vývojářů tehdejší nové generace měřicích přístrojů (budoucí rodina přístrojů Tektronix 7000). Ve volném čase Gilbert experimentoval s kaskádami přímo propojených tranzistorů (super-integrované tranzistory). Tyto pokusy vedly k článku publikovanému roku 1968, v němž byl poprvé popsán Gilbertův translineární násobič (známý jako tzv. Gilbert cell). Od roku 2007 je tento článek pátý v seznamu nejčastěji citovaných prací publikovaných ve věstníku IEEE "Journal of Solid-State Circuits" v jeho celé historii.  V roce 1970 se Gilbert vrátil načas do Evropy a zabýval se vývojem paměťových integrovaných obvodů a zařízení na rozpoznávání znaků (OCR) pro britskou společnost Plessey. Roku 1972 odešel do americké společnosti Analog Devices.  Od roku 1979 vedl laboratoř společnosti Analog Devices v Beavertonu ve Spojených státech amerických. V roce 1997 se vrátil zpět do společnosti Tektronix. Po roce 2000 pokračoval ve vývoji obvodů pro společnost Analog Devices. Podílel se např. na vývoji integrovaného obvodu AD8367 (zesilovač s regulovatelným ziskem) a obvodu AD8304 (logaritmický zesilovač s dynamickým rozsahem 160 dB, určený pro optoelektronické systémy).

Gilbertova buňka.

Barrie Gilbert a společnost Tektronix si patentovali zapojení, které Gilbert vyvinul během působení ve společnosti a publikoval v roce 1968. Zapojení je známo pod názvem Gilbert cell (Gilbertova buňka) a ještě v roce 2010 bylo součástí mnoha radiopřijímačů, mobilních telefonů a dalších zařízení.  Gilbertova buňka se používá jako základ směšovačů, modulátorů, zesilovačů apod. Směšovač je součástí radiopřijímačů pracujících na principu superhetu. Gilbertovu buňku lze použít jako tzv. dvojitě vyvážený směšovač, jehož výhodou je mj. schopnost účinně potlačit nežádoucí směšovací produkty.

Barrie Gilbert (* 1937 v Bournemouthu – 30. ledna 2020) je anglický vynálezce v oboru elektroniky, který žil řadu let ve Spojených státech amerických. Byl autorem více než čtyřiceti vynálezů včetně tzv. Gilbertovy buňky. Roku 1975 zformuloval translineární princip.

Barrie Gilbert (5 June 1937 – 30 January 2020) was an English-American inventor. He was well known for his invention of numerous analog circuit concepts, holding over 100 patents worldwide, and for the discovery of the Translinear Principle. His name is attributed to a class of related topologies loosely referred to as the Gilbert cell, one of which is a mixer - a key frequency translation device - used in every modern wireless communication device. A similar topology, for use as a synchronous demodulator, was invented by Howard Jones in 1963.


Příznaky.

Nejčastějším příznakem plísňové infekce nehtů je ztluštělý nehet, změna zbarvení, popř. deformace nehtu. Barva postiženého nehtu bývá bílá, černá, žlutá nebo zelená. S postupem infekce se nehet může stát křehkým a některé jeho části se mohou ulomit. Pokud se infekce neléčí, může se kůže pod nehtem a kolem nehtu bolestivě zanítit. Mohou také vzniknout bílé nebo žluté skvrny nebo šupinatá kůže u nehtu. Lidé s onychomykózou mohou mít významné psychosociální problémy způsobené vzhledem nehtů, zvláště když jsou postiženy prsty na rukou, které jsou prakticky vždy viditelné.

Původci.

Onychomykóza je způsoba dermatofyty, kvasinkami, popř. nedermatofytickými původci. Dermatofyty jsou nejčastěji odpovědné za onychomykózu v mírném pásmu, zatímco kvasinky a nedermatofytické formy často v tropech a subtropech s horkým a vlhkým klimatem. Nejčastější původce onychomykózy je "Trichophyton rubrum". Další dermatofyty, které mohou být původci jsou "T. interdigitale", "Epidermophyton floccosum", "T. violaceum", "Microsporum gypseum", "T. tonsurans", "T. soudanense" a "T. verrucosum".  Mezi další kauzativní patogeny patří oportunní mikromycety, jako např. "Scopulariopsis", "Aspergillus" a "Scytalidium" ("Neoscytalidium"). "Scytalidium" postihuje především osoby v tropech, ačkoli onemocnění přetrvává, i pokud se později přesunou do oblasti mírného klimatu. "Candida spp." způsobuje onychomykózu u lidí, jejichž ruce jsou často ponořeny do vody.

Rizikové faktory.

Nejčastější rizikový faktor pro onychomykózu je stárnutí, a to kvůli možnému snížení periferní vaskulární cirkulace, pomalejšímu růstu nehtů a zvýšené náchylnosti k infekcím. Mezi další rizikové faktory patří pocení, vlhké prostředí, lupénka, ponožky a boty, které brání větrání a neabsorbují pot, chůze naboso na vlhkých veřejných místech, jako jsou bazény, tělocvičny a sprchy, menší kožní poranění, traumatické poškození nehtu, diabetes mellitus, problémy s krevním oběhem, které mohou také vést ke snížení teploty na rukou a nohou, popř. oslabený imunitní systém. Onychomykóza postihuje častěji muže než ženy a je spojena s rodinnou anamnézou.

Diagnóza.

Aby se předešlo chybným diagnózám jako jsou např. psoriáza nehtů, lichen planus, kontaktní dermatitida, trauma, tumor nehtového lůžka nebo syndrom žlutých nehtů, je nutné laboratorní vyšetření.  Tři hlavní metody jsou KOH-test, kultivace a histologie. To zahrnuje mikroskopické vyšetření částí nehtů a kultivaci stěrů. Poznatky ukazují, že nejlepší je přímý stěr v kombinaci s biopsií nehtové ploténky a histologickým vyšetřením preparátu připraveného pomocí PAS reakce.

Terapie.

Léčba onychomykózy je náročná, protože plíseň bývá obtížně přístupná. Příznaky odeznívají velmi pomalu, třeba rok i déle, poněvadž nový nehet musí zcela nahradit starý, infikovaný.  Nejčastěji používané jsou buď systémové antimykotické léčivé přípravky, jako je "Terbinafin" a Itrakonazol, popř. lokální, jako například přípravky obsahující "Ciclopirox" nebo "Amorolfin". Existují důkazy, že kombinace systémové a lokální léčby dává lepší klinické výsledky. V případě diagnostikované superficiální bílé onychomykózy se doporučují spíše systémové než lokální antimykotické přípravky.  V červenci roku 2007 byla zveřejněna studie, věnovaná léčení infekcí nehtů. Hlavní závěry říkají, že "Ciclopiroxolamin" a "Butenafin" jsou účinné, ale musí být aplikovány denně po delší dobu. "Amorolfin" může být podstatně účinnější. Studie z roku 2002 srovnávala účinnost a bezpečnost "Terbinafinu" ve srovnání s placebem, "Itrakonazolem" a "Griseofulvinem" v léčbě plísňových infekcí nehtů. Mezi hlavní zjištění patří, že "Terbinafin" byl výrazně lepší než "Itrakonazol" a "Griseofulvin". "Terbinafin" byl lépe snášen než "Itrakonazol". V roce 2007 klinická studie zahrnující 249 pacientů ukázala, že kombinace lokálního použití "Amorolfinu" a ústního podávání "Terbinafinu" má lepší klinickou účinnost než samotný "Terbinafin".  Výzkum naznačuje, že plísně jsou citlivé na teplo. Základem laserového ošetření je nahřát nehtové lůžko na teplotu 40 až 60 °C, aby se narušil růst plísní.

Komplikace.

Plísňové onemocnění může být bolestivé a způsobit trvalé poškození nehtů. To může vést k jiným závažným infekcím, pokud je imunitní systém potlačen léky, diabetem nebo jinými příčinami. Riziko je nejzávažnější pro pacienty s diabetem a imunitním systémem oslabených leukémií nebo AIDS, popř. léky po transplantaci orgánů. Diabetici mají cévní a nervové postižení a jsou ohroženi celulitidou, popř. závažnou bakteriální infekcí. Relativně malé poranění nohy včetně onychomykózy, může vést k vážným komplikacím. Další vzácná, ale možná komplikace je Osteomyelitida (zánět kostní dřeně).

Epidemiologie.

Průzkumem onemocnění nohou v 16 evropských zemích bylo zjištěno, že onychomykóza je nejčastější plísňová infekce a odhaduje se její výskyt na 27 %. Prevalence se prohlubuje s rostoucím věkem. V Kanadě se prevalence odhaduje na 6,48 %. Onychomykóza postihuje přibližně jednu třetinu diabetiků a je o 56 % častější u lidí trpících psoriázou.

Onychomykóza (lat. "onychomycosis"), také známá jako "dermatofytická onychomykóza", popř. "tinea unguium" je mykotické postižení nehtových plotének, popř. nehtových lůžek. Je to nejčastější onemocnění nehtů a tvoří asi polovinu všech nehtových abnormalit. Prevalence onychomykózy je asi 6 až 8 % dospělé populace.

Onychomycosis, also known as tinea unguium, is a fungal infection of the nail. Symptoms may include white or yellow nail discoloration, thickening of the nail, and separation of the nail from the nail bed. Toenails or fingernails may be affected, but it is more common for toenails to be affected. Complications may include cellulitis of the lower leg.


Vznik a premiéra opery.

Gian Carlo Menotti získal vyšší hudební vzdělání v letech 1928–33 na Curtis Institute of Music v americké Filadelfii. Tam se rovněž seznámil se svým životním partnerem, skladatelem Samuelem Barberem, a společně strávili roku 1933 jistý čas v Rakousku. Inspirací pro první zralou operu se Menottimu staly právě zážitky z Vídně, bizarní osoby, se kterými se setkával na tamějších večírcích, a zejména postava jisté české baronky, v jejímž domě mladíci bydleli. Ta s nimi často večeřela a vyprávěla jim nadšeně o společenském životě ve staré Vídni, a zejména o plesech ve vídeňské opeře. Menotti napsal "Amélii" na vlastní italské libreto ještě v době evropského pobytu a po návratu do Spojených států s dílem seznámil dědičku významného vydavatelství a zakladatelku Curtis Institute Mary Louise Curtisovou Bokovou. Ta prosadila její uvedení na jevišti jako podmínku, pod níž financovala uvedení americké premiéry opery Daria Milhauda "Ubohý námořník", které připravoval dirigent a učitel na Curtis Institute Fritz Reiner. Reiner se nejprve zdráhal, ale nakonec byly obě opery uvedeny 1. dubna 1937 a "Amélie" se stala hitem večera.  Povzbuzena úspěchem opery financovala Curtisová Boková i představení v newyorské Metropolitní opeře 3. března 1938 (ten večer spojené se Straussovou pochmurnou "Elektrou"). Dílo mělo velmi příznivý ohlas u obecenstva i u kritiky – i díky energickému dirigování Ettoreho Panizzy, následovalo bezprostředně šest repríz a další pak v pozdějších sezónách. Současně položilo základ popularity teprve 23letého skladatele, který díky tomu získal nové zakázky ("Stará panna a zloděj" pro rozhlasovou společnost NBC a "Bůh ostrova" pro MET).  Menotti později o své první inscenované opeře řekl: „"Amélie" byla věnována paní Bokové, jíž jsem za tolik vděčil. Mám pro ni [=operu] velikou slabost. Nejen že to byla moje první opera, a můj první úspěch, ale byla to také jediná z mých oper, kterou kdy slyšela má matka.“ (Paní Curtisová Bokoová totiž zaplatila Menottiho již churavějící matce cestu z Jižní Afriky, kde tehdy žila.)

Charakteristika opery.

Podle Jana Trojana se jedná o „parodii staré buffy v moderním hávu“; P. G. Davis ji charakterizuje jako „jednoaktovou italskou operu buffu, která čestně a chytře recykluje všechny konvence žánru, jak byl praktikován od Pergolesiho do Wolfa-Ferrariho“. Formát opery odpovídá žánru buffy svým jasným rozdělením na rychle plynoucí svižný recitativ a uzavřená zpěvní čísla označovaná tradičními názvy jako "duettino", "romanza" atd. Na tradici svérázně a vynalézavě odkazují i jednotlivé okamžiky, například romanticky vášnivá, v dané situaci však parodicky působící árie milence nebo tázavý madrigal, ve kterém se herci náhle obracejí přímo k obecenstvu se svým morálním dilematem, anebo malé fugato po „vraždě“ manžela. Rovněž postavy (manžel, manželka, milenec, policista...) jsou známé typy italské komedie. Kapriciózní námět však připomíná i operní komedie evropské avantgardy meziválečného období (Milhaud, Hindemith, Martinů...).  Monottiho hudební jazyk je (v porovnání se soudobou hudební avantgardou) konzervativní svou jasnou tonalitou následující vzory Rossiniho, Verdiho a Pucciniho, ale též Musorgského. Kritik The New York Times Harold Taubman po premiéře napsal: „Jehu hudba má styl a třpyt operních skladatelů jeho vlasti. Ten či onen obrat nese otisk zasloužilých italských předků, ale základní vitalita, důmysl a humor jsou skladatelovy vlastní... Pan Menotti ví, jak nadhodit ladnou melodii. Umí psát pro hlas.“ Podle P. G. Davise jsou „libreto i partitura "Amélie" [...] prosty jakékoli přetvářky a dosahují přesně toho, co si kladou cza cíl“ a „melodie nejsou zvlášť zapamatovatelné, ale převážně dobré, a orchestr vesele bublá a popohání svižný děj s neutuchajícím vtipem a půvabem“. Piotr Kaminski hovoří o skladatelově „divadelní virtuozitě, eleganci a pikantní nápaditosti“ a operu nazývá „malým mistrovským dílem dobré nálady, rozkošným a starosvětským“.  Málokteré pozdější Menotiho dílo se dočkalo tak jednoznačného přijetí obecenstvem i kritikou. Samuel Barber – jak Menotti vzpomínal – „aby mě pozlobil, trval celý život na tom že "Amélie" je pořád moje nejlepší opera!“. I kritik P. G. Davis poznamenává, že „Menotti nikdy více nenapsal vědomě operu tak rozkošně triviální jako "Amélie jde na ples", a to je věčná škoda“. Podle úsudku kritika Cecila Smitha (z roku 1950) je "Amélie" Menottiho nejlepší opera, „protože když ji psal, ještě chtěl být hudebníkem více než chtěl být úspěšným“.  Menotti se k žánru komické opeře ještě několikrát vrátil, nejblíže "Amélii" je operní hříčka z roku 1947 "Telefon aneb Láska ve třech".

Inscenační historie.

Brzy po americkém úspěchu se připravovala italská premiéra, která se konala 4. dubna 1938 v Teatro del Casinò Municipale di Sanremo. Předtím byl Menotti pozván do Říma italským ministrem kultury Dinem Alfierim a byla mu přislíbena oficiální podpora, pokud vstoupí do Fašistické strany. To Menotti odmítl a režim naopak zajistil špatné kritiky, což skladatele přesvědčilo, aby zůstal přes válku ve Spojených státech a soustředil svou aktivitu tam. Italskou kariéru opery pak skutečně odstartovala až inscenace v La Scale v březnu 1945. Vedle Spojených států amerických pak Itálie zůstala zemí, kde se "Amélie" hrála nejčastěji.  Mezitím však pronikla i do dalších zemí, nejprve do Švédska (1939) a do Německa (Reussisches Staatsheater, Gera, 4. května 1940 v překladu Georga C. Winklera). Až po válce následovaly např. premiéry belgická (11. března 1955 Brusel, Théâtre de la Monnaie), britská (19. listopadu 1956 Liverpool), japonská (1957 Tokio), francouzská (9. prosince 1967 Mety).  "Amélie jde na ples" se dosud hraje, i když ne příliš často, a protože se jedná o jednoaktovku, zpravidla v kombinací s jinou klasickou nebo moderní buffou. Mezi inscenacemi z 21. století lze zmínit inscenaci v newyorské Manhattan School of Music Opera Theater (2001), ve francouzské Opéra de Vichy (2008), v Teatro Municipal de São Paulo (2008), v Teatro Avenida v Buenos Aires (2009), v Grand Théâtre de Tours (2010), nebo na festivalu ve Spoletu roku 2011. V lednu 2013 zažila "Amélie" rumunskou premiéru. 19. dubna 2013 se konala premiéra slovenská (na Vysoké škole múzických umění v Bartislavě). V říjnu 2014 uvedl "Amélii" (spolu s "Telefonem") v Monte Carlu jakožto dirigent Plácido Domingo.

Děj opery.

Luxusní budoár. Amálie, manželka zámožného občana, se za pomoci dvou služebných strojí na ples. Stále něco chybí a její přítelkyně, která s netrpělivostí Améliiny přípravy sleduje, ji popohání, aby ještě nakonec nepřišly pozdě. Společně se obě dámy shodnou na tom, že když jde žena tančit, mohou láska i čest snadno doznat úhony (duetino "La notte, la notte è troppo breve"). Už už by mohly vyrazit, když se Améliin manžel vrací s tím, že se na žádný ples nejde. Důvod jí však může sdělit jen v soukromí. Služky jsou tedy propuštěny a i přítelkyně s jízlivou poznámkou odchází.  Amélie se vyptává na možné příčiny náhlé změny plánu: Kočí se opil? Dědeček umírá? Má její choť zažívací potíže? Nikoli, manžel zachytil mezi Améliinými papíry vášnivý dopis podepsaný Bubi. Dáma popírá, že by bylo něco takového možné, ale její choť čte dopis jednoznačného obsahu (romance "Amelia cara"). Amélie se tedy k aféře přiznává, totožnost milence však nechce prozradit a naléhá, aby se vyrazilo na ples, což manžela dále rozdurdí (duettino "No, no, no! Al ballo non andremo!").  Amélie nakone svoluje: prozradí manželovi, kdo je „Bubi“, pokud jí za to slíbí, že půjdou na ples. Manžel se nad nesmyslnou podmínkou zprvu rozčiluje, pak jí ale dá své čestné slovo. Amélie označí za svého milence kníratého souseda ze třetího patra jejich domu; vídají se v noci, když Améliin manžel spí. Manžel s nabitou pistolí vybíhá o opatro výš a slibuje Amélii, že na ples vyrazí, jen co sousedovi prostřelí hlavu. Zamkne za sebou, takže Amélie nemůže ven, běží tedy k oknu, aby milence varovala, protože duel by jistě její plány na dnešní večer narušil. Přitom si povzdechne: muži chtějí vždy vlastnit, zatímco ženy chtějí jen nevinnou zábavu. Bože, kéž se dostane na ples, je nejvyšší čas (romance "Vola intanto l'ora insonne")!  Améliin milenec se spustí na její balkón po laně. Zahrne Amélii vášnivým vyznáním a polibky a slibuje, že si to s jejím tyranským manželem vyřídí. Amélie jej varuje, že manžel je ozbrojen, a milenec tedy navrhuje společný útěk. Dáma však má za to, že na vyřizování respektive útěk bude dost času po plese, a podaří se jí milence přesvědčit, že by se měl vzdálit. Jenže lano je přetrženo, a tak nezbývá než ho ukrýt v komoře. Manžel se vrací, souseda doma nezastihl a už to vypadá, že rezignovaně splní slib a odvede svou choť na ples. Vtom si všimne lana na balkóně, a netrvá dlouho a vypátrá i milencovu skrýš. Sotva mu stane tváří v tvář, vystřelí po něm. Jenže kulka se vzpříčí v hlavni. Milenec se chystá pustit se do pěstního souboje, ale nakonec se oba dohodnou vše prodiskutovat u stolu jako civilizovaní lidé.  Amélie však naléhá, že na žádné diskuse přece není čas, a chce, aby ji jeden z přítomných odvedl na ples, jenže oba ji okřiknou a ignorují. Na manželovu otázku milenec vypráví, jak se s Amélií poprvé setkal: idylická romantika jeho vyprávění ostře kontrastuje s Améliiným narůstajícím zoufalstvím (romance "Fu di notte, come in sogno"). – Všechny tři postavy na chvíli vystupují z rolí a obracejí se k publiku se zpěvem o nevyzpytatelnosti lásky: nikdo neví, jak vzniká a jak odchází, co je v lásce dobré a co špatné (tercet "Chi può saper").  Amélie se naposledy ptá manžela, zda ji vezme na ples, a když ten kategoricky odmítne, rozbije mu v záchvatu zlosti o hlavu vázu. Manžel se skácí v bezvědomí, a zatímco se jej milenec snaží křísit, volá Amélie ohromená vlastním činem o pomoc. Sbíhají se služebné i zvědaví sousedé, kteří mají Amélii za vražedkyni. Vzápětí se dostaví i policie v podobě policejního komisaře, který nejprve milence považuje za manžela, sousedé jej ale vyvedou z omylu. Amélie uhlídá jedinou možnost, jak dosáhnout svého primárního cíle: vezme komisaře stranou a podá mu vlastní vysvětlení. Přítomný cizí muž se prý vloupal do její ložnice a manžela, který jí přispěchal na pomoc, omráčil vázou. Milenec přirozeně proti tomuto popisu událostí vehementně protestuje, nic mu to však není platné. Odvádí ho policie a manžela odváží ambulance.  Komisař plačící Amélii utěšuje, vždyť zranění jejího muže není tak vážné. To je však teď poslední z jejích starostí – s kým ale půjde na ples? Policista jí dvorně nabízí rámě a odvádí ji k tanci. Radostný sbor vyslovuje ponaučení z příběhu: Když si žena usmyslí jí na ples, na ples také půjde (sbor "Gioite, gioite, Amelia al ballo andrà").

Amélie jde na ples (v italském originále, v anglickém znění ) je jednoaktová opera buffa italsko-amerického skladatele Giana Carla Menottiho na vlastní libreto z roku 1936. Je to skladatelova první zralá opera. Premiéru uvedla 1. dubna 1937 American Academy of Music v budově Metropolitan Opera House ve Filadelfii, brzy poté byla převzata do programu newyorské Metropolitní opery a založila Menottiho reputaci jako zručného operního skladatele v italské novoromantické tradici.

Amelia al ballo ("Amelia Goes to the Ball") is a one-act "opera buffa" by Gian Carlo Menotti, who set his own Italian libretto. Composed during 1936 when Menotti was in his mid-twenties, it was the composer's first mature opera and first critical success. The opera recounts a series of farcical events as a young Italian socialite overcomes obstacles to her attendance at the first ball of the season.


Mistrovství Evropy v basketbalu žen 1962

Výsledky a tabulky.

Skupina A.

ČSSR - Itálie 86:37 (42:8)  22. září 1962 (16:30) – Paříž  22. září 1962 (20:30) – Paříž  23. září 1962 (15:00) – Paříž  23. září 1962 (16:30) – Paříž  24. září 1962 (15:00) – Paříž  24. září 1962 (16:30) – Paříž  25. září 1962 (15:00) – Paříž  25. září 1962 (20:30) – Paříž  26. září 1962 (16:30) – Paříž  26. září 1962 (22:00) – Paříž

Skupina B.

Polsko - Belgie 52:25 (26:18)  22. září 1962 (15:00) – Paříž  22. září 1962 (22:00) – Paříž  23. září 1962 (20:30) – Paříž  23. září 1962 (22:00) – Paříž  24. září 1962 (20:30) – Paříž  24. září 1962 (22:00) – Paříž  25. září 1962 (16:30) – Paříž  25. září 1962 (22:00) – Paříž  26. září 1962 (15:00) – Paříž  26. září 1962 (20:30) – Paříž

Semifinále.

ČSSR - Bulharsko 54:51 (24:26)  28. září 1962 (19:00) – Paříž  28. září 1962 (20:30) – Paříž

Finále.

SSSR - ČSSR 63:46 (39:20)  29. září 1962 (20:30) – Paříž

O 3. místo.

Bulharsko - Rumunsko 48:36 (29:8)  29. září 1962 (16:30) – Paříž

O 5. místo.

Jugoslávie - Polsko 52:44 (29:23)  28. září 1962 (15:00) – Paříž

O 7. místo.

Maďarsko - Francie 66:60 (34:24)  28. září 1962 (16:30) – Paříž

O 9. místo.

Itálie - Belgie 32:27 (20:13)  28. září 1962 (15:00) – Paříž

Soupisky.

1. SSSR 2. ČSSR  3. Bulharsko

8. mistrovství Evropy v basketbalu žen proběhlo v dnech 22. – 29. 9. v Mylhúzách ve Francii. Turnaje se zúčastnilo 10 týmů, rozdělených do dvou pětičlenných skupin, z nichž první dva týmy postoupili do bojů o medaile. Týmy, které v základních skupinách skončily na třetím až šestém místě hrály o umístění. Mistrem Evropy se stalo družstvo Sovětského svazu.

The 1962 European Women's Basketball Championship was the 8th regional championship held by FIBA Europe for women. The competition was held in Mulhouse, France and took place on September 22–29, 1962. The Soviet Union won their sixth gold medal (third in a row) while Czechoslovakia and Bulgaria won silver and bronze, respectively.


Mistrovství Evropy v basketbalu žen 1966

Výsledky a tabulky.

Skupina A.

NDR – Německo 105:51 (37:17)  2. října 1966 (18:30) – Sibiu  2. října 1966 (19:50) – Sibiu  2. října 1966 (21:10) – Sibiu  3. října 1966 (18:00) – Sibiu  3. října 1966 (19:20) – Sibiu  3. října 1966 (20:40) – Sibiu  4. října 1966 (18:00) – Sibiu  4. října 1966 (19:20) – Sibiu  4. října 1966 (20:40) – Sibiu  5. října 1966 (18:00) – Sibiu  5. října 1966 (19:20) – Sibiu  5. října 1966 (20:40) – Sibiu  6. října 1966 (18:00) – Sibiu  6. října 1966 (19:20) – Sibiu  6. října 1966 (20:40) – Sibiu

Skupina B.

Polsko – Maďarsko 72:52 (34:25)  2. října 1966 (18:00) – Kluž  2. října 1966 (19:20) – Kluž  2. října 1966 (20:40) – Kluž  3. října 1966 (18:00) – Kluž  3. října 1966 (19:20) – Kluž  3. října 1966 (20:40) – Kluž  4. října 1966 (18:00) – Kluž  4. října 1966 (19:20) – Kluž  4. října 1966 (20:40) – Kluž  5. října 1966 (18:00) – Kluž  5. října 1966 (19:20) – Kluž  5. října 1966 (20:40) – Kluž  6. října 1966 (18:00) – Kluž  6. října 1966 (19:20) – Kluž  6. října 1966 (20:40) – Kluž

Semifinále.

SSSR – NDR 93:69 (47:40)  8. října 1966 (18:20) – Kluž  8. října 1966 (19:40) – Kluž

Finále.

SSSR – ČSSR 74:66 (44:37)  9. října 1966 (20:00) – Kluž

O 3. místo.

Rumunsko – NDR 60:65 (24:29)  9. října 1966 (18:30) – Kluž

O 5. - 8. místo.

Jugoslávie – Polsko 70:67 (29:34)  8. října 1966 (11:40) – Kluž  8. října 1966 (17:00) – Kluž

O 5. místo.

Nizozemsko – Jugoslávie 66:57 (31:16)  9. října 1966 (17:00) – Kluž

O 7. místo.

Bulharsko – Polsko 70:56 (30:25)  9. října 1966 (15:00) – Kluž

O 9. - 12. místo.

Itálie – Německo 63:50 (25:18)  8. října 1966 (9:00) – Kluž  8. října 1966 (10:20) – Kluž

O 9. místo.

Maďarsko – Itálie 65:57 (33:26)  9. října 1966 (10:20) – Kluž

O 11. místo.

Francie – Německo 71:43 (34:21)  9. října 1966 (9:00) – Kluž

Soupisky.

1. SSSR 2. ČSSR  3. NDR

10. mistrovství Evropy v basketbalu žen proběhlo v dnech 2. – 9. října v Rumunských městech Sibiu a Kluž. Turnaje se zúčastnilo 12 týmů, rozdělených do dvou šestičlenných skupin, z nichž první dva týmy postoupili do bojů o medaile. Týmy, které v základních skupinách skončily na třetím až šestém místě, hrály o umístění. Mistrem Evropy se stalo družstvo Sovětského svazu.

The 1966 European Women Basketball Championship, commonly called EuroBasket Women 1966, was the 10th regional championship held by FIBA Europe. The competition was held in Romania. won the gold medal and the silver medal while won the bronze.


Klubová kariéra.

Bayern Mnichov.

26. dubna 2012 souhlasil s přestupem do Bayernu Mnichov od začátku sezóny 2012/13. Odhadovaná částka transferu byla 5 milionů eur. První gól za Bayern vstřelil 24. listopadu 2012 proti Hannoveru 96, čímž přispěl k výraznému vítězství 5:0. S klubem slavil zisk ligového titulu již 6 kol před koncem soutěže, ve 28. kole německé Bundesligy. V prvním zápase semifinále Ligy mistrů 2012/13 23. dubna 2013 byl u výhry 4:0 nad Barcelonou, která byla dosud velmi suverénní. Dante odehrál stejně jako jeho spoluhráči vynikající utkání a ve 25. minutě hlavou přihrál na první gól Thomasi Müllerovi. Bayern si zajistil výbornou pozici do odvety. Tu ovládl 1. května na Camp Nou poměrem 3:0 a suverénním způsobem postoupil do finále. V něm 25. května ve Wembley proti Borussii Dortmund fauloval ve vlastním pokutovém území Marco Reuse a pokutový kop proměnil İlkay Gündoğan. Bayern přesto zvítězil 2:1 a získal nejprestižnější pohár v evropském fotbalu. S Bayernem vyhrál i DFB-Pokal, 1. června 2013 porazil bavorský klub VfB Stuttgart 3:2 a získal tak treble (tzn. vyhrál dvě hlavní domácí soutěže plus titul v Lize mistrů resp. PMEZ) jako sedmý evropský klub v historii. Dante ve finále nenastoupil, odcestoval do Brazílie na reprezentační sraz.  S Bayernem vyhrál i Mistrovství světa klubů 2013 v Maroku, kde Bayern porazil ve finále domácí tým Raja Casablanca 2:0.

VfL Wolfsburg.

Těsně před uzávěrkou letních přestupů, přestoupil 31. srpna za 4 miliony eur z Bayernu do jiného německého týmu VfL Wolfsburg, kde podepsal smlouvu do roku 2018.

Reprezentační kariéra.

Od roku 2013 je členem národního A-týmu Brazílie. Pod trenérem Luizem Felipe Scolarim debutoval 6. února na stadionu Wembley proti domácí Anglii. Odehrál kompletní střetnutí, které skončilo vítězstvím Anglie 2:1. První branku v dresu seniorského reprezentačního týmu vstřelil během Konfederačního poháru FIFA 2013, který se konal v Brazílii. Dante otevíral v nastaveném čase prvního poločasu skóre utkání s Itálií (22. června 2013), zápas skončil vítězstvím jihoamerického celku 4:2. Brazílie turnaj vyhrála, když porazila ve finále 3:0 Španělsko.  Trenér Luiz Felipe Scolari jej vzal na domácí Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Poprvé nastoupil na šampionátu v semifinále proti Německu a byl u historického brazilského debaklu 1:7, v prvním poločase chaotická brazilská obrana dovolila Němcům do 29. minuty pětkrát skórovat. Brazilci obsadili konečné čtvrté místo a zůstali bez medaile.

Dante Bonfim Costa Santos (* 18. října 1983, Salvador, Brazílie) známý také pouze jako Dante, je brazilský fotbalový obránce, který hraje na postu stopera (středního obránce). Dříve si vyzkoušel i pozice krajního obránce a defenzivního záložníka. V současnosti působí ve francouzském klubu OGC Nice.

Dante Bonfim Costa Santos (born 18 October 1983), commonly known as Dante (), is a Brazilian professional footballer who plays for and captains French club Nice. Primarily a central defender, he has previously also been used as a defensive midfielder or a left back.


Historie firmy.

Charlemagne Mayot se svou ženou v roce 1889 v městečku Croix založil pekárnu, kterou převzal jejich syn Edmond v roce 1908. V roce 1935 si dcera Edmonda Suzanne Mayot a její manžel Julien Holder založili pekárnu v Rue des Sarrazins v Lille. V roce 1958 jejich syn Francis začal pracovat v pekářství a rodina poté převzala pekařství-cukrárnu, která patřila rodině Paulů, na počest které je pojmenována dnešní síť pekáren.  V roce 1958 po smrti Juliena Holdera jeho syn a manželka převzali zodpovědnost za podnik a začali ho rozšiřovat. Nabídli široký výběr pečiva v době, kdy lidé jedli jen bílý chléb a když se v roce 1965 otevřel Nouvelles Galeries, okamžitě nabídl k prodeji svůj chléb. V rámci „Moulin Bleu“ (Modrý Mlýn) Francis Holder poskytoval chléb do Auchan a Monoprix ze svého pekařství v Lambersart. V roce 1970 Francis postavil v La Madeline první továrnu. Dodnes se zde přípravuje chléb a další pečivo. Použití pece na dřevo v roce 1972 se ukázalo tak populární, že když se řetězec Paul rozšířil do francouzských nákupních center v Paříži a dalších velkých městech, byl tento nápad začleněn do celkové koncepce. Od změny uniforem v roce 1993 (na dnešní – typická černá), koncept a vizuální forma obchodů Paul se už nezměnila. V roce 2007 obchod převzala další generace a Maxim Holder se stal prezidentem společnosti Paul. 12. prosince roku 2008 společnost Paul podepsala s Ministerstvem zdravotnictví Francie Chartu dobrovolných závazků výživového postupu v rámci Národního programu pro výživu a zdraví (Programme National Nutrition Santé(PNNS)).

Menu.

Nabídka obsahuje přes 140 druhů tradičních i neobvyklých chutí chleba, bio pečivo, bagety, slané briošky, miniatury, makronky, éclairs, tartaletky, malinovníky, dorty, croisanty, sendviče, polévky, quiche, palačinky, vajíčka. V nabídce je též čaj, víno, pivo, minerální voda, lehký alkohol a nápoje založené na kávě.

Paul ve světě.

První otevření v...  V roce 2012 se stal oficiálním zástupcem společnosti Paul v Rusku "Ginza Project".  V roce 2012 se stala společnost Paul UK finalistou "The Baking Industry Awards".

Paul v ČR.

První pobočka mezinárodní sítě francouzských pekařství ve střední Evropě se otevřela v Praze na podzim roku 2008. Po prvním pekařství PAUL v Paláci Flóra následoval pražský Anděl a na sklonku roku 2010 se otevřela zatím další pobočka v Westfield Chodov.

Paul je francouzský řetězec pekáren/kaváren založený Charlemagnem Mayotem roku 1889 v Rue de la Mackellerie ve městečku Croix poblíž Lille v severní Francii. Boulangeries Paul má svou centrálu v Marcq-en-Barœul v Lille. K srpnu 2011 existuje 436 frenčíz pekáren/kaváren Paul (326 ve Francii a 127 ve 24 dalších zemích) ve Francii, Španělsku, Belgii, Spojeném království, Kataru, Jižní Koreji, Singapuru, Nizozemsku, České republice, Turecku, Řecku, Rumunsku, Maroku, Rusku, Libanonu, Saúdské Arábii, Kuvajtu, Spojených arabských emirátech, Bahrajnu, Japonsku, Tchaj-wanu, Jordánsku, Číně, Egyptě a USA. Specializuje se na nabídku francouzských produktů včetně chlebů, palačinek, sendvičů, makronek, polévek, dortů, pečiva, kávy, vína a piva. Mateřskou společností firmy Paul je Groupe Holder.

Paul is a French chain of bakery/café restaurants established in 1889 in the town of Croix, in Nord of France, by Charlemagne Mayot. It specializes in serving French products including breads, crêpes, sandwiches, macarons, soups, cakes, pastries, coffee, wine, and beer.


Popis.

Vytrvalá rostlina s poléhavými nebo plazivými, kořenujícími lodyhami, rostoucí do výšky 3 až 15 cm. Lodyhy se větví monopodiálním způsobem, jsou tedy zakončeny sterilními výhonky, květonosné větve vyrůstají v řadách z lodyhy. Hlavní lodyhy jsou v průřezu čtyřhranné až okrouhlé, stejnoměrně chlupaté, chloupky jsou buď odstáté, nebo obrácené směrem dolů.  Listy jsou tuhé, jednoduché, celokrajné, elipčité, čárkovité nebo kopinatého tvaru. Čepel je vždy lysá, na rubu listu je zpeřená žilnatina s vyniklou hlavní žilkou, boční slabší, na okraji se nespojující. Listy na květonosných lodyhách jsou proměnlivé velikosti, od začátku báze směrem k vrcholu postupně se zvětšující. Největší mají 20 mm na délku a 10 mm na šířku. Spodní, menší lístky mají krátké řapíky, větší, rostoucí výše na rostlině jsou přisedlé ke stonku.  Květy drobné, světle fialové barvy, oboupohlavné, vyrůstající v úžlabí horních listů, uspořádány v lichopřeslenitém květenství. Trubkovitě zvonkovitý kalich, pokrytý chloupky, se třemi zuby horního a dvěma zuby dolního pysku. Velikost koruny se pohybuje v rozmezí 3 až 6 mm. V Květu lze nalézt čtyři tyčinky s prašnými váčky, se svrchním semeníkem. Plodem jsou čtyři tvrdky.  Kvete od dubna do července.

Ekologie.

Roste na písčitých úhorech, skalních výchozech a sutích, na stráních, ve světlých dubových hájích, borových lesích nebo ve stepních lokalitách. Lze ji najít od nížin přes pahorkatiny až po hory jako jsou Alpy. Preferuje vápenité podloží, ale v zásadě je generalistou schopným růst i na kyselém substrátu. Vyžaduje stanoviště s plným osluněním.

Výskyt.

Jde o evropský druh, který lze nalézt od Francie, přes země Beneluxu, Německo, až po jižní Polsko. Její jižní hranicí výskytu je území Kalábrie na jihu Itálie. V Česku jej lze nalézt v teplých oblastech jižní Moravy, středních a severozápadních Čech (povodí Labe, Ohře, dolní Berounky, Praha a okolí).

Použití a účinné látky.

Tak jako jiné mateřídoušky by se dala usušená použít na přípravu čaje, účinného při řadě onemocnění. V Česku jde ale o vzácnější druh zařazený na Červený seznam cévnatých rostlin České republiky, a proto její použití není možné. Obsahuje značné množství silic, cymol, karvakrolu.

Mateřídouška časná ("Thymus praecox") je aromatická bylina z čeledi hluchavkovitých. Kvete záhy z jara. V Česku jde o vzácnější druh (kategorie C4a).

Thymus praecox is a species of thyme. A common name is mother of thyme, but "creeping thyme" and "wild thyme" may be used where "Thymus serpyllum", which also shares these names, is not found. It is native to central, southern, and western Europe.


Koncepce.

Předchůdci zahradních měst byla experimentální osada New Harmony, kterou navrhl Robert Owen. Podobnými myšlenkami se zabývali i další sociální utopisté, například Charles Fourier a Henri de Saint-Simon.  Za autora myšlenky zahradních měst je považován Ebenezer Howard, původním vzděláním stenograf samouk. S problematikou řízení města se seznámil jako stenograf londýnské městské rady. Jeho ústředním motivem bylo spojení výhod venkovského a městského bydlení, jeho specifickým přínosem je myšlenka, že zahrada má být přirozenou součástí bytu. Hlavními inspiračními zdroji byly:  Své myšlenky vtělil do spisku "To-morrow - A Paceful Path To Real Reform", který vydal rok 1898, nové vydání pak pod názvem "Garden Cities Of To-morrow".  Howardem popisovaný vzor okrouhlého zahradního města, určeného pro asi 30 000 obyvatel, má uprostřed kruhový ústřední park, kolem nějž jsou soustředěny veřejné budovy, obklopené sady. Ze středu vychází 6 radiálních tříd (boulevard), které jsou protínány soustavou soustředných prstencových kruhových tříd (avenue), lemovaných stromořadími. Prostřední z nich, Grand Avenue, je pásem veřejné zeleně, v němž jsou další veřejné budovy. Design rodinných domů není unifikován, dbá se pouze na koncepci a linii ulice. Zástavbu obepíná okružní železnice, kolem níž je soustředěn průmysl. Vně železničního okruhu jsou rekreační území a zemědělské pásmo. Náklady města mají být hrazeny z výběru pozemkového nájemného, zahrnujícího i daňovou rentu, přičemž pozemky mají zůstat ve veřejném vlastnictví. Základním sortimentem má být město zásobováno z vlastních zdrojů. Ve výrobní sféře podporoval volnou soutěž podnikatelů. Zahradní město je navrženo jako uzavřený celek, koncepce nepočítá s plynulým rozrůstáním města. Počítá se s tím, že dceřiná města by vznikla zopakováním téhož schématu v sousední oblasti, tedy jako prstenec měst kolem mateřského města. Z těchto zásad byly při realizaci činěny téměř vždy značné ústupky, protože zahradní města byla vždy navrhována do již urbanizovaného prostoru.

Realizace.

Dílo vzbudilo značný ohlas a byl přijato jako praktický návod. Roku 1903 začalo vznikat první zahradní město, Letchworth, a po něm v roce 1905 londýnské zahradní předměstí Hampstead Garden Suburb (realizátorem obou byli Barry Parker a Raymond Unwin), od roku 1920 pak Welwyn City v klasicistním stylu (realizoval Louise de Soissons). Dalšími realizátory jeho myšlenek byli například Rus Vladimir Semjonov (zahradní sídliště Prozorovskaja). V Británii vznikla roku 1899 Asociace zahradních měst, která v roce 1901 měla již 1300 členů.  V českých zemích koncepce zahradních měst nalezla ohlas po vzniku Československa, třebaže šlo pouze o převzetí několika prvků, nikoliv realizaci koncepce jako celku. Přihlásila se k ní Státní regulační komise, vzniklá roku 1920, moderním řešením byl nakloněn její mnohaletý (1923–1938)) předseda Eustach Mölzer. Touto komisí vytvořený regulační plán Velké Prahy vycházel z urbanismu wagnerovské moderny, anglického zahradního města a hnutí za bytovou reformu. Za první a nejznámější pražské zahradní město je považována pražská čtvrť Ořechovka, budovaná od roku 1919 podle projektu Jaroslava Vondráka a Jana Šenkýře. Další zahradní čtvrti vznikaly na Smíchově, v Břevnově, ve Strašnicích a na Vinohradech. Mezi nejkvalitnější je řazena čtvrť Ve Stromkách na Vinohradech, budovaná v letech 1923–1928 pro družstvo městských úředníků, novinářů a spisovatelů podle projektu Tomáše Pražáka, Pavla Moravce a Ladislava Machoně. Mezi poslední pražská zahradní města patří Spořilov (navrhl roku 1924 prof. Josef Barek), začátkem 30. let pak Zahradní Město (původním pravopisem Zahradní město). Havrda s Kučou z pražských zahradních měst jmenují Spořilov, Ořechovku a Hřebenku; v témž období byly založeny i téměř všechny pražské vilové čtvrti. Novější analytický materiál města Prahy uvádí jako příklady zahradních předměstí Ořechovku, Spořilov, Zahradní Město, Hanspaulku a Barrandov, zmiňována bývá též modřanská Baba či Baťův Zlín, z novodobějších realizací pak Dolní Břežany u Prahy.  Ke koncepci zahradních měst se hlásil i zakladatel a propagátor eubiotiky, prof. MUDr. Stanislav Růžička.

Zahradní město je moderní typ plánovitě budované městské sídelní zástavby rodinnými domky, jehož koncepce vznikla v Anglii pod vlivem sociálního utopismu v reakci na průmyslovou revoluci a migraci obyvatelstva z venkova do měst jako alternativa k nekoncepčně vznikajícím a hygienicky i esteticky podřadným chudinským dělnickým koloniím a slumům. Původním záměrem bylo zajistit i nižším vrstvám přijatelné a zdravé bydlení a prostředí, později byly podle podobného vzoru budovány i luxusní zahradní čtvrti pro vyšší střední třídu.

The garden city movement is a method of urban planning in which self-contained communities are surrounded by "greenbelts", containing proportionate areas of residences, industry, and agriculture. The idea was initiated in 1898 by Ebenezer Howard in the United Kingdom and aims to capture the primary benefits of a countryside environment and a city environment while avoiding the disadvantages presented by both. Howard was knighted in 1927. During his lifetime Letchworth, Brentham Garden Suburb and Welwyn Garden City were built in or near London according to Howard’s concept and many other garden cities inspired by his model have since been built all over the world.


Obsah epizody.

Karen Cartwright (Katharine McPhee) a Derek Wills (Jack Davenport) se dostali do Karenina bytu a vypijí pár skleniček vína. Začnou se líbat a Derek se zeptá, jestli Karen chce, aby pokračoval a ona souhlasí.  Jimmy Collins (Jeremy Jordan) zpívá "High and Dry", když prochází ulicemi a je smutný ohledně svého života a toho, že byl vyhozen z "Hit Listu". Shání se po Kylovi, dostane se do jeho bytu, ale tam ho nenalezne. Vyleze tedy nahoru po schodech do Karenina bytu, kde jí řekne, že s ní chce být. V tom okamžiku ji ale z vedlejšího pokoje zavolá Derek a zklamaný Jimmy utíká.  Scott Nichols (Jesse L. Martin) a Julia Houston (Debra Messing) mluví o tom, že Tom Levitt (Christian Borle) rozpouští její a Tomovo partnerství. Scott je naštvaný, protože cítí, že když nebude dělat "Velkého Gatsbyho", tak ztratí práci. Julia mu slibuje, že si s Tomem promluví. Tom a Julia si spolu jdou promluvit ohledně rozdělení jejich partnerství a tom jí řekne, že jí "Velkého Gatsbyho" bez problémů přenechá.  Eileen Rand (Anjelica Huston) se setkává se svou publicistkou Agnes (Daphne Rubin-Vega) a Tom, Ivy Lynn (Megan Hilty) a Ivyinou matkou Leigh Conroy (Bernadette Peters), aby naplánovali strategii pro "Bombshell" pro nadcházející nominace na ceny Tony. Dozvíme se, že Eileen usiluje, aby byla Ivy nominovaná za nejlepší herečku v hlavní roli a Leigh za nejlepší herečku ve vedlejší roli. Dále bude Ivy také nominovaná i za vedlejší roli v "Liaisons". Eileen zjistí, že její bývalý manžel Jerry Rand (Michael Cristofer) vyhradil celou stránku v novinách pro reklamu na "Bombshell". Eileen se s ním schází v restauraci, kde ji Jerry řekne, že reklamu vystavil, aby ji pomohl. Ona mu řekne, aby odešel z jejího života a vychrstne mu skleničku martini do obličeje.  Tomovi zavolá policie, aby ho informovala, že Kyle Bishop (Andy Mientus) byl v noci sražen autem. Vzpomíná si na jedno ráno s Kylem, kdy mu u klavíru zpíval píseň „Vienna“ a oba si vyznali lásku. Tom se před divadlem setkává s Derekem a Karen, kteří to poté sdělí zdevastovaným hercům. Scott Nichols (Jesse L. Martin) si myslí, že ten večer by se mělo odehrát představení, ale Derek ten nápad striktně odmítá.  Držitelé lístků na večerní představení byli informováni, že představení bylo zrušeno, ale do divadla přesto přijdou, protože chtějí vidět představení a složit Kylovi poklonu. Derek tedy řekne hercům, že by představení měli pojmout jako koncert skládající poctu Kylovi a i samotnému představení.  Leigh a mladá herečka hrající malou Marilyn (Sophia Caruso) zpívají "At Your Feet" během jednoho představení "Bombshell", což je změna, kterou Tomovi poradil právě Kyle. Tato změna má u diváků úspěch.  Jimmy se objevuje v divadle, kde se od herců dozví, že je Kyle mrtvý. Naštvaně odchází a Karen odchází, aby ho našla. Najde ho sedícího na mostě, na místě, které s Kylem navštěvovali. Řekne mu, že by se měl vrátit do divadla, ale on jí sdělí, že se na to necítí. Karen mu také oznámí, že se tu noc mezi ní a Derekem nic nestalo, protože je zamilovaná právě do Jimmyho. Během koncertu se ale Jimmy ukáže a zazpívá velice citovou písničku "The Love I Meant to Say" na počest Kyla.  Julia se rozzlobí na Scotta, když jí inspicientka řekne, že Scott nezrušil představení a dal majitelům lístkům vědět, že se představení bude konat na počest Kyla. Julia se obává, že to Scott udělal pouze proto, aby použil jeho smrt pro své vlastní zájmy, když se bál, že si "Hit List" nebude vést moc dobře.  Ivy se setkává se Derekem a ten se jí ptá na to, proč neustále odmítala jeho hovory. Řekne mu, že zjistila, že se dali dohromady právě poté, co byl Derek odmítnut Karen. Řekne ji, že se mezi ním a Karen a ním, včetně minulé noci, kdy spal na jejím gauči. Ivy mu řekne, že mezi nimi bude vždy nějaká "Karen" a že s ním končí.  Eileen narazí na Jerryho, který ji řekne, že již nemá peníze pro pomoc "Bombshell", protože se je rozhodl dát "Hit Listu" a přesune celý muzikál na Broadway. Poznamená, že nyní budou s Eileen konkurenty v nominacích na ceny Tony.  Karen se zeptá Jimmyho, jestli chce jít s ní někam a o všem si promluvit, ale on ji řekne, že potřebuje být sám, aby si ujasnil několik věcí. Také naznačuje, že již nepije.  Julia chce, aby na Broadwayi zhasli světla na počest Kyla, ale Eileen ji řekne, že to není možné, protože tento druh pocty slouží jen pro broadwayské veterány. Ale po koncertu "Hit Listu" se všichni herci s Tomem, Juliou a Eileen shromáždí před divadlem, kde se uvádí "Bombshell" a zde jsou světla ztlumená na počest Kyla.

Natáčení.

Epizodu napsal také výkonný producent a hlavní tvůrce pro druhou sérii, Joshua Safran.  Andy Mientus, představitel Kyla, v rozhovoru pro TVLine.com řekl, že tato epizoda je paralelou k muzikálu "Rent", kdy jeho tvůrce Jonathan Larson zemřel krátce před premiérou a jak to ovlivnilo lidi a divadelní svět.  V epizodě se objevilo celkem pět písní, z toho dvě cover verze ("High and Dry" od Radiohead a "Vienna" od Billyho Joela) a tři původní písně (jedna z toho, "Broadway, Here I Come", již v seriálu několikrát zazněla). "Broadway, Here I Come" napsal Joe Iconis a zbývající "At Your Feet" a "The Love I Meant To Say" napsali dvorní skladatelé seriálu, Marc Shaiman a Scott Wittman. Jeremy Jordan, představitel Jimmyho, řekl, že "The Love I Meant to Say" byla jednou z mála písní, které byly v seriálu nazpívané naživo (ostatní byly předem nahrané a zpívané poté v seriálu na playback).  "High and Dry", "Vienna" a "The Love I Meant to Say" byly vydány jako singly ten samý týden, co byla epizoda vydána. Píseň "Broadway, Here I Come!" byla již předtím vydána jako singl. Skladba "At Your Feet" jako singl vydána nebyla, ale je obsažena na albu "Bombshell".

The Phenomenon je čtrnáctá epizoda druhé série amerického televizního seriálu "Smash" a v celkovém pořadí dvacátá devátá epizoda tohoto seriálu. Napsali ji Jordon Nardino a Joshua Safran a režírovala ji Roxann Dawson. Epizoda se poprvé vysílala ve Spojených státech dne 4. května 2013 na televizním kanálu NBC.

"The Phenomenon" is the twenty ninth episode of the American television series "Smash". It was written by Jordon Nardino and executive producer and showrunner Joshua Safran and directed by Roxann Dawson. The episode premiered on NBC on May 4, 2013, the fourteenth episode of season 2.


Vznik a historie.

Myšlenkovým zakladatelem třídění byl Henri van de Waal (1910–1972), profesor umění na nizozemské univerzitě v Leidenu, který se počátkem 50. let začal věnovat ikonografické klasifikaci, která později získala název ICONCLASS. První verze vznikla už v roce 1958. Jednotlivé svazky úplného vydání byly publikovány postupně mezi léty 1973 a 1985, tedy až po van de Waalově smrti. V rozvoji třídění dále pokračovali jeho žáci. V roce 1990 začala Utrechtská univerzita vydávat počítačové verze třídění. První online vyhledávač byl spuštěn v roce 2004 pod názvem Iconclass Libertas Browser, v roce 2009 ho nahradil systém Iconclass 2100 Browser. V současné době se stará o údržbu klasifikace Nizozemský institut dějin umění (Rijksbureau voor Kunsthistorische Documentatie), který v roce 2006 nahradil původního majitele Královskou nizozemskou akademii věd a umění (Koninklijke Nederlandse akademie van wetenschappen), která se o třídění starala od roku 2001.

Popis klasifikačního systému.

ICONCLASS je hierarchický klasifikační systém podobný tezauru, tvořený alfanumerickou notací a slovním vyjádřením, které specifikuje jednotlivé třídy. ICONCLASS tak tvoří ucelený systém, který slouží pro zařazování vizuálních dokumentů do předem připravené klasifikace. Pomocí ICONCLASS je možné dokumenty systematicky popisovat, zařazovat do kategorií a následně zpětně podle těchto kategorií vyhledávat. Klasifikační systém ICONCLASS byl původně vydán v tištěné verzi obsahující 17 svazků. Každá třída obsahovala jednotlivé podřazené podtřídy a slovní vysvětlení. V současné době se tištěné verze, ani verze na CD nevydávají (v tištěné podobě nyní vycházejí pouze doplněné třídníky), třídění je dostupné zdarma online přes systém Iconclass 2100 Browser. Vyhledávat je možné dvěma způsoby – browsingem (procházením) a vyhledávání podle klíčového slova. Klíčová slova doplněná o vysvětlivky jsou v současné době dostupná ve čtyřech jazykových verzích: v anglické, německé, francouzské a italské. Kromě toho existuje částečný překlad do finštiny a norštiny a připravuje se verze v čínštině a holandštině.

Struktura, hlavní kategorie (třídy).

Základem klasifikačního systému je deset hlavních obecných kategorií (tříd), které jsou označeny číslicemi 0-9. Hlavní kategorie se dále hierarchicky dělí do konkrétnějších kategorií. Základem je tří úrovňová hierarchie, první dvě úrovně (hlavní kategorie a kategorie o úroveň níže) jsou označeny číslicemi. Hlavní kategorie jsou na druhém nižším stupni děleny na devět nižších úrovní (číslice 1-9). Třetí úrovně jsou označeny velkými písmeny – nabízí tedy dělení na maximálně 25 nižších úrovní (písmeno J je vynecháno). Tato tříúrovňová hierarchická struktura tvoří 450 základních kategorií, které je dále možné konkretizovat pomocí dalšího rozdělování značeného číselnou notací. V původní tištěné verzi se v notaci pro přehlednost uváděla oboustranná mezera u písmene a mezera po každých dvou číslicích, v elektronické verzi však mezery již uvedeny nejsou.  Hlavní třídy:  Rozšíření hlavní třídy je možné vidět na následujícím příkladu.  Do kategorie s notací 11G21 je tedy možné zařadit například obraz Leonaert Bramera Koncert andělů. Třída 0 se v původní verzi nenacházela, byla přidána až v roce 1996 na popud uživatelů.

Pomocné znaky.

ICONCLASS, stejně jako například Mezinárodní desetinné třídění, nabízí užití pomocných znaků pro zpřesnění termínu. Jako pomocné znaky se používají závorky, pomocné termíny, zdvojená písmena a strukturální číslice. Kromě těchto znaků je možné použít například i dvojtečku, která stejně jako MDT dává dva termíny spolu do vztahu.

Text v závorce.

Text v závorce umístěný za notací umožňuje oprostit se od hierarchické struktury a použít konkrétní pojmenování objektu. Například třídník 25G41, který označuje květiny, můžeme rozšířit o přesný název – 25G41(LILY).

Pomocné termíny (keys).

Pomocné termíny jsou definovány ve speciálním seznamu a vždy se vztahují k určité oblasti třídění. Tvoří jej řetězec číslic nebo číslic a slov a slovní vyjádření znaku. Pomocné znaky jsou uvedeny za znamínkem plus, jsou umístěny v kulaté závorce a uvádí se na konci celého třídníku.<br> Např. pro třídu 43C, která ukrývá tematiku sportů, her a jiných fyzických aktivit, jsou definované pomocné znaky 1-9. Pomocný znak pod číslicí 6 reprezentuje venkovní aktivity. Notací 43C(+6) tedy můžou být označeny obrazy, které vyobrazují venkovní sporty.  Pomocné termíny můžou být více či méně podrobné, podrobnější tvoří tzv. „queue of keys“ neboli řadu pomocných termínů.

Zdvojení písmen.

V některých případech je možné zdvojit písmeno, které se v notaci nachází na třetím místě a mírně tím upravit význam – někdy se změní kontext, jindy je možné obrátit význam. Zdvojení není možné u všech termínů, pouze u některých. Například třída 11H slouží pro označení svatých, třída 11HH pro označení světic.

Strukturální číslice.

Pro třídění ICONCLASS vznikly také strukturální číslice jako vodítko ke strukturalizaci společných informací o skupinách podobných postav (např. řečtí bohové, historické postavy, svatí, apod.)  Stejně jako pomocné termíny i strukturální číslice lze využít jen pro některé kategorie třídění. Slouží především k propojování příbuzných termínů z různých kategorií. Na rozdíl o pomocných termínů nejsou strukturální číslice uváděny v závorkách, ale jsou přímo součástí notace. V konečné notaci tedy není nijak patrné, že se jedná o pomocný znak. Portál ICONCLASS uvádí příklad třídníku 92B32 "love-affairs of Apollo", kde číslice 2 (pomocný znak) na konci třídníku reprezentuje milostné aféry a znak 92B3 boha Apollóna.

Kritika.

ICONCLASS je nejrozšířenější ikonografické třídění, populární je především v Evropě a Spojených státech. I přes jeho rozšíření však třídění sklízí i negativní kritiku. Je mu vyčítáno například to, že není vhodné pro zachycení běžných objektů (stoly, domy, apod.). ICONCLASS je nicméně považovaný za ne zcela ideální především kvůli jeho zaměření na západní kulturu a křesťanství, jak je tomu například i u Deweyho desetinného třídění. Jako nedostatek je také považována obtížnost zařadit moderní abstraktní díla, jelikož je třídění zaměřené primárně na umění západní civilizace vytvořené do 18. století. Z tohoto důvodu byla i později přidána třída 0 (abstraktní umění). Vyčítána je i časová náročnost používání, kdy údajně popsání jednoho obrazu zabere i 30 minut.

Rozšíření ICONCLASS.

Vzhledem k tematickému zaměření tříd došlo k rozšíření především v Evropě a Severní Americe. Některé instituce, které používají ICONCLASS jsou uvedeny v následujícím seznamu:  Finsko Francie Kanada Nizozemsko  Německo Portugalsko Spojené státy Velká Británie

ICONCLASS je klasifikační systém, který slouží k systematickému třídění objektů, lidí, abstraktních pojmů a událostí, které jsou vyobrazeny na obrazech, fotografiích, ilustracích nebo jiných vizuálních dokumentech. Název vznikl složením dvou slov „Iconography“ a „Classification“ – ikonografie a klasifikace. Třídění je založeno na desetinném principu a používá alfanumerickou notaci. V praxi našlo uplatnění především v muzeích, galeriích a v dalších podobných institucích, kde přirozeně slouží pro popis a klasifikaci obrazů, fotografií a dalších obrazových médií. Podstatou třídění je dávání do vztahů obrazy, které obsahují stejné objekty – tedy princip odkazování mezi jednotlivými dokumenty. Je možné tímto způsobem popisovat a vyhledávat jak celé obrazy, tak jednotlivé jejich prvky.

Iconclass is a specialized library classification designed for art and iconography. It was originally conceived by Henri van de Waal, and was further developed by a group of scholars after his death.


Život a dílo.

Nedochovaly se žádné písemné doklady, které by umožnily zjistit identitu tohoto malíře. Existovaly pokusy ztotožnit ho s malířem Hansem Elfelderem, který do roku 1508 působil jako dvorní malíř krále Vladislava Jagellonského, tyto hypotézy však nejsou průkazné. Předpokládá se, že se narodil kolem roku 1470. Není jistý ani jeho původ. Podle starší literatury pocházel z Čech a školením prošel u Mistra Křivoklátského oltáře. Než se osamostatnil, krátce před rokem 1500, podnikl studijní cestu do dolnorakouského Podunají, kde se seznámil s tvorbou Ruelanda Frueaufa a Jörga Breue, jejichž podněty využil při své další práci. Vliv na něj měl i Albrecht Dürer. Mladší dějepis umění se přiklání k teorii, že malíř přišel do Čech již jako hotový umělec, zřejmě z jižního Německa nebo z Podunají.  Litoměřický oltář vznikl pravděpodobně kolem roku 1505. Původně se jednalo o pětidílné oltářní retabulum o osmi křídlových deskách, kterých se dochovalo šest, z toho dvě oboustranně malované. O existenci oltáře v některém z litoměřických kostelů do roku 1633 neexistují žádné písemné doklady. Byly vysloveny tři teorie o jeho původu. Podle první byl původně určen pro litoměřický děkanský kostel. Jeho presbytář je však pro rozměrnou archu těsný. Podle druhé hypotézy objednal oltář pro kapitulní chrám svatého Štěpána jeho probošt Jan z Vartenberka. Měl být novým vybavením tohoto chrámu, který byl znovu vysvěcen v roce 1493. Třetí teorie vychází ze zprávy, že v roce 1633 věnoval královský rychtář Jiří Vilém Herold ze Stodu děkanskému kostelu různé zařízení, ostatky a také oltářní obrazy, na nichž jsou znázorněny pašije. Herold měl přátelské vztahy s premonstrátským klášterem v Praze na Strahově, kde jsou uloženy další obrazy Mistra Litoměřického oltáře. Není vyloučeno, že oltář byl původně umístěn tam. Heroldem darovaný oltář byl v děkanském kostele už roku 1671 nahrazen novým. Obrazy, nazývané dnes Litoměřickým oltářem se ve 2. polovině 19. století nalézaly v litoměřickém radničním sále jako majetek města. Od roku 1956 jsou vystaveny v Severočeské galerii výtvarného umění v Litoměřicích.  Z Litoměřického oltáře se dochovaly následující části: V roce 1506 začal Mistr litoměřického oltáře se svou dílnou pracovat na výzdobě kaple svatého Václava v katedrále svatého Víta, Václava a Vojtěcha na Pražském hradě. Časově to souviselo s přípravou korunovace syna Vladislava Jagellonského Ludvíka na českého krále. Programem výzdoby bylo zobrazení svatováclavské legendy. Iniciátory díla a autory koncepce celého cyklu byli zřejmě zemský kancléř Albrecht z Kolovrat a Jan z Vartenberka, pražský a litoměřický probošt. Monumentální cyklus obsahuje celkem 36 scén, které zachycují různé části svatováclavské legendy. Svatý Václav je mj. znázorněn, jak přijíždí na říšský sněm, jak mu císař předává rámě svatého Víta, jak kácí sekerou šibenici, jak je zavražděn, jak jeho služebník Podiven v lázni zabíjí Václavova vraha. Dílem Mistra Litoměřického oltáře je rovněž dvojportrét Karla IV. a jeho manželky Alžběty Pomořanské, stejně jako portrét manželů Vladislava Jagellonského a Anny z Foix. Jagellonský královský pár je umístěn nad Parléřovou plastikou svatého Václava. V roce 1612 přemaloval výzdobu Mistra Litoměřického oltáře a jeho dílny Alexius z Květné. Tato přemalba byla na počátku 60. let 20. století sejmuta a původní dílo Mistra Litoměřického oltáře bylo v letech 1960–1965 obnoveno.  Mistr Litoměřického oltáře je autorem prvního moderního portrétu na českém území. V roce 1506 namaloval podobiznu zemského kancléře Albrechta z Kolovrat. Obraz je součástí soukromé sbírky v Německu. Pouze z kopie je známý votivní obraz pro Jana z Vartenberka z doby před rokem 1508.  Kolem roku 1510 vznikl tzv. Strahovský triptych, na němž se podílel dílenský tovaryš. Na střední desce je zobrazeno Navštívení Panny Marie, na levém křídle "Narození Krista" a "Útěk do Egypta". Na protějším křídle bylo zobrazeno "Vraždění neviňátek" (dnes v soukromé sbírce A. Bordiu, Madrid) a zřejmě i "Obřezání Krista".  Z doby po roce 1510 pochází oltářní Oltář s Nejsvětější Trojicí. Pod Nejsvětější Trojicí na střední desce je portrét donátora, pravděpodobně rovněž Albrechta z Kolovrat. Heraldicky vpravo je zobrazena Panna Maria v ikonografickém znázornění Madony klasové – na jejím plášti jsou klasy, symbolizující Boží pole, které není třeba osévat. Heraldicky vlevo je postava svaté Barbory. Mistr Litoměřického oltáře je ještě autorem Oltářních křídel z Týnského chrámu, nesoucích postavy světic svaté Kateřiny a svaté Barbory v nadživotní velikosti (Národní galerie v Praze).  Svatokateřinský oltář (Oltář s obrazy z legendy o svaté Kateřině Alexandrijské) byl zřejmě objednán pro klášterní kostel sv. Kateřiny na Novém Městě pražském přibližně v letech 1518-1522. Z křídlového oltáře se dochovaly tři původně oboustranně malované desky, z nichž dvě byly druhotně podélně rozříznuty. Nyní se nachází 4 obrazy ve sbírce (Národní galerie v Praze a dva v soukromé sbírce G. Schäfera, SRN. Svatokateřinský oltář:  Během restaurování obrazu Svaté Anny s Marií a Ježíškem ze sbírek Národní galerie v Praze bylo v roce 2013 zjištěno, že se rovněž jedná o dílo Mistra Litoměřického oltáře.

Mistr Litoměřického oltáře (* okolo 1470 – ) byl anonymní český malíř, činný na počátku 16. století na přelomu pozdní gotiky a renesance. Jeho nejznámějšími díly jsou Litoměřický oltář a nástěnné malby v kapli svatého Václava v katedrále svatého Víta, Václava a Vojtěcha v Praze. Malíř patřil k nejvýznačnějším umělcům, kteří působili na královském dvoře Vladislava Jagellonského v Praze. Je mu dnes připisována řada obrazů pro církevní i světské hodnostáře, a to jak katolické, tak utrakvistické. Je nepochybné, že měl pomocníky, kteří tvořili jeho dílnu.

The Master of the Litoměřice Altarpiece was a Bohemian painter active from the end of the 15th century to the beginning of the 16th. Active in the International Gothic style, he was one of the first practitioners of Renaissance art north of the Alps, and had a heavy influence on the future of the Danube school.


Osobní život.

Věra Černá pochází z brněnské sportovní rodiny. Její maminka hrála házenou. Má vnučku Terezu a Isabelu. Dve dcery, dvojčata Kristýnu a Lucii, ktere se take venovaly sportovni gymnastice. Syna Daniela, který je mistr republiky ve stolní hře dáma. Oba rodice svou dceru velmi podporovali a maminka jí pomahala po těžké operaci mozku. Otec jiz zemrel, což Věrku hodně zasáhlo.  Vystudovala s vyznamenáním Vysoké učení technické v Brně stavební inženýrství.  V roce 2003 kvůli operaci pozdě objeveného nádoru na mozku ležela tři dny v kómatu.  Angažuje se v iniciativě "Hnutí pro sport", jejíž cílem je vyčlenit ze státního rozpočtu fond na rozvoj sportování mládeže i na podporu bývalých reprezentantů, kteří potřebují pomoc.

Gymnastika.

V šesti letech začala s rytmikou. V osmi letech začala trénovat gymnastiku ve Zbrojovce Brno. Už v jedenácti letech se dostala do české reprezentace. V reprezentačním národním týmu byla mezi lety 1974 až 1980.  Na mistrovství Československé socialistické republiky se umístila většinou na 2. místě za Evou Marečkovou. V roce 1977 skončila na svém prvním Mistrovství Evropy na 5. místě. V roce 1979 na Světovém poháru v Americe vyhrála bradla a kladinu, na prostných se umístila na 2. místě, takže si přivezla domů tři skleněné poháry. Ale větší úspěch měla na mistrovství světa v americkém Fort Worth, kde získala zlatou medaili ze soutěž na kladině.  V sobotu 21. června 1980 na reprezentačním soustředění v Nymburku před Letními olympijskými hrami v Moskvě si při doskoku poranila páteř. Praskl ji třetí bederní obratel a obě ploténky z důsledku dlouhodobého přetěžování páteře, což znamenalo konec její sportovní kariéry. Dva měsíce ležela v brněnské nemocnici a nemohla se hýbat, nebylo jisté zda bude vůbec někdy chodit. Poté se gymnastice věnovala jako trenérka.

Ing. Věra Černá (* 17. května 1963, Brno) je bývalá československá sportovní gymnastka a mistryně světa na kladině z roku 1979, několikanásobná mistryně republiky, medailistka ze Světových pohárů a trenérka. Získala celkem 63 medailí z vrcholných akcí. Píše básnické sbírky a plánuje vydání monografie.

Věra Černá (born 17 May 1963 in Brno) is a former Czech artistic gymnast. She won the balance beam title at the 1979 World Championships.


Obsah románu.

Děj románu se odehrává v letech 1585-1586 v období tzv. války tří Jindřichů, kdy proti sobě stáli francouzský král Jindřich III., vévoda de Guise (křestním jménem také Jindřich) a Jindřich Navarrský.  Jindřich III. je Dumasem vypodobněn jako slabošský král, který se nechává ovládat šlechtici svého dvora. Jediným jeho přítele zůstává jeho šašek Chicot který si sice uvědomuje královy nedostatky, ale má ho upřímně rád.  Katolická liga řízená rodem de Guise (především vévodovou intrikánskou sestrou vévodkyní de Montpensier) se snaží dosadit vévodu de Guise na trůn a neúspěšně se pokusí i o králův únos, který je zmařen Chicotem a osobní královskou gardou. O svržení svého bratra usiluje také František, vévoda z Anjou. Aby posílil své postavení, chce se stát dědičným panovníkem Spojených nizozemských provincií, jeho snaha o dobytí Antverp však skončí pro francouzské vojsko katastrofou.  Protože Jindřich Navarrský neustále posiluje své postavení, posílá Jindřich III. Chicota tajně do Navarrského království s posláním vyvolat konflikt mezi Jindřichem Navarrským a jeho manželkou Margot na základě odhalení jejich mimomanželských milostných vztahů a tak jej oslabit. Chicot se stane svědkem Jindřichova dobytí města Cahors (nepředané Margotino věno) a zjistí, že Jindřich Navarrský se chová jako skutečný a sebevědomý král.  Na scéně se také objevuje Diana de Meridor doprovázená lékařem Remym. Má jediný cíl, pomstít smrt svého milence hraběte de Bussyho, což se jí na konci románu podaří, když otráví vévodu z Anjou, který smrt jejího milence zavinil.  František, vévoda z Anjou, umírá a Jindřich III. zjišťuje, že nemá přímého následníka. Hrozí tak, že s jeho nástupcem stane vévoda de Guise.  Po dočtení románu zjišťujeme, že příběh trilogie je poněkud nedokončený, jakoby Dumas hodlal ještě napsat pokračování. Nedozvíme se tak, že vévoda de Guise se stal pro krále tak nebezpečný, že jej král nechal i s jeho bratrem kardinálem de Guise roku 1588 na zámku Blois zavraždit, a to právě svou osobní gardou. Tím definitivně otevřel cestu na francouzský trůn Jindřichovi Navarrskému, který naň jako Jindřich IV. usedl roku 1589 poté, co byl Jindřich III. zavražděn dominikánským mnichem Jacquesem Clémentem, který jej bodl dýkou do podbřišku. Clément v románu "Králův šašek" již vystupuje a obdrží za určitou službu dýku darem od krále.  V románu si Dumas oproti předcházejícím dílům trilogie také nejvíce přizpůsobil skutečnou historii svým potřebám. Neúspěšná snaha vévody z Anjou dobýt Antverpy se ve skutečnosti udála již v roce 1583 a sám vévoda zemřel roku 1584 na malárii.

Králův šašek je název českého vydání dobrodružného historického románu francouzského spisovatele Alexandra Dumase staršího "Les Quarante-Cinq" (1847, Čtyřicet pět). Román Dumas napsal opět ve spolupráci s Augustem Maquetem. Jde o třetí část autorovy románové trilogie "Hugenoti" z období náboženských válek ve Francii v 16. století (předcházející díly tvoří romány "Královna Margot" a "Paní z Monsoreau").

Les Quarante-cinq ("The 45") is a novel by Alexandre Dumas, written between 1847 and 1848 in collaboration with Auguste Maquet. Set in 1585 and 1586 during the French Wars of Religion, it is the third and final work in his Valois trilogy, concluding the events of "La Reine Margot" and "La Dame de Monsoreau".


Klubová kariéra.

V Polsku hrál za kluby Zagłębie Lubin a KS Dyskobolia Grodzisk Wielkopolski, poté odešel na Ukrajinu do Šachtaru Doněck, kde nasbíral řadu trofejí včetně vítězství v Poháru UEFA 2008/09. Celkem odehrál za Šachtar v ukrajinské lize 173 zápasů, v nichž vstřelil 20 gólů.  27. července 2010 podepsal tříletý kontrakt s jiným ukrajinským klubem PFK Sevastopol. Zde hrál nakonec až do listopadu 2013, kdy s ním klub ukončil spolupráci.

Reprezentační kariéra.

V letech 2000–2001 byl členem polské reprezentace do 21 let, kde odehrál celkem 18 zápasů a vstřelil 2 góly.  10. února 2002 debutoval v A-mužstvu Polska pod trenérem Jerzy Engelem v přátelském zápase s reprezentací Faerských ostrovů, Poláci vyhráli 2:1 (hrálo se v Limassolu na Kypru). Mariusz odehrál první poločas.  Zúčastnil se Mistrovství světa 2006 v Německu (kde Polsko vypadlo v základní skupině) a Eura 2008 ve Švýcarsku a Rakousku (rovněž vyřazení v základní skupině). Za polský národní tým odehrál v letech 2002–2013 celkem 66 utkání, v nichž vstřelil 5 branek.

EURO 2008.

Na Mistrovství Evropy 2008 konaném ve Švýcarsku a Rakousku nastoupil ve všech třech zápasech polského týmu (vedeného nizozemským trenérem Leo Beenhakkerem) na šampionátu, postupně 8. června proti Německu (porážka 0:2), 12. června proti Rakousku (remíza 1:1) a 16. června proti Chorvatsku (porážka 0:1). Polsko se do čtvrtfinále neprobojovalo, obsadilo se ziskem 1 bodu poslední čtvrté místo základní skupiny B.

Trenérská kariéra.

V listopadu 2017 se stal trenérem A-týmu polského klubu Zagłębie Lubin.

Mariusz Lewandowski (* 18. května 1979, Lehnice, Polsko) je bývalý polský fotbalový záložník a reprezentant, později fotbalový trenér. Hrál na postu defenzivního záložníka, disponoval velkou odolností, byl silný v soubojích a ve vzduchu. V roce 2009 získal s ukrajinským klubem Šachtar Doněck titul v Poháru UEFA, což mu pomohlo v témže roce k ocenění „Fotbalista roku“ v Polsku. Je členem Klubu Wybitnego Reprezentanta, který sdružuje polské fotbalisty s 60 a více starty za národní tým.

Mariusz Lewandowski (; born 18 May 1979) is a Polish retired footballer and currently the manager of Termalica Nieciecza. He was mostly a central defender and could also play as a defensive midfielder. He spent the majority of his club career with Ukrainian side Shakhtar Donetsk, with whom he won the UEFA Cup, five Ukrainian Premier League titles and 3 Ukrainian Cups. In 2009, he was named Polish Footballer of the Year.


Klubová kariéra.

SC Internacional.

Fotbalovou kariéru zahájil v brazilském klubu SC Internacional, s nímž v roce 2006 vyhrál Mistrovství světa klubů, když Internacional porazil ve finále 17. prosince španělskou Barcelonu 1:0. Adriano se dostal na hřiště v 61. minutě, když vystřídal Pata. V semifinále turnaje 13. prosince proti egyptskému klubu Al-Ahly SC vstřelil v 72. minutě vítězný gól na konečných 2:1.

Šachtar Doněck.

2. března 2007 přestoupil za 3 miliony eur do ukrajinského klubu Šachtar Doněck. Zde posbíral celou řadu fotbalových trofejí v ukrajinských soutěžích a také získal titul v Poháru UEFA 2008/09.  20. listopadu 2012 v zápase Ligy mistrů proti dánskému týmu FC Nordsjælland skóroval vyrovnávající gól na průběžných 1:1 v rozporu s fair play. Hráč Šachtaru Willian vracel po zranění fotbalisty Nordsjællandu míč směrem k bráně dánského celku, když po něm vystartoval Adriano a skóroval. Svou trefu i oslavil. Nakonec v zápase vstřelil hattrick a Šachtar vyhrál 5:2. UEFA jej po zápase potrestala jednozápasovým distancem za nesportovní chování, ukrajinský klub vydal prohlášení a omluvu za chování svého hráče.  21. 10. 2014 vstřelil v základní skupině H Ligy mistrů UEFA 2014/15 úctyhodných 5 gólů proti běloruskému klubu FK BATE, po Argentinci Lionelu Messim se stal teprve druhým hráčem v historii, kterému se to podařilo v hlavní fázi Ligy mistrů. Zároveň se stal prvním fotbalistou, který v hlavní fázi LM nastřílel 4 góly během jednoho poločasu. Šachtar vyhrál v Bělorusku vysoko 7:0. V odvetě 6. listopadu 2014 vstřelil Borisovu hattrick a podílel se na všech pěti gólech svého týmu při vítězství 5:0.

AC Milán.

2. července 2015 podepsal pětiletou smlouvu s italským klubem AC Milán. V italském klubu získal jen domácí superpohár 2016. Zápasů moc nehrál a tak požádal vedení o přestup. Jeho rozhodnutí klub akceptoval a o jeho služby se přihlásil Ruský klub FK Spartak Moskva.

Reprezentační kariéra.

Reprezentoval Brazílii v mládežnické kategorii U20.  V A-mužstvu brazilské reprezentace debutoval v roce 2014.

Luiz Adriano de Souza da Silva, zkráceně Luiz Adriano (* 12. dubna 1987, Porto Alegre, Brazílie) je brazilský fotbalový útočník a reprezentant, momentálně hraje v brazilském klubu SE Palmeiras.

Luiz Adriano de Souza da Silva (born 12 April 1987), or simply Luiz Adriano (), is a Brazilian professional footballer who plays for Campeonato Brasileiro Série A club Palmeiras as a striker.


Rozšíření.

Druh vyrůstá téměř po celé Evropě, na východě zasahuje až do západní Sibiře a okolí Kavkazu, místy se objevuje i v severozápadní Africe. Novodobě byl zavlečen do Severní Ameriky.  V České republice se přirozeně vyskytuje roztroušeně od nížin až do podhůří na okrajích lesů a remízků nebo také na lesních pasekách, v listnatých lesích i okolo komunikací. Je nenáročný na zásobení půdy vláhou, živinami a její hodnotu pH, snáší i částečný stín. Velmi mu vadí sešlapování.

Popis.

Vytrvalá popínavá rostlina bylina se slabou lodyhou dorůstající do délky až 2 m která se rozrůstá sítí podzemních výběžků. Z nich vyrůstají olistěné křídlaté lodyhy porostlé listy s úzce křídlatými řapíky. Sudozpeřené listy s tenkými palisty jsou zakončené obvykle trojramenným úponkem a mají jeden pár podlouhle kopinatých lístků  Květy bývají sestaveny ve dlouze stopkatých hroznech vyrůstajících z úžlabí podpěrných listů. Jsou tvořených 4 až 7 oboupohlavnými květy fialové, růžovo-fialové nebo růžové barvy. Pět zelených kališních cípů je přibližně stejně dlouhých nebo kratších než kališní trubka. Brzy uvadající motýlovitá koruna má pavézu na svrchní straně nazelenalou a člunek žlutavý. Deset tyčinek je dvoubratrých, se hřbetu smáčknutá čnělka je o devadesát stupňů zkroucená. Květy vykvétají v červnu až srpnu, opylovány jsou hmyzem.  Plody jsou dlouhé, hnědé, lysé lusky se 2 až 5 svrasklými kulovitými semeny. Po dozrání se lusk otvírá 2 chlopněmi které se zkrucují a vystřelují semena do okolí.

Význam.

Hrachor lesní je potenciální jetelovina vhodná do oblasti s méně úrodnou půdou. Vysévá se tam do jednodušších krátkodobých a dočasných jetelovinotravních směsí pro kosení jednou nebo dvakrát ročně. V čerstvém stavu je nahořklý a tudíž pro dobytek méně chutný, usušením nebo senážováním se tato pachuť ztratí a hrachor lesní zlepšuje méně kvalitní píce vypěstované v podhorských oblastech.

Externí odkazy.

Hrachor lesní ("Lathyrus sylvestris") je popínavá rostlina s úponky která vyrůstá volně v krajině je nebo pěstována na polích jako krmivo pro dobytek. Je to růžově až fialově kvetoucí druh rodu hrachor.

Lathyrus sylvestris, the flat pea or narrow-leaved everlasting-pea, is a plant species of the genus "Lathyrus". It is native to parts of Africa, Europe, and Asia.


Charakteristika.

Koronaviry jsou obalené jednovláknové RNA viry s pozitivní polaritou. Jejich název je odvozen od charakteristického uspořádání povrchových struktur lipidového obalu ve tvaru sluneční koróny.  Dosahují velikosti kolem 120 nanometrů. Jejich genom obsahuje 30 tisíc bází, což je nejvíce mezi známými RNA viry s nesegmentovaným genomem.

Systém.

Podčeleď "Orthocoronavirinae" zahrnuje (podle vydání Taxonomie virů 2018b) 4 rody:  Od doby posledního vydání taxonomie virů byly objeveny další, nové druhy koronavirů, které dosud čekají na uznání a klasifikaci od ICTV.

Lidské koronaviry a jejich taxonomické zařazení.

K roku 2020 je známo 7 typů lidských koronavirů, taxonomicky řazených na úrovni druhu nebo na poddruhové úrovni:

Onemocnění.

Koronaviry byly původně známy jen jako původci infekcí zvířat – ptáků a savců. Jednalo se o jednotlivé formy z rodu "Alphacoronavirus", které způsobovaly např. virové infekce drůbeže a jiných ptáků, ale i skotu nebo domácích zvířat (psů a koček). Od 60. let 20. století byly zjištěny i u lidských onemocnění.  Onemocnění z koronavirů mají maxima převážně v lednu a únoru a zasahují jednotky procent populace.  Zpočátku šlo jen o běžná nachlazení (která nejčastěji způsobuje rhinovirus), která byla komplikovanější u lidí s oslabenou imunitou. Ale koronaviry z rodu "Betacoronavirus" jsou původci i některých závažných respiračních chorob z posledních let. Koncem roku 2002 se objevilo nové závažné onemocnění – SARS (syndrom náhlého selhání dýchání), na který roku 2003 zemřelo přibližně 800 lidí. O deset let později byla diagnostikována nová forma obdobně závažného onemocnění – MERS, na který do roku 2020 zemřelo přes 800 lidí. Na sklonku roku 2019 se rozšířil z Číny nový typ nebezpečné choroby covid-19 a začal se postupně šířit do dalších zemí. K 29. dubnu 2020 zemřelo na následky nakažení 220 tisíc lidí a nakaženo bylo více než 3,2 milionu lidí. Výskyt viru byl potvrzen téměř ve všech zemích včetně České republiky.

Koronavirus ("Coronavirus") bylo do roku 2009 označení rodu virů, od roku 2009 společné označení (nikoli taxonomické jméno) pro čtyři rody virů obsažených v podčeledi Orthocoronavirinae: "Alphacoronavirus", "Betacoronavirus", "Gammacoronavirus" a "Deltacoronavirus". Šíří se buď vzduchem, kontaminovanými předměty nebo oro-fekálním přenosem a způsobují závažnější i méně závažná onemocnění zvířat a lidí. Jejich typickou vlastností je široké spektrum hostitelů a časté případy mezidruhového přenosu.

Coronaviruses are a group of related RNA viruses that cause diseases in mammals and birds. In humans, these viruses cause respiratory tract infections that can range from mild to lethal. Mild illnesses include some cases of the common cold (which is also caused by other viruses, predominantly rhinoviruses), while more lethal varieties can cause SARS, MERS, and COVID-19. Symptoms in other species vary: in chickens, they cause an upper respiratory tract disease, while in cows and pigs they cause diarrhea. There are as yet no vaccines or antiviral drugs to prevent or treat human coronavirus infections.


Fyzikálně chemický princip.

Přestože halogenový atom má vzhledem k vysoké elektronegativitě schopnost přitáhnout elektrony ze sousedních atomů molekuly a získává tak relativní záporný náboj, ukazují kvantově mechanické výpočty, že rozložení tohoto náboje není rovnoměrné, ale zaujímá kolem atomu jakýsi prstenec, uvnitř kterého je oblast s relativním kladným nábojem, tzv. σ-díra. Ta je pak v případě halogenové vazby přitahována k oblasti se záporným nábojem na druhé molekule.

Definice.

Doporučení IUPAC stanoví následující definici:

Značení.

Stejně jako jiné slabé molekulové vazebné interakce se značí třemi tečkami.  Typickým případem je R−X•••Y−Z.  R-X je v halogenové vazbě donorem. X je halogenový atom s elektrofilní (chudou na elektrony) oblastí. Y-Z je v halogenové vazbě akceptorem a v typickém případě se jedná o jednoatomový či víceatomový anion nebo nukleofilní (bohatou na elektrony) oblast neutrální molekuly.

Výskyt a možné využití.

Nekovalentní vazba mezi halogenem a elektronegativním atomem byla poprvé popsána v r. 1863 Frederickem Guthriem, který studoval komplexy amoniaku s jódem. Halogenová vazba se uplatňuje ve struktuře krystalů halogenovaných sloučenin. V organické chemii byla objevena v několika desítkách protein-ligandových komplexů, například u receptoru jódovaného hormonu thyroxinu.  Halogenová vazba je středem pozornosti lékařské chemie. Je tomu proto, že velká část současně studovaných léků obsahuje některý z halogenů a výše uvedená schopnost upravovat sílu vazby navázáním elektronegativních atomů se může významně uplatnit při zlepšování účinnosti podobných preparátů.

Chalkogenová, pniktogenová a tetrelová vazba.

Obdobou halogenové vazby jsou u prvků 16., 15. a 14. skupiny vazba chalkogenová, pniktogenová resp. tetrelová. Mají podobný mechanismus. Přesné definice vyvíjí IUPAC v rámci speciálního projektu, zatím je vydána pracovní verze definice chalkogenové vazby.

Halogenová vazba je jednou ze slabých molekulových vazebných interakcí, podobně jako známější vodíková vazba. Váže mezi sebou halogenový atom jedné molekuly (přesněji jeho elektrofilní oblast) s elektronegativním atomem druhé molekuly. Ačkoli první indicie existence této vazby jsou již z 19. století, vysvětlení bylo podáno teprve na začátku 21. století.

A halogen bond occurs when there is evidence of a net attractive interaction between an electrophilic region associated with a halogen atom in a molecular entity and a nucleophilic region in another, or the same, molecular entity.


Obživa Daniů.

Daniové jsou závislí na sladkých bramborách, vepřovém mase a vydobývání soli pomocí listů banánovníku. K pěstování využívají tři druhy půd:

Sociální systém.

Daniové neznají obchod, peníze a neumí kvantifikovat, proto se u nich nemluví o vlastnictví. Základní jednotkou je dvůr s domy, zvlášť pro muže a ženy, dále dům na vaření a chlév, které jsou spojeny plotem. Daniové si staví kulaté nebo oválné chýše. Ve třiceti dvorcích žije asi 350 obyvatel. Ženy nesmí vstoupit do domu mužů, dům obývají desítky členů, většinou jde o příbuzné. Daniové žijí usedlým způsobem života. Seskupení dvorů velí tzv. bigman. Kmen rozděluje dva typy společenských vztahů: příbuzenský systém (založený na patrilinearitě) a politický systém. Teritoriálně se rozdělují na:

Konflikty u Daniů.

Spory u Daniů jsou na dvou úrovních. A to WIM, což je spor na úrovni aliancí a UM ́AIM, který je uvnitř aliance. WIM může být formou předem domluvené bitvy nebo tajných přepadů. Bitva je dobrovolná a většinou nekončí úmrtím, jelikož kmen používá vzácné oštěpy, které nechce zničit. Nutkání zabíjet vychází z požadavků duchů zemřelých. Proti tajným přepadům, které již mohou končit úmrtím staví Daniové strážní věže. V době války se nejvíce zdobí. Nejznámější jsou zdobení Daniů s kančími kly v nose a čelenkami z peří rajek. Jindy nosí muži pouze dlouhé tenké koteky a ženy sukénky upletené z vláken orchideje zdobené slámou a nutnou pletenou tašku přes záda.  Konflikty většinou končí tím, že se jedna konfederace odštěpí od své aliance a přičlení se k alianci nové.

Sexualita Daniů.

Heider si u Daniů povšiml malého zájmu o sex. Styk je u kmene chápán jako oslabování muže, proto po prvním porodu trvá u páru 5 let sexuální abstinence. Heider nenašel vyvratitelný důkaz, nepotvrdil ani sexuální napětí nebo důkaz homosexuálních styků; přestože muž může mít více jak jednu ženu, období mateřství tráví s matkou dítěte. Abstinence je vyvolávána duchy, kterých se Daniové bojí, proto si všechny otvory v těle kryjí. Heider zjistil, že sexuální abstinence nemá vliv na kulturu Daniů.

Tradice.

Dívky mají povinnost uříznout si článek prstu pokaždé, když jim někdo blízký zemře.

Dani je kmen žijící na Nové Guineji. Do této skupiny patří několik etnik, jejichž původ není znám. Daniů žije na Nové Guineji asi 250 tisíc, mluví rozdílnými příbuznými jazyky a patří do rozdílných příbuzenských skupin. Na západě ostrova provedl výzkum kmene americký antropolog Karl Gustav Heider. Terénní výzkum uskutečnil v letech 1961 - 1963 a dále ještě návratný v sedmdesátých a osmdesátých letech. Heider zkoumal kmen Dani v Baliemském údolí a zaměřil se hlavně na etnocentrismus, konflikt a sociální strukturu a sexuální život Daniů.

The Dani people, also spelled Ndani, and sometimes conflated with the Lani group to the west, are a people from the central highlands of western New Guinea (the Indonesian province of Papua).


Byzantské nomokánony.

Sbírky tohoto druhu byly pouze východního práva. Konstantinopolská církev měla pouze dvě základní nomokanonické sbírky.

Nomokánon cyrilometodějský.

Jedná se o sbírku církevních ustanovení a profánních zákonů, napsaných ve staroslověnštině a majících vztah k církvi. Vznik kodexu je kladen do období před rokem 880, z řečtiny jej přeložil a editorem konečného znění byl starší ze soluňských bratří, slovanský věrozvěst sv. Metoděj. Formou i jazykem navazuje na starší právní spis Zákon sudnyj ljudem, který v tehdejší právní praxi tvořil civilní složku tohoto souboru.

Charakteristika Nomokánonu.

Jeho text se zachoval ve dvou staroruských rukopisech z přelomu 13.–14. (Usťužský neboli Rumjancevský) a začátku 16. století (Joasafovský), předlohou pro překladatele se stala byzantská církevněprávní příručka "Synagoga" Jana Scholastika (v letech 565–577 konstantinopolský patriarcha Jan III. Scholastikos). Ve staroslověnské úpravě však došlo k vypuštění více než třetiny textu původního dokumentu, zejména kánonů pro moravské poměry buď méně aktuálních nebo opakujících závěry různých synod k téže věci.  Úvod obsahuje krátkou historii všeobecných církevních sněmů od 1. (nikajského) do 4. ekumenického koncilu v Chalkedonu, v jeho závěru je zmíněno 68 kánonů Basileila Velikého (330-379). Na něj navazuje přehled názvů všech zákonných ustanovení (titulů), v třetí části následuje jejich výklad s podpůrnými citacemi platných kánonů přijatých jednotlivými synodami. Jazyk překladu se odlišuje od cyrilometodějských biblických textů zejména preferencí jejich srozumitelnosti před doslovností, slovní zásoba poměrně široce zohledňuje a využívá specifické hovorové i terminologické zvláštnosti moravského jazykového prostředí, včetně nezbytné tvorby nových právních termínů.  Kodifikace moravského Nomokánonu neměla význam jen ve sféře právní, představovala také významnou součást pokusu arcibiskupa Metoděje, jeho žáků i následovníků o konsolidaci společenských poměrů, komplikovaných mj. vzájemnými střety s franským klérem. Proti němu bylo nezbytné hájit staroslověnskou vzdělanost i liturgii nejvyšší morální autoritou své doby – kanonickým právem.  Nomokánon a Zákon sudnyj ljudem, spolu s Metodějovou "Adhortací k soudcům-knížatům" i "Velkomoravským penitenciálem" (Zapovědi svatých otců) tvoří základní díla cyrilometodějského právního odkazu.

Nomokánon sv. Sávy.

Nomokánon sv. Sávy (srbsky Zakonopravilo, "Savino Zakonopravilo") je první srbskou ústavou a nejvyšším kodexem Srbské ortodoxní církve, dokončeným v roce 1219.

Nomokánon (řecky Νομοκανών, Nomokanōn; z řeckého slova "nomos" – zákon a "kánon" – měřítko) je sbírka právních předpisů obsahující prvky z obojího práva – římského i kanonického práva.

A nomocanon (, Nomokanōn; from the Greek "nomos" - law and "kanon" - a rule) is a collection of ecclesiastical law, consisting of the elements from both the Civil law and the Canon law. Nomocanons form part of the Oriental canon law of the Eastern Catholic Churches, and are also used by the Eastern Orthodox Churches.


Historie.

CMake byl vytvořen v roce 1999 v reakci na poptávku po multiplatformním prostředí pro kompilaci softwaru v projektu Insight Segmentation and Registration Toolkit. Původně byl inspirován programem pcmaker, který byl vytvořen Kenem Martinem a dalšími vývojáři firmy Kitware. CMake vznikl spojením funkcí pcmakeru s dalšími vylepšeními, které byly inspirovány unixovými konfiguračními skripty. První verze byla hotova v roce 2000. V následující letech se rychle rozvíjel díky přispění dalších programátorů, kteří jej využívali ve vlastních vývojářských projektech.

Vlastnosti.

CMake zvládá generovat výstup jak do stejné složky, ve které se nachází zdrojové soubory (in-place build), tak do předem vybraného adresáře (out-of-place build). Schopnost generovat výstup do předem určené složky je klíčová — díky ní zůstanou původní zdrojové soubory vždy nedotčené a proces sestavování tak lze libovolně opakovat. Výstupem mohou být projekty pro Microsoft Visual Studio, Eclipse,, Cygwin, MinGW, nebo také soubor Makefile pro Unixový program make a mnoho dalších.

Použití.

Proces se nastavuje konfiguračním souborem v kořenovém adresáři nebo volitelně také v podsložkách a má název V systému Windows je součástí programu grafické uživatelské rozhraní, přes které lze celý proces pohodlně nakonfigurovat. Na všech systémech je především k dispozici příkaz v příkazové řádce  Soubor CMakeLists.txt může vypadat například takto: Ukázkový kód rozvětví pomocí podmínek IF kompilaci podle operačního systému a dle něj nastaví proměnnou GUI. Ta je použita ve volání ADD_LIBRARY a díky ní se použijí správné soubory pro grafické uživatelské rozhraní. Výstup je nastaven příkazem ADD_EXECUTABLE. V příkladu jím bude spustitelný soubor s názvem "foo".

CMake je multiplatformní svobodný software pro automatizaci překladu programu v různých operačních systémech. Používá se pro vytvoření adresářové struktury a přípravu zdrojových souborů pro použití s konkrétními, na operační systém často vázanými, překladači. Například program make na Unixových strojích, Xcode firmy Apple, nebo Microsoft Visual Studio na systému Windows.

CMake is a cross-platform free and open-source software tool for managing the build process of software using a compiler-independent method. It supports directory hierarchies and applications that depend on multiple libraries. It is used in conjunction with native build environments such as Make, Qt Creator, Ninja, Apple's Xcode, and Microsoft Visual Studio. It has minimal dependencies, requiring only a C++ compiler on its own build system.


Obsah česky vydaných dílů cyklu.

Černý hřebec.

Kniha vyprávi dobrodružný příběh o vzniku přátelství chlapce Aleka a černého hřebce. Alek se vrací domů z prázdnin v Indii, kde byl u svého strýce, a při svých toulkách po lodi narazí na krásného černého hřebce Shetana. Pak dojde k bouři a loď ztroskotá. Hřebec zachrání chlapci život, když s ním doplave na malý pustý ostrov. Alek dá hřebci jméno Black a když jsou zachráněni, chce se stát žokejem a začne hřebce v New Yorku společně s bývalým žokejem Henrym trénovat. Protože není znám hřebcův původ, nemůže být přihlášen do oficiálního dostihu. Může se však zúčastnit závodu se dvěma šampióny USA, který se jede proto, aby se určilo, kdo z těch dvou je lepší. Black překvapivě v závodě zvítězí a získá pověst nejrychlejšího koně v USA.

Černý hřebec se vrací.

Zpráva o vítězství Blacka oblétne rázem celý svět a pro koně si přijde jeho pravý majitel, arabský náčelník Abu Ja' Kub ben Ithak. Ten si hřebce odveze. Alek s Henrym a s bohatým chovatelem koní Volencem. V Arábii Alek pomůže Ishakovi nalézt pravého vraha Abd-al-Rahmana, který z tohoto činu podezíral právě Ishaka. Alek pak s Blackem vyhraje dostih a rozhodne se odjet domů s tím, že Blackovi je u Ishaka lépe. Ten Alekovi slíbí, že mu daruje první Blackovo hříbě.

Syn černého hřebce.

Ishak skutečně pošle Alekovi Blackovo první hříbě, které dostane jméno Satan. Satan je ale ke všem okolo zlý a nedůvěřivý a chová se nepředvídatelně. Henry se snaží koně zkrotit a přiváže ho ke stromu. Satan jej srazí a přeskočí plot. Délka lana však na takový skok nestačí a Satan se začíná dusit. Alek jej zachrání a Satan k němu přilne, Henryho však nenávidí a zároveň se ho bojí. Má strach i z bičíků, které se při tréninku koní používají. Přesto dokáže svůj strach překonat a vyhraje s Alekem důležitý dostih.

Černý hřebec ("The Black Stallion") je dobrodružný románový cyklus amerického spisovatele Waltra Falreyho, jehož hlavním hrdinou je hřebec Black a jeho potomci. První díl vyšel roku 1941 a měl obrovský úspěch. Proto Farley napsal pokračování a cyklus se pak postupně rozrostl na dvacet svazků..

The Black Stallion, known as the Black or Shêtân, is the title character from author Walter Farley's bestselling series about the Arab stallion and his young owner, Alec Ramsay. The series chronicles the story of a sheikh's prized stallion after he comes into Alec's possession, although later books furnish the Black's backstory. Shaytan (under various transliterations) is the Arabic word for "devil".


Historie.

Proslavení Francie v oblasti módy začalo v 17. století, kdy na trůn usedl Ludvík XIV., přezdívaný jako „král slunce“. Žil v královském paláci ve Versailles. Jeho vášeň pro tanec je známa. Také je považován za jednoho ze zakladatelů baletu. Velmi se také zajímal a dbal na módu a tím ve své době Francii proslavil. Jednalo se o barokní módu, kdy oděv byl rozevlátý a vzdušný, důraz byl kladen na lidskou siluetu. Francouzská móda byla protikladem španělské, škrobené módy. Každý měsíc byly z Francie do celé Evropy posílány figurky v nových módních trendech a tak se celá Evropa snažila módu Ludvíka XIV. kopírovat.  Mužský oblek se skládal z košile, saka, vesty a kalhot. Každá část byla zdobena, velmi jemně. V této době se poprvé začala šít saka s kapsami a rozparkem, který byl vytvořen kvůli pohodlnější jízdě na koni. Rukávy košile byly delší než rukávy saka a manžety košile byly ozdobeny výraznou krajkou. Límec košile byl ozdoben tzv. žabó, který je jakýmsi předchůdcem kravaty nebo motýlka. Dále muži nosili punčochy v pastelových barvách vyrobené z hedvábí.  U ženského oděvu byl kladen důraz na štíhlý pas, takže živůtek byl vyztužován šněrovačkou. Sukně byly prvně splývavé, postupně se začaly tvarovat obručemi do širokých rozměrů. Sukně byly ušity z několika dílů různých barev, ty nejluxusnější byly šity z hedvábí a brokátu. Díky této módě byla žena považována za ozdobu královských dvorů.  Obuv a módní doplňky – Nosila se obuv se zaoblenou špicí a podpatkem, obě boty byly stejné, nebyla rozlišena levá a pravá bota. Ludvík vymyslel nový módní doplněk - paruku, která se stala symbolem vznešenosti. Ženy nosily slunečník a vějíř, muži zase kord a klobouk trojhranného tvaru s pérem. Vysoce postavení muži i ženy nosily vyšívané rukavice a rukávník.

Francouzská móda je proslulá především svoji extravagancí a jednoduchostí. Ve Francii se nachází i mnoho prestižních škol a univerzit, kde se mohou zájemci studovat módní návrhářství, návrhářství bot, doplňků a šperků, módní fotografie, předpovídání trendů, marketing a to na vysoké úrovni. Občané mají také možnost účastnit se kurzů, pokud nemají čas na dlouhodobé studium. To je důvod, proč je Francie zemí módy, počátky to má ale samozřejmě již v historii.

Fashion in France is an important subject in the culture and country's social life, as well, being an important part of its economy.


Koučování.

Pokud chceme zjistit fungování tohoto modelu, je v první řadě třeba seznámit se s jeho obecnější formou, tedy koučováním. "„Koučování je styl řízení, který je protipólem přikazování a kontroly“" (Whitmore, 2005, s. 12). Tato metoda pomáhá při řízení lidských zdrojů. Cílem koučingu je pomoc druhé osobě při zlepšování jejího výkonu. V koučování jde totiž nejen o skvělou techniku růstu k úspěchu, ale také o pochopení a spolupráci ve skupině.

Kouč.

Nejdůležitější osobou této společné interakce je samozřejmě kouč. Kouč není učitel, jak by se mohlo zdát, ale pouze partner při vzájemné spolupráci. Nemusí tedy mít lepší znalosti nebo vyšší odbornost než jeho posluchač. Jedním ze základních pravidel koučování je systematická snaha zjistit, co již koučovaná osoba umí a čeho je schopna. Pak už jde pouze o vytrvalou snahu zlepšit výkonnost až do cílové úrovně. Tyto principy se objevují také v metodě zvané model GROW.

GROW.

Model GROW je jednou z nejčastěji uplatňovanou metodou v procesu koučování. GROW a jeho postup zajišťuje kýžené výsledky, a to na principu od nejvzdálenějšího cíle k těm co možná nejkonkrétnějším krokům. Autor metody John Whitmore (2005) ji ve své publikaci představuje spíše jako soubor otázek kladených při koučování. Jedná se o čtyři odlišné oblasti, které pomáhají nejen k lepší komunikaci mezi manažerem a zaměstnanci, ale také při dosažení lepších pracovních výsledků.

Principy GROW.

Stanovit si cíle je základním kamenem pro zdokonalovací proces. Pokud máme za čím jít a držet se plánu, je to jednodušší, než jen slepě tápat v teoriích. Cíle musí být konkrétní. Koučovaná osoba by měla být schopna detailně definovat problém, s kterým se potýká, a také názor na řešení. Nezbytnou součástí je také časový harmonogram, neboť je důležité, kolik času je schopna osoba pro koučink obětovat. "„Chtít je pro dosažení výsledků lepší než muset“" (Whitmore, 2005, s. 68). Tato citace je všeobecně známá, a to nejen v manažerském vzdělávání, ale je součástí každodenního koloběhu. Dalším objektem je již výše zmíněná realita a její vnímání. V této fázi by měl kouč definovat momentální stav. Je také dobré zjistit, zdali se na pokroku bude podílet i jiná osoba, která by eventuálně mohla zasahovat nebo snad i ohrožovat samotný rozvoj. Zcela podstatné jsou také vnitřní bariéry nebo osobní problémy. "„Buďte objektivní“" (Whitmore, 2005, s. 76). Objektivní pohled na svět kolem nás je nezbytnou součástí při procesu zdokonalování. Po zjištění veškerých těchto faktů se můžeme posunout k možnostem. Nabízí se tu otázka, co vše již koučovaná osoba zkusila a kam až je ochotná v řešení problému zajít. Důležitá je maximalizace možností. Přichází i alternativní možnosti ze strany kouče a jeho názoru, které také mohou být významným přínosem. Po společné dohodě na možnosti, která přinese ty nejlepší výsledky, nastává situace konečného rozhodnutí. "„Čas rozhodnutí, čas upřesnění“" (Whitmore, 2005, s. 95). Tedy definitivní výběr a dokončení konkrétních dílčích kroků. Vůle by v ideálním případě měla dosahovat vrcholu, ale koučovaný by si měl sám na rovinu přiznat, na jakém stupni odhodlání se právě nachází. Tyto kroky jsou základními kameny při používání této metody v oblasti koučování. Pokud uživatel opravdu dodržuje všechny pomyslné příčky postupu, úspěch je se zárukou zajištěn. Model GROW se stává stále oblíbenější součástí firemního vzdělávání, a to hlavně pro svoji jednoduchost, efektivitu a také unikátnost. Tuto metodu lze využívat jak ke skupinové, tak individuální práci.

Model GROW je technika v oboru koučování, a to hlavně ve firemním vzdělávání. Je to jedna z metod používaná při vzdělávání manažerů, avšak je možné ji také aplikovat do oblasti sportů, jako je například tenis, golf apod.

The GROW model (or process) is a simple method for goal setting and problem solving. It was developed in the United Kingdom and has been used extensively in corporate coaching from the late 1980s and 1990s.