Nomenklatura.

Etymologie.

Pro dinga jsou používána různá označení, jak v odborné literatuře, tak v beletrii. V Austrálii je široce používán i termín „wild dog“ ("divoký pes"), ten však označuje jak divoké dingy, tak i jejich křížence. Samotný název „dingo“ má pravděpodobně původ v období rané kolonizace Nového Jižního Walesu, kdy slovo „tingo“ označovalo táborové psy.  Domorodí Australané, Aboridžinci, tyto divoké psy nazývají různými jmény, v závislosti na určitém jazyce, například "joogong", "mirigung", "noggum", "boolomo", "papa-inura", "wantibirri", "maliki", "kal", "dwer-da", "kurpany", "aringka", "palangamwari", "repeti" nebo "warrigal." Některé kmeny též rozlišují dingy na dva typy: ti, co s nimi žijí, "walaku", a divocí "ngurakin".

Taxonomie.

Od prvního popisu a zoologické klasifikace Friedrichem Albrechtem Antonem Meyerem v roce 1793, kdy byl dingo popsán jako "Canis dingo", byl vědecký název několikrát změněn. Ale již rok před Meyerem popsal psa dinga Kerr jako "Canis antarticus", nicméně, tento odborný název se shodoval se jménem psa bojovného a na základě toho vydalo ICZN výnos, ve které upřednostňuje Meyerův popis. Samotný popis byl založen na nekvalitní kresbě a stručném popisu z časopisu australského prvního koloniálního guvernéra Arthura Phillipa. Neexistuje tedy z té doby žádný vzorek, který by bylo možné porovnat se současnými dingy. Taxonomie, která se používala po většinu 20. století, popisovala dinga jako "Canis familiaris dingo". Ta tedy předpokládala, že pes domácí je samostatný živočišný druh odlišný od vlka obecného a naopak dingo je poddruh psa domácího.  Taxonomie počátku 21. století označovala dinga latinským názvem "Canis lupus dingo", tedy jako poddruh vlka obecného, paralelně vedle domestikovaného psa ("Canis lupus familiaris"). Studie z roku 2014 pak zvažuje dinga jako samostatný druh. Vychází z popisů typových exemplářů z 19. století a starších a prokázala, že ovlivnění křížením je nepravděpodobné. Ke křížení mezi dingy a psy domácími sice docházelo a stále dochází často, avšak čistokrevní dingové se od psů liší například ve větší šířce patra nebo kratší lebce. Ani klasifikace dinga pod hlavičkou samostatného poddruhu ale není jistá, například mammalog W. Christopher Wozencraft své studii z roku 2005 založené na mitochondriální DNA uvádí dinga jako poddruh vlka obecného. Jeho práce je mezi ostatními mammalogy široce diskutovaná. Genetický, morfologický a ekologický výzkum publikovaný v roce 2017 doporučuje dinga (a taktéž dinga pralesního) uvádět jako zdivočelou formu psa domácího, tedy jen jako "Canis familiaris."  Blízkým příbuzným dinga je i dingo pralesní, též zvaný novoguinejský zpívající pes. Ten obývá Novou Guineu a jeho taxonomické zařazení je sporné. Výzkum ukázal, že lebky dingů pralesních se shodují s lebkami kříženců dingů. Též studie mitochondriální DNA prokázaly podobnost s dingy, ale odlišnost od vlků.

Fylogeneze.

Na základě fosilních a antropologických nálezů lze určit, že v minulosti zahrnoval areál výskytů dingů ještě větší plochu, než je tomu v současné době. Díky testům mitochondriální DNA bylo zjištěno, že tyto psovité šelmy pocházejí z jižní Asie, kde se vyvinuli z místních domestikovaných psů, kteří žili ve společnosti kočovných lovců a sběračů. Švédský vědec Peter Savolainen, který stál za zrodem tohoto výzkumu, využil velké množství genetického materiálu; 211 dingů z Austrálie, 676 psů ze všech kontinentů, 38 vlků eurasijských a 19 fosílií psů z Polynésie.  Před přibližně 5000 lety se dingové dostali do Austrálie a na některé ostrovy Asie a Tichomoří. V Austrálii žili v izolaci od ostatních psovitých, než začala kolonizace Austrálie Evropany, kteří s sebou přivezli psy domácí. Na základě nalezených fosílií se předpokládá, že se dingové v Austrálii vyskytují pouze 3000 až 5000 let.

Popis.

Domestikovaní psi z jihu Asie sdílí mnoho fyzických vlastností s australskými dingy. Samotní dingové jsou také podobní některým plemenům asijských špiců.  Dingové mají poměrně širokou hlavu, špičatý a krátký čenich a vztyčené ušní boltce. Barva očí se pohybuje od žluté přes oranžovou až po hnědou. Špičáky jsou dlouhé a ostré. Ocas je dlouhý, hustě osrstěný. Čistokrevní jedinci mají na tlapách a ocase bílé chlupy. Právě ocas při dorozumívání s jinými zvířaty, nejčastěji jinými dingy nebo psy, hraje důležitou roli. V porovnání se stejně velkými domestikovanými psy mají dingové delší čenichy, větší špičáky a plošší lebky s výraznější šíjovou linkou.

Velikost.

Psi (samci) jsou obvykle větší a těžší než feny stejného věku: průměrná délka těla australských dingů je 914 mm (rozptyl 835–1110 mm při vzorku 51 kusů) a hmotnost se pohybuje mezi 12 až 22 kg. Feny váží 11 až 17 kg a průměrná délka jejich těla je 883 mm (813–1010 mm při vzorku 38 kusů). Thajští dingové jsou poněkud menší: hmotnost samců kolísá mezi 7 až 17 kg při délce 750 až 917 mm (21 kusů ve vzorku) a samic mezi 8 až 14 kg při délce 703 až 810 mm (16 kusů ve vzorku). Kohoutková výška dingů se pohybuje mezi 47 až 67 cm. Ocas měří 20 až 37 cm. Existují i záznamy o jedincích, kteří vážili až 27 kg. Dingové ze severní a severozápadní Austrálie jsou obvykle větší než ti z jihu. Jedinci z Austrálie bývají téměř vždy větší než dingové v Asii. Dingové mají dlouhé, dobře osvalené končetiny zakončené kulatými a mohutnými tlapkami s černými, nezatažitelnými drápy. Na zadních nohách chybí paspárky. Dingové mívají ocas šavlovitého tvaru, který v klidu nosí pod hřbetní linií, pokud ale zbystří, vztyčí se vysoko nad ni.

Srst.

Dospělí jedinci mají srst krátkou a měkkou, hustou na ocase. V závislosti na klimatu může být hustší nebo mírně delší. Barva srsti je většinou písečná až červenavě hnědá, avšak existují i výjimky, například černá nebo čistě bílá. Jednolitě černí dingové a dingové se zbarvením černá s pálením (black and tan) bývali v Austrálii poměrně běžní, v současné době jsou však vzácní, běžněji je lze potkat v Asii. Existují i bíle zbarvení dingové (nikoliv albíni). Na hrudi, tlamě, nohách a tlapkách mohou být malé bílé znaky.

Výskyt.

Prokazatelně dingové obývají pouze Austrálii, Thajsko a Sulawesi. Běžně bývá uváděna i Kambodža, Čína, Indie, Indonésie (mimo Sulawesi), Laos, Malajsie, Barma, Papua Nová Guinea, Filipíny nebo Vietnam, avšak existence populací v těchto oblastech je sporná. Na Nové Guineji a Filipínách již pravděpodobně dingové vyhynuli, naopak populace v Indii zůstává otázkou. Dingové se nikdy nevyskytovali v Tasmánii.  Australští dingové obývají především severní, centrální a severozápadní část kontinentu, dle IUCN jsou zdejší populace oproti zbytku Austrálie hojné. V jižní a severovýchodní Austrálii jsou vzácní. Na jihovýchodě kontinentu (v oblasti oddělené od zbytku kontinentu plotem Dingo Fence) již pravděpodobně vyhynuli. Existují sice zprávy o výskytu dingů v Novém Jižním Walesu nebo dokonce Victorii, avšak není jasné, zda se jedná o skutečné dingy nebo zdivočelé psy.  Jediný ostrov Indonésie, na kterém se dingové prokazatelně vyskytují, je Sulawesi, situace ve zbytku Indonésie je neznámá. V Koreji a Japonsku již dingové vyhynuli nebo zde žijí pouze kříženci s převahou psích genů.  Existence čistokrevných dingů v Thajsku byla prokázána díky porovnání lebek místních psů s australskými dingy. Právě v Thajsku je zvýšená koncentrace skutečně čistokrevných dingů. Dingové obývají severní a centrální část Thajska, jen výjimečně je možné vidět je na jihu.  Dingové využívají všechny typy vegetace, které lze v Austrálii nalézt. Primárně vyhledávají sušší nezalesněné oblasti v blízkosti zdrojů vody, například okraje lesů nebo pláně. Mimo jiné ale mohou žít i v tropických alpinských vřesovištích. Dokáží žít i v pouštích centrální Austrálie.

Chování.

Dingové jsou převážně noční zvířata, chování se však může lišit i dle klimatu, například jedinci z Indie mohou být více aktivní ve dne než v noci. Přesto je jejich hlavním obdobím činnosti soumrak a svítání. Období aktivity jsou krátká (často méně než jedna hodina) s krátkými dobami odpočinku. Obecně se uvádí, že mají dva typy pohybu: pohyb vyhledávací (zřejmě spojený s lovem) a pohyb průzkumný (pravděpodobně pro kontakt a komunikaci s ostatními psy). Psovité šelmy, tedy i dingové, mezi sebou komunikují mimikou obličeje a pohyby těla a jednotlivé postoje jsou stejné jako například u psa domácího; pokud je dingo napnutý, má ocas nad hřbetní linií a uši natočené dopředu, většinou to značí nepřátelství. Dingové štěkají, avšak ne tak, jako psi domácí a častěji se vyjadřují vytím. Dokáže ale vydávat až 19 různých zvuků.  Dingové jsou většinou vůči lidem plaší, nicméně existují zprávy o jedincích, kteří byli nalezeni v okolí táborů, na předměstích nebo sídlištích. Podle studií z Queenslandu se divocí kříženci dingů volně pohybují v noci přes městské oblasti.

Stravovací návyky.

Jako součást stravy dingů bylo identifikováno přes 170 druhů zvířat, od hmyzu až po buvoly domácí. Obecně platí, že hospodářská zvířata tvoří jen malou součást jejich potravy. Většina studií na téma strava dingů se týká pouze Austrálie, o potravě dingů v Thajsku nebo jinde máme jen málo informací. Obecně se tvrdí, že asijští dingové se živí více komenzálně, jejich strava se tedy skládá především z potravin a jídel běžně konzumovanými lidmi. Mimo to se živí i hmyzem a ještěrkami. Při výzkumu australských dingů vyšlo najevo, že 80 % stravy divokých psů tvořilo těchto 10 živočišných druhů: klokan rudý ("Macropus rufus"), klokan bažinný ("Wallabia bicolor"), tur domácí ("Bos primigenius" f. "taurus"), krysa "Rattus colletti", husovec strakatý ("Anseranas semipalmata"), kusu liščí ("Trichosurus vulpecula)", krysa "Rattus villosissimus", klokan hbitý ("Macropus agilis)", králík divoký ("Oryctolagus cuniculus") a vombat obecný ("Vombatus ursinus"). Zřídka dingové loví i velké ještěry. V žaludcích některých zabitých dingů bylo nalezeno i maso lišek nebo psů domácích a fotopast v centrální Austrálii v roce 2009 zachytila skupinku dingů požírat dva mrtvé dingy. Složení jídelníčku záleží na klimatu; v oblasti Carpentarského zálivu a Queenslandu se dingové specializují na divoká prasata a klokany hbité, v deštných pralesích na severu kontinentu jsou nejčastější kořistí husovci strakatí, hlodavci a klokani hbití. V jižních oblastech Severního teritoria tvoří jídelníček divocí králíci, hlodavci, ještěrky a klokani rudí, to se týká především pouště Tanami. V centrální Austrálii se živí především hlodavci, ještěrkami, klokany rudými a dobytkem. Na jídelníčku dingů ze západu se objevují především vombati. Na některých místech či ostrovech často loví i ryby. Je jim přičítáno snížení populace divokých prasat i králíků, což je pro místní farmáře přínosem.  Dingové většinou vypijí jeden litr vody za den v létě a asi půl litru v zimě. I v době sucha se stává jen málokdy, aby kojící fena neměla dostatek živin. Dingové dokáží zužitkovat tekutiny i z kořisti, především krev, kojící fena navíc konzumuje i moč a výkaly svých štěňat, takže udržuje doupě v čistotě a navíc si doplňuje tekutiny, aniž by musela štěňata opouštět. Existují záznamy o několika dinzích, kteří v zimě přežili 22 dní bez vody.

Strategie lovu.

Strategie lovu dingů většinou závisí na dobrém načasování a rychlosti, málokdy zde hraje roli úkryt. Své lovecké strategie přizpůsobují tak, aby vyhovovaly okolnostem. Pro větší a potenciálně nebezpečnou kořist jsou zapotřebí dva nebo více jedinců, při lovu králíků a hlodavců loví sami. Téměř všechny jejich útoky, ať už se jedná o útoky na buvoly, nebo klokany, se soustřeďují na mláďata a staré jedince, kteří nejsou dostatečně rychlí a vytrvalí. Při lovu buvola spíše než taktiku uhnání zvířete využívají svých zubů a hbitosti. Skupinka psů běží společně s buvolem a střídavě jej kousají do nohou, dokud není buvol úplně vysílený nebo neschopen běhu. Tato taktika je ale pro lovce nebezpečná v tom, že buvol může kdykoliv vykopnout. Dingové svoji kořist zabijí protržením krční tepny, podobně jako například vlci. Ptáky loví dingové pouze výjimečně.

Sociální chování.

Společenské chování dingů je nápadně podobné chování vlků nebo divokých psů. Zatímco mladí samci častěji cestují z místa na místo, dospělí samci se usadí v jednom rozsáhlém teritoriu s několika fenami. Velikost takové smečky většinou odpovídá velikosti a nebezpečnosti kořisti, kterou loví, běžně čítá jedna smečka tři až dvanáct jedinců. Nicméně, smečka není tak stmelená jako je tomu u vlků. Je běžné, že ji jedinec na několik dní opustí a později se znovu přidá. Ve smečce funguje hierarchická pyramida. Na vrchu je alfa pár, samec a samice, přičemž samec bývá obvykle dominantnější. Součástí smečky jsou i nová štěňata a běžně i vrh z předchozího roku. Obecně platí, že při ulovení kořisti se první nají alfa samec, pak alfa samice, následuje zbytek smečky a poslední na řadě jsou štěňata. Poznat alfa samce je jednoduché; při jeho příchodu všichni podřízení jedinci klopí uši a stahují ocas mezi nohy, často mu také olizují pysky, aby tak dali najevo svoji podřízenost. To samé dělají i štěňata, která si tím způsobem také vymáhají potravu.

Reprodukce.

Dingové jsou monogamní zvířata. Feny mohou mít štěňata jen jednou ročně, i v případě, že by u nich během roku nastal estrální cyklus dvakrát. Hárají běžně v období od ledna do července. Samci jsou připraveni k rozmnožování po celý rok, ale v době, kdy necítí estrogen, mají produkci spermií výrazně nižší. Samotné páření obvykle probíhá mezi březnem a květnem (podle jiných zdrojů v období od dubna do června). V jihovýchodní Asii k páření dochází mezi srpnem a zářím. Během této doby samci pečlivě stráží své partnerky i teritoria. Případné cizince zaženou alfa samci vrčením a vytím, pokud se tak ale nestane, rozpoutá se rvačka. V případě, že cizí pes vyhraje, poražený alfa samec buď zemře nebo odejde z teritoria a přenechá samice novému alfa samci. Pokud by to bylo naopak, souboj vyhrál alfa samec, pak cizinec utíká a hledá jiné teritorium, které by mohl zabrat.  Feny jsou pohlavně vyspělé ve dvou letech života, samci jsou připraveni na rozmnožování v období od jednoho do tří let, závisí na jedinci.  Obecně platí, že ze smečky se rozmnožuje pouze alfa pár (alfa samec a samice) a zbytek smečky se stará o štěňata. Nemusí tomu tak vždy být, ovšem v případě, když se mláďata narodí podřízené samici, je obvyklé, že je alfa samice zabije.  Březost trvá 61 až 69 dní a velikost vrhu se pohybuje v rozmezí od jednoho do deseti štěňat (průměrně pět), přičemž počet narozených samců bývá vyšší, než počet narozených fen. Ve věku tří týdnů štěňata poprvé opouští doupě, avšak až do věku přibližně dvou měsíců je fena kojí. Běžně se štěňata pohybují ve vzdálenosti maximálně 3 km od doupěte, na delší vzdálenost je doprovázejí dospělí členové smečky. Mladí dingové se obvykle stávají nezávislými ve věku tří až šesti měsíců, ve smečce nejpozději ve věku 12 měsíců, kdy začíná další období páření.

Migrace.

Dingové obvykle zůstávají v jedné oblasti a nepodnikají sezónní migraci. Nicméně v době hladu cestují blíže k farmám a lidem, kde se mohou přiživit na ovcích nebo dobytku. Nejdelší doložená migrační cesta dinga měřila přibližně 250 km, což bylo zjištěno z čipu, který měl umístěný na krku.

Zdraví a úmrtnost.

V přírodě se dingové dožívají okolo 7 až 8 let.  Mezi hlavní příčiny úmrtí dingů patří vyhladovění nebo dehydratace v obdobích sucha nebo po rozsáhlých požárech buší, dále také uštknutí hadem a úmrtí jako následek zranění buvoly nebo skotem.  Dingové jsou vnímaví k podobným onemocněním jako psi domácí. Jsou hostiteli až 38 druhů různých patogenů a parazitů, převážná většina těchto druhů ale nemá na životnost psů žádný vliv. Mezi nejvýznamnější mikrobiální a parazitární původce schopné snížit stav populace patří virus psinky, měchovec psí ("Ancylostoma caninum") a vlasovec psí ("Dirofilaria immitis"). Dingové jsou důležitým rezervoárem vlasovců, kteří jsou přenášeni komáry na domácí psy. Figurují rovněž jako definitivní hostitelé kokcidie "Neospora caninum", jež způsobuje potraty u skotu a volně žijících přežvýkavců. Ve vztahu ke člověku má zásadní význam fakt, že dingo je jedním z hlavních hostitelů měchožila zhoubného ("Echinococcus granulosus") v Austrálii. Infekce tasemnicí "E. granulosus" je pro psy dingo neškodná, u dobytka a u člověka však způsobuje nebezpečnou nemoc echinokokózu. Riziko představuje především trus dingů s vajíčky tasemnic.  V roce 2008 proběhlo pozorování několikačlenné rodiny dingů, kdy zemřelo štěně staré tři týdny. I přesto jej matka přenášela společně s dalšími štěňaty po dobu několika dní a vždy se pohybovala v jeho blízkosti.

Vztah k lidem.

Útoky na člověka.

Jedná se o poměrně plachá zvířata, ve většině případů se od lidských obydlí drží v dostatečné vzdálenosti a pokud není jedinec přímo ohrožen, před možným nepřítelem prchá. Až na několik výjimek se většina případů pokousání dingem odehrála na ostrově Fraser, kde žila a stále žije největší čistokrevná populace tohoto druhu, proto je na ostrov zakázán přístup domestikovaných psů. Samotné útoky si ve většině případů způsobují lidé sami, a to krmením dingů nebo jejich provokací.  Pravděpodobně nejznámějším případem napadení člověka dingem mimo ostrov Fraser je kauza z roku 1980. Dne 17. srpna 1980 se devítitýdenní dívka Azaria Chamberlainová ztratila na rodinném výletě poblíž Uluru (Ayers Rock). Kolem tábora byly nalezeny stopy dingů, nejprve proto přišel v úvahu únos zvířaty, poté však byla obviněna matka. 29. října 1982 ji soud shledal vinnou, ve vězení strávila tři roky. Propuštěna byla na základě bundy nalezené v blízkosti doupěte dingů. Tělo Azarie nikdy nebylo nalezeno.  Mezi známé incidenty z ostrovu Fraser patří například případ z dubna roku 1998, kdy dingo pokousal a poškrábal tříletou dívku. Další případ se odehrál 30. dubna 2001, kdy byl devítiletý Clinton Gage napaden a zabit dvěma dingy. Incident způsobil utracení více než 31 dingů a vyústil v pobouření obyvatel ostrova Fraser.

Kontrolní opatření.

Kvůli četným útokům dingů na hospodářská zvířata byla v některých oblastech a farmách zavedena různá ochranná opatření, která dingy mají odradit. Obzvláště farmáři často žádají o finanční náhrady za zardoušené ovce. Nejčastějším opatřením bývá věšení zabitých dingů na ploty, což má údajně hladové psy odpudit. Účinnost není prokázána. Další možností, kterou hospodáři využívají, jsou hlídací zvířata. Nejen psi bývají k tomuto účelu používání, oblíbené jsou i lamy nebo osli.  Mezi další opatření patří jedy. Strychnin je používán v celé Austrálii, především pro svoji účinnost i v malém množství (0,3 mg na kg). Zvíře, kterému se jed dostane do těla, umírá ve křečích.

Dingo Fence.

Stavba plotu, později známého jako "Dingo Fence", začala i skončila v 80. letech 19. století. Stavba probíhala za finanční podpory vlády. Původním účelem bylo ochránění jihovýchodní části kontinentu od králičího moru, avšak plot svůj účel nesplnil a chátral. Počátkem 20. století však začal být opravován, aby sloužil jako ochrana před dingy. Je to jedna z nejdelších staveb na světě a oficiálně také nejdelší plot na světě. Jeho délka činí 5 614 km a táhne se od města Jimbour (Queensland) až po Velký australský záliv. Samotný plot má dva metry na výšku a je z pletiva.

Analýza.

Za útoky dingů na lidi pravděpodobně stojí jejich krmení, ať už úmyslné, či naopak. Dingové tak ztrácejí přirozenou ostražitost. Čím více budou lidmi krmení, tím větší je pravděpodobnost, že se k nim budou chovat agresivně. Pokud také dingo najde jiné zdroje potravy, například popelnice, pak může případné lidi brát jako konkurenci, která jej chce o jídlo připravit, a proto útočí.  Některé útoky v minulosti byly způsobeny i špatnými reakcemi lidí, kteří si nedokáží správně vyložit mimiku a pohyby těla dingů. Dr. Bradley Smith uvádí, že ostrov Fraser má problém s lidmi, nikoliv s dingy. Také uvádí, že psi, kteří byli označováni jako agresivní, se jen chovali přirozeně.

Legální status a ochrana dinga v Austrálii.

Ochrana dingů se liší v každé spolkové zemi Austrálie. V Severním teritoriu je dingo chráněn, avšak v případě ohrožení člověka či dobytka je možné jej beztrestně zabít. Naopak v Západní Austrálii není dingo nijak chráněn a jako domácí mazlíčci mohou být tato zvířata držena pouze za určitých podmínek. Pro lov dingů v chráněných oblastech si lidé musí obstarat povolení. V Jižní Austrálii se dingové a jejich kříženci dělí na dvě skupiny: ty za oplocením "Dingo Fence" a ty v něm. Dingové uvnitř oplocené oblasti jsou považováni za škůdce a chovat je mohou pouze autorizované zoologické zahrady a přírodní parky. Vně plotu nejsou sice dingové chráněni, avšak návnady a pasti na ně jsou zakázané. Také v Queenslandu jsou dingové a kříženci bráni jako škůdci. Každý zemědělec je povinen snižovat počty dingů na svých pozemcích. V Novém Jižním Walesu jsou dingové pod ochranou jen v případě, že se nacházejí na území chráněných oblastí nebo parků. V západní části NJW je zakázán i chov dingů jako domácích mazlíčků, chovat je člověk může jen v případě, že má soudní povolení. V jiných částech země je možné dingy beztrestně chovat i v domácnostech. V Teritoriu hlavního města jsou dingové chránění, zabít je je možné pouze na vlastním pozemku. Ve Victorii mají zemědělci povinnost snižovat stavy dingů na svých pozemcích, podobně jako v Queenslandu.  V roce 2013 byla na ostrově Fraser provedena studie, jejímž účelem bylo přijít na vhodný způsob snížení útoků dingů na lidi a zároveň udržení populace těchto savců. Jako nejvhodnější řešení se jevil plot. Podle této studie by také měli lidé i turisté být více informováni o tom, jak nebezpečné je krmení dingů. Autoři také navrhli poplatek pro všechny turisty, kteří by chtěli Fraser navštívit. Na základě tohoto výzkumu jsou dingové čipováni a byla zavedena elektronická evidence.

Křížení s domácími psy.

Evropští domácí psi se v Austrálii poprvé objevili během její kolonizace Evropany. Tito psi zdivočeli a docházelo tak ke křížení původně domestikovaných psů s divokými dingy. Jejich křížence v současné době lze najít v mnoha domácnostech v Austrálii. Podle některých zdrojů křížení dokonce probíhalo tak intenzivně, že již dnes téměř není možné najít čistokrevného dinga bez příměsi psí krve. I přesto pravděpodobně existuje čistokrevná populace na ostrově Fraser a další takové dingy je možné najít v Thajsku.  Pro rozeznání čistokrevných dingů od kříženců je nejspolehlivějším faktorem barva srsti. Kříženci mohou mít různé barvy, zatímco dingové jsou převážně píseční, výjimečně i jednolitě černí nebo bílí. Kříženci také umí štěkat, feny ve většině případů mohou mít štěňata až dvakrát ročně a stavba lebky kříženců je taktéž odlišná. Právě na základě výzkumu tvaru lebek se zjistilo, že počet čistokrevných dingů klesl mezi lety 1960 až 1980 z 49 na 17 %. Aktuální počet kříženců není známý. Vědci se obvykle v této problematice dělí dva tábory; jedni prosazují zachování čistokrevných dingů prostřednictvím přísných kontrol a druzí jsou toho názoru, že se lidé musí smířit s jejich nenávratným vymizením. Nebezpečí pro tento druh představuje právě křížení s domácími psy.  V minulosti nebyly téměř žádné snahy o udržení čistokrevné populace dingů, na velký podíl kříženců se přišlo až ve 21. století. Právě kvůli tomu roku 2004 Mezinárodní svaz ochrany přírody přiřadil druhu pes dingo status zranitelný (VU).  Psí plemeno australský honácký pes údajně vzniklo na základě křížení domestikovaných psů s dingy.

Význam v kultuře.

Dingové tradičně zaujímají významné místo v kultuře domorodých Austrálců, kde pravděpodobně převzali roli vyhubených vakovlků. Austrálci dingy v minulosti běžně chovali a využívali především jako hlídače, strážce pastvin a stejně tak i jako zdroj masa v případě hladu. Lze je najít i na starých jeskynních malbách. Jednu ze zachovalých maleb lze najít v Národním parku Namadgi, konkrétně v Yankee Hat (obrázek vpravo). Malba stará nejméně 800 let zobrazuje dinga, klokana, emu a člověka.  Dochovalo se mnoho příběhů, jejichž hlavními aktéři jsou psi dingové. Ty se přenášejí většinou ústně mezi Austrálci. Na většině starých děl jsou vyobrazeni jako nadpřirození hlídací psi varující před zlými silami. Existují důkazy, které popisují i pohřbívání psů s jejich majiteli (podobně tomu bylo například u indiánů, kteří byli pohřbívání se svými koňmi).  V době kolonizace Austrálie je Evropané nejdříve považovali za inteligentní a mrštná zvířata, avšak postupem času, když zjistili, že mají na svědomí úbytky ovcí a dobytka, nazývali je zbabělci, kteří místo boje utíkají do buše. Začali být oceňováni lovci, kteří dinga ulovili.  V Asii a Oceánii je maso psů, tedy i dingů, považováno za delikatesu a běžně jsou zde dingové zabíjeni kvůli lidským potřebám. Jen v severovýchodním Thajsku byla k roku 1985 situace taková, že za týden bylo zabito a na trzích prodáno přes 200 dingů pro maso.

Vliv na ostatní živočišné druhy.

Dingo je širokou veřejností označován za ikonu Austrálie a má i velký vliv na její faunu. Přestože farmáři dingy považují za škůdce, kteří jim dáví ovce a zabíjí dobytek, existence dingů přináší spíše výhody. Jednou z nich je redukce přemnožených králíků, kteří ničí úrodu, nebo také to, že část jejich stravy tvoří mršiny. Na druhou stranu, dingové jsou hlavními predátory některých druhů klokanů, například klokana uzdičkového ("Onychogalea fraenata"), který je považován za ohroženého. Podobná situace je i u vombatů severních ("Lasiorhinus krefftii"). Roku 1971 byl vytvořen pro vombaty severní Národní park Epping, který měl zajistit navýšení jejich populace. Ta již byla tak nízká, že roku 1983 napočítali ochránci přírody jen 36 kusů. Během následujících let, kdy byla z parku vyhnána veškerá stáda dobytka, jejich populace pomalu narůstala. Roku 2000 ale do rezervace vnikli dingové a zabili asi 15–20 vombatů, což při celkovém počtu kolem 100 jedinců byla velká ztráta. Po tomto útoku byla rezervace obehnána dvacetikilometrovým plotem. Dingové také pravděpodobně stojí za vyhynutím vakovlků tasmánských ("Thylacinus cynocephalus") na australské pevnině před 2000 lety, ačkoli studie z roku 2008 tento názor zpochybňuje.  V roce 2013 byla provedena studie zkoumající vliv dingů na populaci a chov ovcí domácích. Ta zjistila, že rozsah chovu ovcí v roce 2010 je oproti 20. století výrazně menší. Například ještě v roce 1978 se ovce pásly i v severní části jižní Austrálie, k roku 2016 se zde ale chová převážně skot. Právě skot v mnohých oblastech nahrazuje ovce, jelikož pro farmáře je to finančně výhodnější. Závěrem studie je ale také fakt, že nejen predace dingů stojí za poklesem populace ovcí domácích. Nicméně, autoři výzkumu Allen a West také zmiňují, že pokud nebudou mít ovce a kozy domácí ochranu, dingové je dříve či později skutečně vyhubí.

Chov v zajetí.

Někteří Australané, i přes zjevnou divokost a neochočitelnost dingů, se rozhodli je chovat v zajetí. Obecně se odborníci dělí na dva tábory; první je považuje za nezkrotné a divoké psy, kteří se nehodí pro chov v zajetí, zatím co druhý tábor prosazuje názor, že se nijak neliší od psů domácích. Tento názor ale kritizuje například Barrie Oakman, prezident Asociace ochrany dingů, který tvrdí, že dingové jako domácí mazlíčci jsou nebezpeční. Většina chovatelů také tvrdí, že tím, že budou dingové chováni lidmi, se křížení s domácími psy nezabrání, spíše naopak.  Samotní dingové si na lidi dokáží zvyknout velmi rychle, pokud s nimi přijdou do kontaktu již v útlém věku. Obecně jsou to dobře cvičitelná zvířata, ale těžko se u nich potlačují jejich přirozené pudy. Alfred Brehm popsal případy, kdy byli dingové krotcí stejně jako domácí psi a jeden byl dokonce využíván jako honácký pes. Stejně tak ale připouštěl existencí jedinců, kteří byli plaší a nervózní. Brehm také zdůrazňoval, že dingo musí být v kontaktu s člověkem již od štěněcího věku.  Ze strany Mezinárodní kynologické federace (FCI) se jedná o neuznané plemeno.

Chov v zoologických zahradách.

Z českých zoologických zahrad vlastní několik dingů pouze zoo v Plzni. Zde se poprvé objevili v roce 2012, když sem byli přivezeni z berlínské zoo. V prosinci 2013 se zde pak narodila čtyři štěňata, dvě fenky a dva psi, všechna typického pískového zbarvení.  Obecně jsou dingové v evropských zoologických zahradách spíše vzácností, nalézt je je možné například v berlínské zoo, v zoologické zahradě ve Wingst v Dolním Sasku a dříve též v sättelstädtském parku, který již ale nefunguje. Naopak v australských zoo jsou poměrně běžní, několik dingů se nachází například v zoologické zahradě v Perthu nebo v Beerwah a Healesville. Ze severoamerických zoologických zahrad má dingy například clevelandská zoo nebo dětská zoo ve Fort Wayne v Indianě.

Dingo ("Canis dingo", syn. "Canis lupus dingo," syn. "Canis familiaris dingo", syn. "Canis familiaris"), také pes dingo, je psovitá šelma obývající Austrálii a některé oblasti jihovýchodní Asie. Taxonomie druhu je sporná, zvažuje se zařazení druhu pod samostatnou hlavičkou, jako poddruh vlka obecného či jako zdivočelou formu psa domácího. Přestože dingové jsou divoce žijící zvířata, v Austrálii je možné najít i domestikované jedince nebo jejich křížence s domácími psy.

The dingo ("Canis familiaris", "Canis familiaris dingo", or "Canis lupus dingo") is a dog that is found in Australia. Its taxonomic classification is debated. It is a medium-sized canine that possesses a lean, hardy body adapted for speed, agility, and stamina. The dingo's three main coat colours are: light ginger or tan, black and tan, or creamy white. The skull is wedge-shaped and appears large in proportion to the body.


Historie.

Výroba.

Relikviář svatého Maura byl vyroben na zakázku člena zámožného rodu Rumigny, který také založil benediktinský klášter v belgickém městě Florennes. Biskup Gérard de Rumigny získal relikvie svatého Jana Křtitele a později svatého Maura z katedrály v Remeši. Právě pro uložení těchto ostatků byl relikviář zhotoven. Ještě později byly do relikviáře uloženy ostatky sv. Timoteje a sv. Apolináře.

Beaufort-Spontinové.

Po Francouzské revoluci byl klášter, v jehož majetku se relikviář nacházel, zrušen; relikviář samotný se stal vlastnictvím jiného kostela ve Florennes. Byl však částečně poškozen, a od církevní rady jej roku 1838 zakoupil za 2500 franků šlechtic Alfred de Beaufort-Spontin. Podle církve byl prodej podmíněn tím, že relikviář nikdy neopustí území Florennes.  V polovině 19. století nechal Beufort schránku zrestaurovat nákladem 3 tisíc franků. V roce 1851 byla transakce poprvé napadena u soudu. V roce 1880 byl relikviář převezen na výstavu v Bruselu, v roce 1888 jej Alfred de Beaufort-Spontin přemístil na svůj zámek v Bečově nad Teplou, kde se rodina po odchodu z Belgie usídlila. V Belgii došlo k dalšímu soudnímu sporu o vlastnictví relikviáře, spor skončil v roce 1901 mimosoudním vyrovnáním, Beaufortové zaplatili církvi dalších 20 tisíc franků.  V regionu byl relikviář znám a podrobně publikován i s fotografiemi v tehdejší řadě soupisů uměleckých a historických památek Československa. V roce 1932 vyšel soupis památek areálu hradu a zámku Bečov, ve kterým byl uveden i relikviář včetně jeho fotografií. Beaufortové se pokusili dosáhnout zákazu vydání knihy, v jejím druhém vydání se již relikviář neobjevuje.  V roce 1939 Heinrichem Beaufort-Spontinem se synem Friedrichem relikviář ukryli spolu se 103 láhvemi francouzského koňaku a láhvemi vína pod podlahu hradní kaple Navštívení Panny Marie. Za druhé světové války příslušníci rodu Beaufortů-Spontinů kolaborovali s nacisty. Na konci druhé světové války v roce 1945 Beaufortové ze zámku v Bečově uprchli jen s nejnutnějšími předměty, relikviář si jako velký zlatý předmět netroufli na konci druhé světové války při stěhování do Vídně odvézt. Zámek byl po válce znárodněn.

Po válce.

Heinrich Beaufort v roce 1966 zemřel v Rakousku, o získání relikviáře se nikdy nepokusil. Syn Friedrich neúspěšně žádal po ČSSR vydání rodinného movitého majetku, který byl na základě Benešových dekretů zkonfiskován, cennější kusy byly rozptýleny po zámcích po celém Československu, méně významné byly prodány nebo se ztratily.  Jeho syn Christian, ředitel sbírky zbraní Uměleckoprůmysového muzea ve Vídni, chtěl relikviář získat, rád by ho viděl jako ozdobu nějaké stálé expozice. V roce 1982 zchátralý nepřístupný zámek Bečov navštívili jeho teta Elisabeth a její muž Max von Croy a ověřili si, že relikviář byl stále na svém místě.

Danny Douglas.

V roce 1984 Christian oslovil rakousko-amerického obchodníka a lovce pokladů Dannyho Douglase (*1939), aby získal relikviář z ČSSR získat. S plánem souhlasil i Christianům otec Friedrich. Danny Douglas (*1939) se narodil v Berlíně židovské matce a americkému otci. Rodina emigrovala do Londýna, kde se otec zapojil do odboje Spojenců, ale během války zemřel, matka roku 1948 zahynula při havárii letadla. Osiřelý Danny odjel do USA a ve službách americké zpravodajské služby se vrátil do Berlína, pracoval jako tlumočník, v 60.letech se usadil ve Vídni, platí za znalce válečných poměrů ve střední Evropě. Proto si jej Beafortové vybrali. Jeho hlavní obchodní činností byla rakouská firma na krmiva pro domácí zvířata.  V červnu roku 1984 Danny Douglas kontaktoval československé úřady a na zastupitelském úřadu ve Vídni začal vyjednávat s československým státem o vývozu blíže neurčené umělecké památky. Vyjednávání pokračovalo v Praze, kde s ním jednali zástupci PZO Artia, který se zabýval dovozem a vývoz kulturních statků. Následných jednání se účastnili také čeští policisté vydávající se za úředníky ministerstev. Dougla sledovali ve Vídni agenti StB, kteří navrhovali Doulgase unést. Po třech schůzkách bylo znění smlouvy dojednáno, podle smlouvy měl být předmět prodán a ČSSR měla obdržet 73 % výtěžku, Douglas pak 27 %. Druhou variantou bylo rozhodnutí ČSSR si předmět ponechat, v takovém případě měla Douglasovi ČSSR zaplatit 50 % odhadní ceny předmětu (maximálně 0,5 mil. USD). Zaměstnanci PZO Artia s obchodem souhlasili, smlouva však ještě nebyla podepsána.  Při vyjednávání vyšlo postupně najevo, že jde o dutý kovový předmět o velikosti přibližně konferenčního stolku s vysokou historickou a uměleckou hodnotou, který leží zakopaný asi 100 kilometrů od Norimberku. Po dalším pátrání nalezli českoslovenští kriminalisté knihu z roku 1932 s popisem relikviáře, uloženého na zámku.  4. listopadu 1985 se v Karlových Varech Douglas setkal s policistou Maryškou, který se vydával za pracovníka ministerstva. Ústně si potvrdili platnost smlouvy, Douglas Maryškovi upřesnil velikost předmětu a potvrdil, že se předmět nachází na Bečově. Maryška požádal o odložení podpisu smlouvy na 7. listopadu 1985 kvůli nedostatku peněz na jistinu, kterou měla ČSSR před podepsáním smlouvy složit. Dalšího dne začali policisté důkladně prohledávat celý bečovský areál a relikviář spolu s kastelánem nalezli. Ke zpětnému zděšení archeologů relikviář policisté ihned vyzvedli a byl umístěn v kanceláři policisty Maryšky.  Po tomto významném nálezu připravil Západočeský památkový ústav smlouvu s Umělecko-průmyslovým muzeem v Praze, které se zavázalo vypracovat expertizu schrány; ta byla za tím účelem převezena do Prahy. Odborný posudek expertní komise muzea, podepsaný Dagmar Hejdovou ohodnotil relikviář jako památku nevyčíslitelné hodnoty; její vývoz proto nepřipadal v úvahu. V důsledku nevhodného uložení ve vlhké zemi byla však schrána ve velmi špatném stavu, jenž vyžadoval zrestaurování. Ihned po zveřejnění nálezu zareagoval belgický historik umění Robert Didier časopiseckou publikací relikviáře, kterou zaslal svým českým kolegům a kolegyním. Relikviář byl nevhodně uložen do suchého sejfu České národní banky, kde se dřevěné jádro postupně rozpadlo..

Restaurování.

Nařízením vlády České republiky č. 262/1995 Sb. ze dne 16. srpna 1995 byl relikviář zařazen na seznam národních kulturních památek České republiky pod číslem 308.  Restaurátorské práce začaly až v roce 1991 a trvaly 11 let. Náročného a dlouhého procesu restaurování se ujali restaurátoři Alena Nováková a její žák Andrej Šumbera, s několika dalšími spolupracovníky. Památkový dozor měla odborná komise šesti expertů, kterou řídil Národní památkový ústav, územní pracoviště pro západní Čechy. Práce probíhaly mimo jiné za konzultací s restaurátory z německých Cách, kteří krátce před tím restaurovali obdobné relikviářové skříně z Kolína nad Rýnem (Tříkrálovou) a z Cách (Mariánskou). Bylo však také nutno vyvinout nové restaurátorské postupy. Relikviář byl rozebrán, přitom byla mj. odstraněna sádrová výplň sošek z předchozích oprav. Vzácné kameny byly sejmuty a vyčištěny, poškozené pracně opraveny. Stovky dílů bylo třeba opravit nebo nahradit, poté byly postupně osazovány na nové ořechové jádro, které nahradilo původní polorozpadlé dřevo dubové. Ruce sošek byly nově domodelovány. Nově byly doplněny rovněž chybějící křišťálové koule na hřebeni střechy. Relikviář byl kompletně zrestaurován roku 2002.

Vystavení.

Poprvé byl relikviář veřejnosti ukázán na Pražském hradě na výstavě v roce 2000, tehdy však ještě nebyl zcela zrestaurovaný. Teprve od 4. května 2002 se stal součástí stálé expozice na místě, kde byl nalezen a je trvale vystaven v prostorách modré jídelny na zámku Bečov nad Teplou v okrese Karlovy Vary.  24. listopadu 2010 byl převezen do Vladislavského sálu Pražského hradu, kde byl do 27. února 2011 vystaven vedle kopie korunovačních klenotů. V období od 18. 12. 2014 do 15. 3. 2015 byl relikviář vystaven na výstavě "Hrady a zámky objevované a opěvované" v Jízdárně Pražského hradu.

Popis.

Tvarem i velikostí se relikviář velmi podobá relikviáři z katedrály Panny Marie v Cáchách a relikviáři sv. Tří králů z katedrály svatého Petra v Kolíně nad Rýnem. Uvnitř se nacházejí skeletální ostatky (kromě sv. Maura připisované také sv. Timotejovi), zbytky textilií a kůže. Obsah relikviáře zkoumala kriminalistická laboratoř, která provedla i testy DNA. Uvnitř relikvie byly zjištěny ostatky čtyř osob, mezi nimi i dětský mléčný zub, a egyptská látka z osmého století. Relikviář má obdélníkový půdorys o rozměrech 140×42 cm a je 65 cm vysoký. Nástavec je odklápěcí a má tvar sedlové střechy s hřebenem zdobeným drahokamy a emaily. Původní dubové jádro bylo při rekonstrukci nahrazeno jádrem z ořechového dřeva. Dekorace zahrnuje velké množství reliéfů, smaltovaných štítků, sošky z pozlaceného stříbra, drahé kameny, filigrány a gemy z drahokamů a polodrahokamů. Protilehlé průčelní stěny zdobí asi 25 cm vysoké sošky svatého Maura a Ježíše Krista, svrchní stěny pak kruhové medailony s výjevy ze života sv. Timoteje a sv. Jana Křtitele. Na každé z bočních stěn jsou v řadě rozmístěny sošky šesti apoštolů. Nejstarší gemy pocházejí z 1. nebo 2. století; jde o druhotně použité gemy antické.

Relikviář svatého Maura je významná románská památka pocházející z první třetiny 13. století. Je považován za druhou nejcennější movitou památku v České republice (po českých korunovačních klenotech) a vůbec nejvýznamnější románskou klenotnickou památku uloženou na českém území. Relikviář majitelé zámku a hradu v Bečově nad Teplou ukryli v roce 1939 v hradní kapli. Byl nalezen v roce 1985 a zrestaurován, v roce 1995 prohlášen národní kulturní památkou České republiky. Relikviář je součástí stálé expozice na nedalekém zámku a je trvale vystaven v prostorách modré jídelny.

St. Maurus reliquary is a Romanesque reliquary exhibited in the castle of Bečov nad Teplou in the west of the Czech Republic. It is considered to be the second most important historical artefact in the Czech territory after the Czech Crown Jewels.


Životopis.

Vystudoval přesnou mechaniku a optiku na Fakultě strojní ČVUT. Působil jako pedagog na Katedře přesné mechaniky a optiky Fakulty strojní ČVUT, kde též udělal kandidaturu (1986) a docenturu (1988). Je spoluautorem řady učebních textů, studií a vynálezů z této oblasti.  Do Československé strany lidové, současné Křesťanské a demokratické unie - Československé strany lidové, vstoupil počátkem 70. let. V roce 1990 se stal místopředsedou vlády České republiky a později za KDU-ČSL ministrem obrany v první Klausově vládě, kterým zůstal až do roku 1994. Byl také členem hlavního výboru Masarykova demokratického hnutí. V roce 1992 byl krátce místopředsedou federální vlády a byl pověřen řízením federálních ministerstev dopravy a spojů. V roce 1996 se neúspěšně ucházel o křeslo senátora za Mělnicko. Podílel se na založení sdružení legálních držitelů zbraní – Sdružení LEX. Při jeho založení v roce 1998 byl zvolen prezidentem sdružení, kterým zůstal až do své smrti. Propagoval myšlenku cvičení střelby pro občany, aby se každý, za své peníze, naučil bránit sám.  Byl dvakrát ženatý. První dlouholetou manželkou byla Zuzana Baudyšová, s níž měl dva syny – Antonína a Jana. Po rozvodu v roce 2010 si v květnu téhož roku vzal Pavlu Bradáčovou. Trpěl rakovinou mozku a v jejím důsledku 24. srpna 2010 zemřel.

Kontroverze.

Během jeho působení na ministerstvu obrany v letech 1993–1994 mu bylo vyčítáno několik afér. Poprvé, když dělostřelci v areálu Doupovských hor přestřelili vojenské pásmo a zasáhli civilní domek. Nedošlo ke zraněním ani ztrátám na životech. Podruhé byl kritizován za svůj výrok, že představitelé armády se podřízením okupaci roce 1968 dopustili vlastizrady. Třetí kauzou, která mu byla médii vyčítána byl případ generála Oldřicha Bárty, který byl přistižen ve švédském obchodním domě při krádeži rybářských háčků.

Prostřelené letadlo.

Pozornost veřejnosti vzbudil neobvyklý incident, při kterém buď on, či jeden z jeho bodyguardů, kpt. Jan Pasker prostřelil podlahu letadla, ve kterém cestovala delegace do Švédska.

Bosenská iniciativa.

Největší polemiku vzbudil jeho návrh na řešení války v Bosně z února 1994. Jednalo se o plán založený na Huntingtonově koncepci střetu civilizací podle příslušnosti k zeměpisným celkům, respektive náboženským celkům na planetě. Vzhledem k přítomnosti tří náboženství v Bosně Baudyš navrhoval, aby mírové jednotky Organizace spojených národů pocházely ze zemí s příslušnými náboženstvími (katolické, pravoslavné a muslimské vyznání). Plán vzbudil kritiku, protože nebyl konzultován s nikým z ministerstva obrany ani zahraničí, šlo pouze o soukromou iniciativu.

Astrologická činnost.

Po svém odchodu z politiky 1994 se již věnoval výhradně astrologii. S manželkou Zuzanou Baudyšovou, rozenou Pohlovou, mají dvě děti, syn Antonín Baudyš mladší se rovněž věnuje astrologii. Český klub skeptiků Sisyfos mu v roce 1999 udělil zlatý Bludný balvan, v roce 2005 tutéž cenu získal jeho syn, Antonín Baudyš mladší. V roce 2008 mu byl udělen tzv. Bludný arcibalvan, který kromě něj obdrželi ještě jeho syn Antonín Baudyš mladší a americký psychoterapeut českého původu Stanislav Grof.  Antonín Baudyš například předpověděl, že George W. Bush zemře v roce 2003.

Antonín Baudyš (9. září 1946, Praha – 24. srpna 2010) byl představitel české astrologie, vysokoškolský pedagog, spoluzakladatel a prezident sdružení LEX a politik.

Antonín Baudyš (9 September 1946 – 24 August 2010) was a Czech academic and politician who served as defense minister from 1993 to 1994. He was the first defense minister of the Czech Republic.


Historie.

Joseph Pilates, který stojí za touto metodou, se narodil roku 1880 v Německu. Celý život se zabýval tělesným rozvojem. Svůj cvičební systém vyvinul a propracoval během první poloviny 20. století. Věřil, že duševní a tělesné zdraví jsou spojitá nádoba a že cvičení dokáže uzdravit tělo z nemoci.  Jako dítě býval neduživý a často nemocný, a vyzkoušel proto mnohé ze cvičebních programů, které tehdy v Německu byly známy. Z této zkušenosti čerpal při vývoji svého vlastního systému. V návaznosti na tělocvičné styly z konce 19. století používal speciálně vyrobené cvičební stroje a inspiroval se rovněž tzv. „nápravným cvičením“ a „zdravotní gymnastikou“, které propagoval švédský fyzioterapeut Pehr Henrik Ling.  Za život o své metodě publikoval Joseph Pilates dvě knihy. První vyšla v roce 1934 a jmenovala se "Tvé zdraví: Nápravný systém cvičení - revoluce na celém poli tělesné výchovy" (angl. "A Corrective System of Exercising That Revolutionizes the Entire Field of Physical Education"). Druhá vyšla o jedenáct let později a jmenovala se "Návrat k životu díky kontrologii" ("Return to Life through Contrology", 1945).  Původně byla metoda dostupná jen několika málo jedincům a cvičila se pouze ve specializovaných studiích. Postupem času se však toto změnilo a nyní lze pilates cvičit jak ve fitness centrech, tak u fyzioterapeutů. Nijak neobvyklé nejsou ani hybridní formy cvičení, jako je "yogilates" nebo nověji "Menezesova metoda". Jiné současné školy si zase původní metodu různým způsobem upravily a přizpůsobily (např. "Stott Pilates"). „Tradiční“ forma pilates je ovšem i dnes stejně aktuální jako dříve.

Pilatesova metoda.

Pilatesova metoda se snaží docílit řízeného pohybu ze silného středu těla. Podstatou metody je cvičení na speciálních strojích, které Joseph Hubertus Pilates v průběh celého svého života vymýšlel na základě svých zkušeností při práci s lidským tělem. První stroje tak vznikaly přibudováním důmyslných kladek s pružinami k nemocničním postelím. (první podoba Pilates stroje Cadillac). Na rozdíl od tradičního fitness cvičení na podložce, kde je daný cvik buď správně proveden či nikoliv, je cvičení na Pilates strojích výrazně preciznější a zvládnou ho tak i méně zkušení lidé. Sám Hubertus Pilates hovořil o „spolupráci stroje a člověka“. Díky nastavitelnému odporu několika pružin i jednotlivých strojů je tedy cvičení na Pilates strojích pro jakéhokoliv člověka (hubený, obézní, těhotná, sportovec, důchodce, dítě, atp.) tou nejlepší volbou, protože každému pomáhají cvik provést správně ve řádným zarovnání vůči stroji a při komplexním zapojení všech svalů. Právě díky pomoci Pilates strojů je takovéto cvičení intenzivnější a tedy i cca 4–5x účinnější než obecně známé fitness cvičení na podložce. Postupem doby vymyslel autor metody pro práci na Pilates strojích cca 550 různých cviků, při nichž se komplexně propracovává skrz svaly středu (Core) celé tělo.  Jelikož se povětšinou jednalo o stroje větších rozměrů, vymyslel Joseph Pilates také sadu 34 cviků jako cílený program pro cvičení na zemi bez strojů či pomůcek. (Tedy pro období, kdy jeho klienti neměli přístup do Pilates studia). Jedná se o nejtěžší formu cvičení Pilates, protože pro správné provedení cviků nepomáhá žádný stroj či jeho pružina. Sám Pilates tyto cviky na zemi učil pouze velmi pokročilé klienty, a to na soustředěních v přírodě, v dnešní době by se dalo říct „letních bootcampech“. O jednotlivých cvicích na zemi se zmiňuje ve své knize "Návrat k životu" z roku 1945, kde najdeme všechny cviky popsané. V 90 % se tedy Pilates metoda zabývá cvičením na speciálních strojích, zbylých 10 % metody popisuje vykonávání cviků na zemi či podložce.  Cviky na strojích jsou koncipovány pro celkové posílení všech svalových skupin těla a získání flexibility: ve strojích jsou zabudovány pružiny a sval jim klade odpor. Jak roste síla svalu, cvičenec používá stále silnější pružiny. Jedná se tedy o plynulou zátěž, která je velmi šetrná k lidským kloubům a šlachám.

Pilates stroje a pomůcky ke cvičení.

Nejznámější cvičební stroj je "reformer". Jedná se o lavici, v níž je umístěn pojízdný vozík uvnitř vodorovného rámu. Na jednom konci jsou zabudovány pružiny, na druhém dvě lana. Dalším známým strojem je "cadillac" (označovaný v angličtině též Trapeze Table neboli „trapézový stůl“), což je kovová konstrukce s mnoha pružinami a hrazdami. Mezi další pilatesovské stroje patří například "high chair" („vysoká židle“), které se přezdívá také "electric chair" („elektrické křeslo“), "wunda chair" („wunda židle“), "baby chair" („dětská židle“), "ladder barrel" („barel se žebříkem“), "spine corrector" neboli "step barrel" („korektor páteře“) a malý barel. Méně rozšířené stroje jsou "magic circle" („magický kruh“), "guillotine tower" (hrazda připomínající gilotinu), "pedi-pole" (tyč se zavěšenými pružinami na ruce a nohy), "Arm chair", a "foot corrector" („korektor chodidel“). Joseph Pilates na těchto strojích cvičil řadu cviků, díky nimž formoval celé klientovo tělo. Zhruba se jedná o přes 500 různých cviků, které bylo možné udělat na téměř kterémkoliv jeho stroji. Právě díky cvičení na více strojích je pilates metoda tak účinná a rozšířená. Jeden cvik provedený na různých strojích dává každému možnost do hloubky pochopit smysl a princip svého těla. Jen precizně provedený cvik přináší kýžený výsledek. Co se týče pomůcek, které mohou vlastní cvičení pro klienty nejen obohatit, ale opět pomoci vlastní cviky korektně provádět, jsou v současné době populární například malé medicinbaly, pěnové válce, rollery, velké fitbaly, rotační disky a cvičební gumičky. Některé z současných škol Pilates kombinují cvičení na podložce s cvičením s pomůckami, avšak účinnější a bezpečnější formou pro začátečníky je již uváděné cvičení na Pilates strojích v dnešní době dostupné v řadě Pilates či fitness Studií po celé ČR. V řadě studií jsou k dispozici programy pro skupinové i individuální cvičení na pilates strojích.

Šest principů pilates.

Joseph Pilates vychoval sedm pokračovatelů jeho metody. Jedním z žáků byla Romana Kryzanowska. Dva z následovníků Romany Kryzanowske byli i Philip Friedman a Gail Eisen, kteří v roce 1980 vydali první moderní knihu o pilates s názvem "Pilatesova metoda pro tělesnou a duševní kondici" ("The Pilates Method of Physical and Mental Conditioning"). Načrtli v ní šest principů pilates, které široká komunita pilates instruktorů převzala nebo si je upravila.  Jedná se o tyto zásady, které je třeba při cvičení dodržovat:

Ochranná známka.

V říjnu roku 2000 byl podán u Úřadu průmyslového vlastnictví návrh na zapsání ochranné známky „Pilates“ pro výrobky a služby. Úřad známku v roce 2001 zapsal. V říjnu roku 2005 nicméně společnost Body Style Prague, s.r.o. (dnes pod názvem My Pilates, s.r.o.), podala návrh na zrušení ochranné známky z toho důvodu, že slovo "pilates" považovala za všeobecné označení cvičební metody. V říjnu roku 2006 Úřad této žádosti vyhověl a ochrannou známku č. 237791 ve znění „Pilates“ prohlásil za neplatnou.

Pilates Festival.

Již každoročně velmi populární akci se stal pražský Pilates festival, který snoubí špičkovou světovou techniku Pilates prezentovanou zahraničními lektory české veřejnosti. Každý má tedy díky celovíkendovému programu vedenému formou jednotlivých workshopů možnost opravdu zjistit jak je Pilates technika vnímána a především prezentována v zahraničí, dozvědět se spoustu nových informací jak o svém těle tak i k využití do cvičení Pilates.  Pořadatelé Pilates festivalu přiváží do Čech pokaždé jiné známé zahraniční osobnosti fitness světa, díky nimž se tato víkenová akce stává velmi přínosnou studnicí nových informací nejen pro učitele/cvičitele Pilates, ale je také cenným přínosem pro fyzioterapeuty, osobní trenéry a zkušené cvičence Pilates a širokou veřejnost.

Pilates je metoda tělesného cvičení, která byla vyvinuta a propracována na začátku 20. století Josephem Pilatesem v Německu, Velké Británii a Spojených státech amerických. Roku 2005 tuto metodu pravidelně cvičilo na 11 miliónů Američanů. Počet amerických instruktorů Pilatesovy metody tehdy dosahoval 14 tisíc.

Pilates (; ) is a physical fitness system developed in the early 20th century by Joseph Pilates, after whom it was named. Pilates called his method "Contrology". It is practiced worldwide, especially in Western countries such as Australia, Canada, the United States and the United Kingdom. As of 2005, there were 11 million people practicing the discipline regularly and 14,000 instructors in the United States.


Příklady emulátorů terminálu.

Existuje mnoho emulátorů nejrůznějších terminálů jako například VT100, VT220, VT320, IBM 3270/8/9/E, IBM 5250/3179, Data General D211, Hewlett Packard HP700/92, Sperry/Unisys 2000-series UTS60, Burroughs/Unisys A-series T27/TD830/ET1100, ADDS ViewPoint, Sun console, QNX, AT386, SCO-ANSI, SNI 97801, Televideo, Wyse 50/60. Naprogramovány byly také emulace existujících programů, jako například xterm a další konzolové terminály pro Linux a podobné systémy. Některé emulátory terminálů jednoduše odkazují na standard, který implementují, jako například ANSI. Tyto programy jsou dostupné pro mnoho platforem, jako je DOS a Unix včetně GUI prostředí, jako jsou Microsoft Windows a Mac OS X a vestavěné operační systému pro mobilní telefony, PDA a další průmyslový hardware.  V systému Microsoft Windows poskytují vzdálený přístup programy HyperTerminal a telnet klient, které jsou přímou součástí systému. Populární jsou další programy, jako je například PuTTY, Inet/Winet, AlphaCom, Poderosa, Terminator, TigerTerm, TN3270 Plus, Ericom Software PowerTerm InterConnect, z/Scope Express VT, Tera Term, SwitchTermJ, SecureCRT a Access*One. Pro systémy Windows CE a Windows Mobile existují MochaSoft, MobileVT, Access*One and NaurTech. Pro DOS jsou ProComm, Qmodem, Telemate a Telix. Program Crosstalk běží v systému DOS i CP/M.  Tak zvaný "DOS box" nebo "Příkazový řádek" je v Microsoft Windows ekvivalent lokálně připojeného terminálového okna (ve skutečnosti je to Win32 console).  V systému Mac OS X je Terminal jako implicitní emulace terminálu pro lokální přístup. Také existuje několik programů třetích stran, jako například GLTerm, iTerm, MacTelnet a MacWise. Zterm je terminál pro vzdálený přístup.  V systému X Window System je k dispozici mnoho různých emulátorů terminálu, které zajišťují lokální přístup, jako jsou například xterm, dtterm, Eterm, GNOME Terminal, Konsole, rxvt, mrxvt, wterm, SwitchTerm, TeemTalk a aterm.

Emulátor terminálu () je program, který emuluje „hloupý“ terminál uvnitř pokročilejšího zařízení nebo prostředí. Emulátor terminálu v grafickém uživatelském rozhraní se nazývá "terminálové okno" ().

A terminal emulator, terminal application, or term, is a computer program that emulates a video terminal within some other display architecture. Though typically synonymous with a shell or text terminal, the term "terminal" covers all remote terminals, including graphical interfaces. A terminal emulator inside a graphical user interface is often called a terminal window.


Obsah románu.

Kniha je rozdělená na pět kapitol, které odpovídají pěti dnům, ve kterých se příběh odehrává. Slavný trumpetista Klíma se dozvídá od jednoho ze svých objektů záletů, Růženy, mladé a povrchní dívky, že s ním čeká dítě. Klíma, sžírán žárlivostí své milující ženy Kamily, kterou i on horoucně miluje, a své nevěry odůvodňuje právě svou nehynoucí láskou k ní, je nucen situaci řešit. Odjíždí do lázeňského městečka, kde Růženu svedl a tam jí předstírá svou lásku. Zároveň Růženu přemlouvá, aby si dítě nechala vzít, Klíma chce totiž trávit čas pouze s ní a dítě by jim to jen kazilo.  Jakub, který se celý život cítí být ukřivďěnou obětí tehdejších politických procesů a chce nyní emigrovat, současně přijíždí do městečka, aby se zde rozloučil se svou schovankou Olgou a primářem gynekologie Škrétou. Ten zde léčí neplodné ženy a vynalezl nový způsob léčby – při vyšetření oplodní ženy svým semenem ve zkumavce – chce tak zajistit pokrok lidstva, do tohoto plánu chce zapojit i Jakuba. Olgu vytáčí, že se k ní Jakub chová stále s otcovskou péčí, chce, aby ji viděl jako ženu, a tak ho svede. Olze se také svěří s jedem, který mu kdysi vyrobil Škréta, jako poslední záchranu a aby mohl být vždy pánem situace. Při nešťastné náhodě v restauraci si Jakub vymění tabletu s tabletou Růženy, ale než se rozhodne, zdali podnikne potřebné kroky k záchraně, uvědomuje si, že se stal potenciálním vrahem. Růžena, přemluvená k potratu, se s tím svěřuje svému milenci Františkovi, který ji miluje, ale on je pro ni přítěží. František, který je přesvědčen, že dítě je jeho, Růženu rozčílí, a tak požije onen jed, místo tablety na uklidnění, a ta ji zabíjí.  Za Klímou do lázní přijíždí ze žárlivosti jeho žena Kamila, když spolu odjíždí, Kamila, podnícená tím, že mu nemůže dokázat jeho nevěru, si poprvé uvědomuje, že na něj není tak vázaná a dokáže si představit, že jednou bude bez něj.  Komičnost postav, jejich snaha si pořád něco dokazovat, potřeba neustále se vymanit svému osudu, přesahuje jindy tak tragickou záležitost, jako je smrt.

Valčík na rozloučenou je román Milana Kundery z roku 1972 napsaný v češtině. Pojednává o láskách a nenávistech mezi osmi postavami v československém lázeňském městečku během raných sedmdesátých let. Román byl poprvé vydán roku 1976 ve francouzském překladu ("La valse aux adieux", překlad François Kérel, Gallimard, Paris), v českém originále o tři roky později v exilovém nakladatelství '68 Publishers v Torontu. Definitivní autorizovaná verze vyšla francouzsky v nakladatelství Gallimard roku 1986.

The Farewell Waltz () is a Czech-language novel by Milan Kundera published in 1972. A French edition was published in 1976 and an English version entitled The Farewell Party.


Děj.

Snímek začíná parodií na film "Vymítač ďábla", kdy je Megan Voorheesová (Natasha Lyonne) posedlá a dva kněží otec McFeely (James Woods) a otec Harris (Andy Richter) z ní musí démona dostat. Exorcismus nevychází, jak by měl, Megan začne urážet McFeelyho matku a on ji střelí do hlavy.  O rok později jsou Cindy Campbellová, Brenda Meeksová, Ray Wilkins a Shorty Meeks (v tomto díle v češtině uváděn jako Čmoud) na univerzitě a snaží se žít nový život, ačkoli všichni v předchozím filmu zemřeli. Cindy a Brenda se seznámily s Alex Mondayovou (Tori Spelling), Ray, který si stále není jistý svou sexuální orientací, má dva nové přátele - Tommyho (James DeBello) a Buddyho (Christopher Masterson), Shorty je stále stejný "vyhulenec".  Příběh začíná, když chce profesor Oldman (Tim Curry) spolu se svým asistentem na vozíčku Dwightem studovat duchy v domě na venkově. Studenty použijí jako návnadu. Jednou z nich je i Theo (Kathleen Robertson).  Když na panství Cindy přijede, potká vulgárního papouška a správce Hansona (Chris Elliott), který má znetvořenou ruku. Po několika incidentech s nadpřirozenými obyvateli domu (Cindy bojovala s kocourem - panem Kittlesem; Ray znásilnil klauna na hraní po tom, co ho napadl; Shorty byl napaden přerostlým konopím, Alex měla pohlavní styk s duchem - Hughem Kaneem) studenti odhalí profesorovy plány a chtějí dům opustit.  Profesor je zabit duchem, skupina chce zabít ducha bývalého majitele panství. Různě bloudí po panství a odhalují další záhady domu. Hanson je posedlý duchem, Cindy, Brenda a Theo parodují "Charlieho andílky" a bojují s ním.  Na konci skupina použije Cindy jako návnadu do přístroje, který má ducha zničit. O dva měsíce později Cindy znovu potká Hansona na procházce s Buddym. Ten zmizí, Cindy začne ječet "Ne!", Hanson "Ano!". Hanson je poté sražen autem, které řídí Shorty, kterému se dostává orálního sexu od krásné ženy-ducha, Caroline Keneové, který zabil profesora (s pytlem přes hlavu).

Scary Movie 2 je americká komedie, pokračování filmu "Scary Movie". Druhý díl paroduje především film Zámek Hrůzy (1999) a také filmy jako "Vymítač ďábla", "Harry Potter", "Muž bez stínu", "Osvícení", "Poltergeist", "Hannibal", "Charlieho andílci", "Rocky", "Noční můra v Elm Street", "Terminátor", "Něco na té Mary je", "Hele vole, kde mám káru?" a další.

Scary Movie 2 is a 2001 American comedy horror film and the second film in the "Scary Movie" film series. The film stars Anna Faris, Regina Hall, Shawn Wayans, and Marlon Wayans (all reprising their roles from the first film, despite their characters having seemingly been killed off), as well as Tim Curry, Tori Spelling, Chris Elliott, Chris Masterson, Kathleen Robertson, David Cross, and James Woods. The film is the last in the series to feature the involvement of stars Marlon and Shawn Wayans, and director Keenen Ivory Wayans. Marlon would eventually go on to produce a similar horror-themed parody, "A Haunted House", and its sequel, both starring himself. In the latter film, Wayans pokes fun at the "Scary Movie" series' decline in quality after his family's departure.


Historie vzniku náměstí.

Po ničivém zemětřesení, které Lisabon postihlo roku 1755, Praça do Comércio nahradilo prostor po zničeném Palácio da Ribeira a náměstí, na němž stál. Portugalský král Manuel I. rozhodl roku 1511, že nové sídlo portugalského království bude v paláci u řeky Tejo, a nikoliv jako doposud na hradě svatého Jiří. Palác sloužil společně s celní správou (Alfândega), tzv. Indickým domem (Casa da Índia), mincovnou (Casa da Moeda), zbrojnicí (Arsenal) a budovou operního divadla (Teatro da Ópera do Tejo), které bylo otevřeno jen pár měsíců před tím, než živelní pohroma postihla portugalské královské město.  Bezprostředně po zemětřesení Sebastião José de Carvalho e Melo, toho času ministr D. José, známý později pod jménem markýz Pombal, převzal záštitu nad provedením nezbytných legislativních opatření, která měla za úkol překonat sociální a hospodářské problémy související s následným rozvojem města po zemětřesení. V roce 1756 byl vytvořen Casa do Risco das Obras Públicas, tým vojenských inženýrů vedených Manuelem de Maia; nejvýznamnějšími představiteli byli Eugénio dos Santos de Carvalho a Carlos Mardel.  Výše zmíněný tým inženýrů připravil plán, který ve třech částech rozváděl různé možnosti rekonstrukce prostoru mezi náměstím Rossio a Paço da Ribeira. Ministrem zvolené řešení odevzdané králi bylo nejradikálnějším ze všech předložených, navrhovalo zbourat všechny části čtvrti Baixa, která byla poničena či zničena, a na jejich místě postavit čtvrť zcela novou, kde bude panovat soulad mezi šířkou ulic a šířkou a výškou jednotlivých budov.  Konečný plán podle návrhu Eugenia dos Santos dal základ naprosto novému městu, spolu s geometricky vyváženou urbanistickou sítí, kde osm ulic ve směru sever-jih propojilo náměstí Rossio se zničeným Národním palácem, a kolmo je přetínalo devět ulic uspořádány ve směru západ-východ. Na místě bývalého paláce bylo projektováno nové náměstí ve stylu francouzského „place royale“, s orientací přímo na řeku Tejo a dokonalým geometrickým uspořádáním.  První zmínka o Praça do Comércio se nachází v povolení z června 1759, jakožto odkaz na plánovanou akci tzv. výměny obchodu, spojenou s výstavbou budov, kde se budou střetávat obchodníci a kapitál z celého světa. Nové náměstí se stalo prostorem pro trh a obchody nové buržoazie chráněné markýzem de Pombal; dle jeho slov se podařilo vytvořit „oficiální nové centrum hlavního města a vlády celé země“.

Praça do Comércio (v českém překladu "Obchodní náměstí"), známé také jako Terreiro do Paço (česky "Palácové náměstí"), je jedno z největších a nejkrásnějších náměstí v centru Lisabonu. Náměstí je ohraničeno třemi stejnými bloky budov se třemi patry a z jižní strany širokou řekou Tejo. V přízemí se nacházejí arkády až do výšky prvého patra, druhé patro je osazeno balkony se železným zábradlím.

The Praça do Comércio (; English: "Commerce Square") is located in the city of Lisbon, Portugal. Situated near the Tagus river, the square is still commonly known as Terreiro do Paço (; English: Palace Yard), because it was the location of the Paços da Ribeira (Royal Ribeira Palace) until it was destroyed by the great 1755 Lisbon earthquake. After the earthquake, the square was completely remodeled as part of the rebuilding of the Pombaline Downtown, ordered by Sebastião José de Carvalho e Melo, 1st Marquis of Pombal, who was the Minister of the Kingdom of Portugal from 1750 to 1777, during the reign of Dom José I, King of Portugal.


Mládí a vzdělání.

V mládí strávil rok v Tanzanii a tato zkušenost ovlivnila jeho celoživotní pohled na Afriku. V roce 1979 stál v čele britské delegace na historicky prvním zasedání Fóra mládeže Evropských společenství ve Štrasburku.  Vystudoval filosofii, politickou vědu a ekonomii na St. Catherine’s College v Oxfordu. Pracoval jako ekonom v britské odborové centrále a později jako televizní producent publicistických pořadů.

V britské politice.

Po dvanáct let byl poslancem Dolní sněmovny za Labouristickou stranu za volební obvod Hartlepool. Bývá považován za jednoho z architektů modernizace strany a vytvoření tzv. New Labour. Dvakrát byl členem britské vlády premiéra Tonyho Blaira. Nejprve od 27. července do 23. prosince 1998 ministrem průmyslu a obchodu. Poté od 11. října 1999 do 24. ledna 2001 státním sekretářem pro Severní Irsko. Ale v obou případech by nucen odstoupit pro obvinění z korupce.

V evropské politice.

Od listopadu 2004 se stal členem Evropské komise v čele s José Barrosem a jeho portfóliem se stal obchod. Mimo jiné zastupoval EU při jednání Světové obchodní organizace (WTO). Své působení ukončil počátkem října 2008, kdy se vrátil do britské vlády. Dne 3. října 2008 ohlásil britský premiér Gordon Brown, že se Mandelson má stát členem jeho kabinetu.  Po svém předčasném odchodu z funkce měl Mandelson dostávat od Evropské komise 78 tisíc liber po další tři roky. Dále má po dosažení 65 let věku nárok na důchod v hodnotě asi tři čtvrtě miliónu liber.

Soukromý život.

Nejméně od roku 2000 je ve vztahu s Brazilcem Reinaldem Avilou da Silvou, který do Spojeného království přišel v roce 1996 a v roce 2005 se stal jeho naturalizovaným občanem.

Peter Benjamin Mandelson, Baron Mandelson (* 21. října 1953, Londýn, Spojené království) je britský a evropský politik, bývalý člen Evropské komise a vlády Spojeného království.

Peter Benjamin Mandelson, Baron Mandelson (born 21 October 1953) is a British Labour politician, president of international think tank Policy Network, and chairman of strategic advisory firm Global Counsel.


Surovina.

Pro výrobu skelné minerální izolace se používá písek a sklo. Podíl recyklovaného skla se stále zvyšuje, výrobci dnes běžně uvádějí procento využití střepů ve výši 80 %. Pro výrobu kamenné vlny se využívá čedič, diabas a vysokopecní struska, které se smíchávají s připraveným recyklátem z minerálních vláken pojeným cementovým pojivem.

Výroba.

Vstupní suroviny se taví za vysoké teploty v peci, ze které vytéká láva na rozvlákňovací stroje. Poté se k vytvořeným a chladnoucím vláknům přidává organické pojivo, případně impregnační prostředky, které zajistí vyšší stabilitu a odolnost vláken proti vodě.  V procesu rozvlákňování vzniká jemné vlákno z roztaveného materiálu, které je v tenkých vrstvách usazováno na pás sběrné komory. Vlna se dále pomocí kyvného systému vrství, přičemž množství uložené vlny koresponduje s finálními vlastnostmi materiálu. V krepovacím zařízení dochází ke stlačení materiálu na požadovanou tloušťku a k případnému dorovnání objemové hmotnosti. V tvrdící komoře následně dochází k vytvrzení pojiva, čímž je zajištěna rozměrová stálost minerální vlny.  Vytvrzená vlna se nakonec upravuje na požadované rozměry a vzniklé desky nebo role se balí. Pokud jsou izolace používány pro speciální aplikace, jako jsou například technické izolace, přichází tzv. sekundární výroba, což znamená, že na minerální izolaci se aplikuje další vrstva materiálu (papír, alu fólie, skelné textilie, asfaltový pás, drátěné pletivo), nebo se dále tvarují a řežou.

Druhy výrobků.

Pro běžné stavební aplikace se minerální izolace upravuje nejčastěji do rolí nebo desek. Další rozšířenou možností je minerální izolace foukaná. Pro speciální aplikace jako jsou např. izolace potrubí se jedná o tzv. pouzdra (dutý, podélně dělený válec). Některé výrobky jsou opatřeny polepem – hliníkovou fólií, netkanou textilií, asfaltem nebo je minerální izolace našitá na drátěném pletivu.

Minerální vata nebo také minerální vlna je izolace vyrobená z vláken minerálního původu. Používá se k tepelné, protipožární a zvukové izolaci. Mimo to má široké uplatnění v průmyslu i ve speciálních aplikacích. Minerální izolace se dělí na skelnou a kamennou podle hlavních surovin, ze kterých se vyrábí. Podobný produkt (ale odlišný) je "žáruvzdorné keramické vlákno", vyrábí se z oxidu křemičitého (SiO) a oxidu hlinitého (AlO) pro teploty až 1700 °C, zde není popsaný.

Mineral wool is any fibrous material formed by spinning or drawing molten mineral or rock materials such as slag and ceramics.


Popis.

Klobouk může mít průměr 8–20 cm. Je nejdříve polokulovitý, později sklenutý, ve stáří rozložený, někdy až mírně miskovitý s hřebenitým rýhováním na okraji. Barva klobouku může kolísat mezi jasně oranžovou až nachově červenou. Je pokryt bílými bradavkami. Lupeny jsou bílé, husté, u třeně volné. Třeň je bílý, válcovitý; na bázi hlízovitě ztlustlý, obalený na okraji bradavičnatou pochvou. Prsten je široký, převislý, rýhovaný. Dužnina je bílá, jemné chuti, bez pachu. Výtrusný prach je bílý.

Možnost záměny.

Možná je záměna s velmi podobnou muchomůrkou královskou, která je však také jedovatá. Méně pravděpodobná, ale také možná, je záměna s muchomůrkou císařskou, která je sice jedlá (dokonce výtečná), ale v České republice je vzácná a chráněná.

Výskyt.

Celkově hojná, místy velmi hojná. Roste nejčastěji v jehličnatých, převážně smrkových lesích, ale i ve smíšených a listnatých lesích.

Obsahové látky, jedovatost.

Kromě nepříliš významného obsahu muskarinu obsahuje muscimol, který způsobuje poruchy vědomí a vyvolává halucinace. Muchomůrka červená byla v historii používána k navození stavů opojení nebo halucinací. Bylo však prokázáno, že užívání muchomůrky červené narušuje zdraví a ve vzácných případech vede i ke smrti.

Užití.

Právě muchomůrka červená dala celému rodu název, neboť byla lidovým prostředkem k zabíjení much (původně muchomorka – od „mořit mouchy“). Klobouk se vymáčel v oslazené vodě nebo oslazeném mléce, případně se namáčel v mléce či vodě a pak posypal cukrem. Mouchy sály z povrchu klobouku sladký roztok i s rozpuštěnými jedy a došlo k jejich omámení, případně úplnému usmrcení.

Muchomůrka červená ("Amanita muscaria") je jedovatá houba z čeledi muchomůrkovitých. Patří k nejznámějším jedovatým houbám, ačkoliv fatální otravy jsou vzácností.

Amanita muscaria, commonly known as the fly agaric or fly amanita, is a basidiomycete of the genus "Amanita". It is also a muscimol mushroom. Native throughout the temperate and boreal regions of the Northern Hemisphere, "Amanita muscaria" has been unintentionally introduced to many countries in the Southern Hemisphere, generally as a symbiont with pine and birch plantations, and is now a true cosmopolitan species. It associates with various deciduous and coniferous trees.


Obecně.

Termín optometrie pochází s řečtiny. Jedná se o složení slov optos (oko, vidění) a metrie (měření). Pozoruhodné je přiřazení významu pro vidění v anglickém jazyce. Tam frázi „I see“ lze vyložit také jako "rozumím", což dává smysl. Pokud chci něčemu porozumět, něco poznat, zjistit souvislosti, je potřeba velmi často onu věc také vidět. Dá se říci, že lidské oko je jakási brána do člověka samotného. Jinak řečeno, oko je v podstatě senzoricko-motorickou periferií mozku. Místem prvního zaznamenání odrazů světla, které poté putují do mozku, kde dochází k jejich analýze. Je až s podivem jak je vše psychické i fyziologické propojeno s okem resp. se zrakem či obecně s viděním. Řada nemocí se často nějak projeví zrakovými problémy. Jakékoliv zrakové postižení může také velmi ovlivnit psychiku člověka a tím i celý jeho život. Proto je třeba si neustále uvědomovat jak moc je pro nás zrak důležitý.  Zodpovědný přístup ke zrakovému aparátu společně se správným vyšetřením všech zrakových funkcí a odchylek, společně se stanovením ideální korekce, přispívá k celkovému dobrému zdravotnímu stavu a tím pádem i k optimální kvalitě života. Lidské bytí je založeno na interakci s okolním světem a zrakové vjemy tvoří jeho velkou část. Proto řada optometristů považuje své povolání za poslání které umožňuje lidem prožívat lepší život.  Na rozdíl od České republiky mají optometristé například ve Spojených státech daleko větší pravomoci a v řadě amerických státech má optometrista oprávnění používat i léčebných metod a předepisovat různé kapky masti či injekce.

Historie.

Historie optometrie je přímo svázána s vývojem lékařských a vědních oborů zabývajících se zrakovým aparátem (anatomie, mikrobiologie, neurologie, fyziologie atd.), optiky, optických přístrojů, zobrazovacích technik a dalších oborů souvisejících s péčí o zrak. V České republice se často v různých textech dozvídáme, že je optometrie mladý obor. Z následujícího historického přehledu je patrné, že tomu tak není.

Licence.

Procesy vzdělávání a praxe optometristů jsou v řadě zemí regulovány vládou. Jako u většiny zdravotnických oborů se vyžaduje i u optometristů značná kvalifikovanost a stálý přehled o nových trendech a postupech.  Optometrie je oficiálně uznána a vyučuje se:

Evropa.

V Evropě nejsou doposud stanovena jednotná pravidla pro získání licence (registrace) optometrie. Například v Německu se problematikou optometrie zabývají zejména oftalmologové a profesionálně trénovaní a certifikovaní optici. Ve Francii není žádná regulace optometrie a optometristé jsou často školení tak, že navštěvují ordinace soukromých oftalmologů.  Po vzniku Evropské unie vznikly organizace zaštiťující evropské školy a školy s výukou optometrie (AESCO Association of European Schools and Colleges of Optometry) a organizace vystupující pod označením Evropská rada optiky a optometrie (ECOO European Council of Optometry and Optics), která se snaží nastavit obecně platná pravidla tohoto oboru. Hlavním úkolem těchto organizací je optometrii v EU sjednotit a stanovit evropskou zkoušku z optometrie (evropský diplom optometrie), uznávaný celou EU.

Česká republika.

V České republice je optometrie vedena jako nelékařský zdravotnický obor. Optometrii lze v ČR studovat na lékařské fakultě Masarykovy univerzity, kde se jedná o tříleté bakalářské respektive magisterské studium s možností navazujícího doktorandského studia. Tento obor také poskytuje ve svých osnovách Univerzita Palackého v Olomouci, kde se vyučuje na lékařské a přírodovědecké fakultě a v Kladně na fakultě biomedicínského inženýrství, která je součástí ČVUT.

Optometrie je nelékařská zdravotnická profese zaměřená na lidské oko a jeho vlastnosti. Specialista aplikující optometrii se nazývá optometrista. Jako u celé řady profesí, jsou i pravomoci optometristů v různých zemích jiné. Stěžejní náplní práce optometristy v České republice je především vyšetřování zrakových funkcí, stanovení příslušné dioptrické korekce a aplikace kontaktních čoček. Současně je optometrista také schopen poradit při výběru optimální korekční pomůcky. Je také schopen posoudit celkový stav zrakových funkcí, avšak nestanovuje diagnózu a neléčí oční choroby. Optometrie je společně s ortoptikou součástí primární péče o zrak na kterou navazuje lékařská péče - oftalmologie.

Optometry is a health care profession that involves examining the eyes and applicable visual systems for defects or abnormalities as well as the correction of refractive error with glasses or contact lenses and treatment of eye diseases.


Historie.

Brakýři, česky řečeno honiči, se používali k lovu již v dávné minulosti. Alpský jezevčíkovitý brakýř byl k dnešní podobě vyšlechtěn v 19. století. Tehdy si tyto psy vyžádal na své výpravy do Turecka a Egypta korunní princ Rudolf Habsburský. Podobný pes tomu, kterého si vyžádal Rudolf Habsburský byl vyšlechtěn v rakouských Alpách pro potřeby myslivců při lovu. Při šlechtění loveckého psa byl patrně použit i jezevčík. V dnešní době má však alpský jezevčíkovitý brakýř s jezevčíkem málo společného. Pro práci v norách se alpský jezevčíkovitý brakýř nehodí, je vhodný spíš pro práci jako honič. Jeho velkou předností je vysoké pracovní nasazení při jakýchkoli povětrnostních podmínkách.  Alpský-krušnohorský brakýř byl uznán jako třetí barvářské plemeno (vedle bavorského a hannoverského barváře) rakouskou horskou kynologickou organizací v roce 1932.

Vzhled.

Je to pes těžké konstrukce s celkově těžkou kostrou. Má krátkou a přiléhavou srst, která dobře izoluje a má většinou barvu hnědou, jelení červeň nebo černou se znaky. Má husté pesíky i podsadu. Hlava je mírně klenutá. Stop je výrazný, hlavně z profilu. Zuby musí být nůžkovitého nebo klešťovitého skusu. Duhovka oči je tmavě hnědá. Uši jsou vysoko nasazené, bez záhybů, středně dlouhé. Jejich konec je zaoblený.  Krk je svalnatý a ne příliš dlouhý. Hřbet rovný a velmi dlouhý, což je specifický znak pro jezevčíky i jezevčíkovité brakýře. Ocas je vysoko nasazený, silný u kořene. Srst na spodní straně je delší (tvoří kartáč), nekupíruje se a je středně dlouhý. Pánevní končetiny jsou svalnaté, silné a správně zaúhlené. Tlapky jsou silné a kulaté, skoro jako kočičí, jen větší. Prsty jsou sevřené, polštářky silné a drápy černé.

Povaha.

Odvážný, nebojácný a energický pes. Má majetnické sklony, ale ke své rodině umí být laskavý. Svoji rodinu miluje a je jí naprosto věrný. Špatně zvládá adaptaci na nové prostředí nebo nové lidi. K cizím se chová nedůvěřivě, ale nesmí být agresivní či být v jejich přítomnosti nervózní. S dětmi vychází poměrně dobře, ale některé jejich hry mu mohou být nepříjemné, proto je dobré nejdříve děti obeznámít s tím, jak se ke psu chovat. Ostatní zvířata většinou ignoruje a nepřikládá jim zvláštní důraz, ani nemá potřebu vyhledávat s nimi spory nebo vyvolávat rvačky. Má rád pohyb a všechnu práci která je mu zadána dělá s velkým nadšením a největším nasazením, proto je to stále velmi oblíbený honič nebo barvář. Má silně vyvinuté lovecké pudy a dobrý nos.

Alpský brakýř jezevčíkovitý je silný, nebojácný lovecký pes s nízkýma nohama a silnou stavbou těla. I přes svoji malou výšku je ale velmi těžký a mazlivý. Můžeme ho znát také jen jako "jezevčíkovitého brakýře, "nebo "alpsko-krušnohorského jezevčíkovitého brakýře".

The Alpine Dachsbracke (ger. Alpenländische Dachsbracke) is a small breed of dog of the scent hound type originating in Austria. The Alpine Dachsbracke was bred to track wounded deer as well as boar, hare, and fox. It is highly efficient at following a trail even after it has gone cold. The Alpine Dachsbracke is very sturdy, and Austria is said to be the country of origin.


Život.

Narodil se v Baku, Sovětský svaz (Ázerbájdžán), vyrůstal v Palestině. Zde se naučil moderní a starověkou hebrejštinu, jiné semitské a evropské jazyky, historii a archeologii Blízkého východu. Vystudoval obor dějiny ekonomie na Londýnské univerzitě.  Pracoval mnoho let v Izraeli jako novinář a editor, poté žil a tvořil v New Yorku. Jeho knihy jsou překládány do většiny světových jazyků, do Braillova písma, a jsou citovány v rádiích a televizních programech.

Teorie.

Podle jeho výkladu sumerské kosmogonie existuje tzv. hypotetická planeta, putující po dlouhé, eliptické oběžné dráze; planeta projde vnitřní Sluneční soustavou zhruba každých 3600 let. Tato planeta se podle Sitchina jmenuje Nibiru (planeta spojovaná s Mardukem v babylonské astrologii). Planeta Nibiru se srazila s Tiamatem, jenž je další hypotetickou planetou, umísťovanou Sitchinem mezi Mars a Jupiter. Tato kolize dala vzniknout planetě Zemi, Pásu asteroidů a některým kometám. Tiamat je, jak je popisováno v Enûma Eliš, bohyně. Sitchin se ale domníval, že Tiamat by mohl být tím, co my dnes nazýváme planetou Zemí.  Když byl zasažen jedním z měsíců planety Nibiru, Tiamat se rozpadl na dvě části. Při dalším průniku Sluneční soustavou se Nibiru srazila s fragmenty předchozí kolize a jedna část Tiamatu vytvořila nynější Pás asteroidů. Druhá část byla kolizí odsunuta na novou orbitu a stala se planetou – Zemí. Tomuto scénáři však neodpovídá současná malá výstřednost oběžné dráhy Země: 0.0167. Zastánci jeho teorie naopak poukazují na velmi neobvyklou geomorfologii rané Země jako následek kolize vesmírných těles – např. pevný kontinent na jedné a obrovský oceán na druhé straně planety. I když toto je v souladu s teorií velkého impaktu pro vysvětlení původu Měsíce, tato událost se stala (podle odhadů) před cca 4,5 miliardou let a naprosto transformovala (zničila) předchozí povrch Země.  Jak uváděl, hypotetická planeta Nibiru byla domovem technologicky vysoce vyvinuté mimozemské rasy, podobné člověku, pojmenované Anunnaki v sumerské mytologii, či Nefilim v Bibli. Tvrdil, že Anunnaki poprvé dorazili na Zemi pravděpodobně před 450 000 lety. Hledali tu nerostné suroviny, hlavně zlato, které našli a těžili v Africe. Tito,bohové‘ Anunnaki byli v podstatě kastou (hodností) a představiteli koloniální výpravy z Nibiru na planetu Zemi. Sitchin věřil, že Anunnaki geneticky vyvinuli druh "Člověk moudrý": křížením mimozemských genů s geny "Homo erectus". Výsledkem byla stvoření určená pro otrockou práci ve zlatonosných dolech. Podle Sitchina starověké nápisy popisují zrod lidské civilizace v Sumeru a Mezopotámii pod dozorem a vedením těchto,bohů‘; lidští králové byli jmenováni jako prostředníci mezi Anunnaki a pozemšťany. Věřil, že spad z jaderných zbraní použitých ve válce mezi frakcemi mimozemšťanů je,zlý vítr‘, který zničil město Ur okolo roku 2000 př. n. l. (Sitchin dokonce uváděl přesný rok 2024 př. n. l.), jak je uvedeno v tzv. lamentu "Nářek nad zkázou města Ur". Sitchin tvrdil, že se jeho výzkum shoduje s řadou biblických textů, které byly často převzaty z původních sumerských mytologických textů.  V době, kdy prováděl výzkumy pro své knihy, pouze odborníci byli schopni číst v sumerském jazyce. V současné době však můžete s použitím "Sumerian Lexicon" porovnat svůj překlad se Sitchinovým. Sitchinovy překlady jak samotných slov, tak větších celků byly a jsou napadány jako nepřesné.

Genetika.

Dále tvrdil, že některé neobvyklé lidské geny objevené roku 2001 nejsou důsledkem horizontálního přenosu genetické informace z bakterie, jak uvádí genetici, ale byly vloženy do lidského genomu mimozemšťany. Tento výzkum byl také napaden krátce po jeho zveřejnění.

Zecharia Sitchin (,, českým přepisem Zacharija Sitčin) 11. července 1920 – 9. října 2010) byl autor knih propagující myšlenku mimozemského (vesmírného) původu lidstva. Sitchin tvrdil, že za vznikem starověké sumerské civilizace stáli „Anunnaki“, (nebo „Nefilim“) mimozemská rasa z ještě neobjevené planety našeho solárního systému – Nibiru. Tvrdil, že sumerská mytologie potvrzuje jeho teorie, přičemž tyto byly soustavně vyvracovány renomovanými vědci a historiky: Jeho kritici napadali hlavně Sitchinovy překlady sumerských textů a jeho fyzikální výklady. Zecharia Sitchin bezesporu patřil mezi nejvýznamnější záhadology 20. a počátku 21. století.

Zecharia Sitchin (July 11, 1920 – October 9, 2010) was an author of books proposing an explanation for human origins involving ancient astronauts. Sitchin attributed the creation of the ancient Sumerian culture to the "Anunnaki", which he stated was a race of extraterrestrials from a planet beyond Neptune called "Nibiru". He asserted that Sumerian mythology suggests that this hypothetical planet of Nibiru is in an elongated, 3,600-year-long elliptical orbit around the sun. Sitchin's books have sold millions of copies worldwide and have been translated into more than 25 languages.


Stavitelé.

Stavbu mrakodrapu navrhla, propočítala a také pod vedením stavitele Arnošta Sehnala provedla dceřiná společnost Baťova koncernu "Zlínská stavební akciová společnost". Na projektu budovy se podíleli:

Postup výstavby.

Ve čtvrtek 28. května 1936 žádá firma Baťa okresní úřad ve Zlíně o stavební povolení pro 16 podlažní budovu na parcele číslo 1111/6 v katastrálním území Zlína. Protože však na území tehdejšího Československa neexistovaly předpisy pro stavbu tak vysokých budov, bylo nařízeno místní šetření. Při něm bylo doporučeno vydání stavebního povolení.  To bylo skutečně v pondělí 14. září téhož roku vydáno a okamžitě bylo započato se stavbou, a to výkopem základových pasů, které byly hotovy v dubnu roku 1937. Ještě ve stejném měsíci se začalo se stavbou železobetonového skeletu, a šestnáctá etáž je slavnostně dokončena již ve čtvrtek 16. září 1937. Technické vybavení budovy bylo vybudováno v letech 1938 a 1939.  Kolaudace byla zahájena v prosinci 1939, a podle fotografií dochovaných z roku 1940 je toho roku budova již plně v provozu.

Náklady na stavbu.

Celkové náklady činily 8 810 410 Kč. Do této částky nejsou započítány náklady na vybavení interiérů budovy, protože ty si jednotlivá oddělení platila sama.

Popis budovy.

Rozměry a objemy.

Celková zastavěná plocha budovou činí 1850 m. Vlastní budova má délku 80 m a šířku 20 m. Podlaží mají celkovou plochu 30 000 m2, avšak vlastní užitná plocha činí 24 000 m2 (tedy 80 % celkové plochy podlaží). Celkový obestavěný prostor (kubatura) je 135 000 m3.  Během výstavby objektu bylo použito:  Materiál byl na stavbu přivezen na celkem 3 800 vagónech  Při stavbě suterénních podlaží bylo z výkopu vytěženo 8 400 m3 zeminy. Celková plocha omítek v budově činí 40 000 m2.

Výstavba.

Nosným systémem mrakodrapu je železobetonový skelet s charakteristickými válcovými sloupy, které jsou spirálovitě armované, a dole jsou eliptické, aby optimálně roznášely horizontální zatížení. Střední pilíře mají v základech průměr 75 cm a každý z nich nese zatížení 500 t. Skelet budovy byl postaven za 160 dní; na jeho vytvoření se podílelo 40 dělníků:  Pro betonáž sloupů a stropů bylo použito standardní ocelové bednění. Betonové konstrukce včetně sloupů jsou omítnuty škrabanou omítkou.  Budova přes svou délku 80 m nemá průběžné dilatační spáry. Ty dělí pouze poslední dvě podlaží z důvodů tepelné roztažnosti. Obvodové zdivo je vyzděno z obyčejných plných cihel a obloženo cihelnými obkladačkami o rozměrech 6,5 × 30 cm.

Stavební prvky budovy.

Podlahy.

Podlahy jsou bez násypu přímo na železobetonové konstrukci a obsahují (odshora) tyto skladebné vrstvy:  Ve výtahové hale a na schodištích bylo položeno různobarevné teraso, které bylo dělené několika proužky z mosazi.

Okna.

Okna jsou z oceli a jsou řešena jako dvojitá s vnitřní roletou. Není možné je otevřít. Jejich součástí je pouze úzký ventilační proužek nahoře a dole.

Dělicí příčky.

Dělicí příčky v interiéru budovy byly sestavovány z modulových dílů, a sice plných a prosklených. Pouze například u výtahů, umýváren či strojoven byly použity zděné příčky.

Dispozice budovy.

Suterén budovy obsahoval ústřední firemní archiv, strojovnu, elektrorozvodnu, dále sklady a dvě telefonní ústředny. Jedna telefonní ústředna byla automatická a sloužila k vnitřní komunikaci mezi 3 500 zaměstnanci. Druhá, ruční, byla určena pro meziměstské telefonní hovory.  V přízemí se nacházela rozsáhlá komunikační hala o rozměrech 24 × 6 m.  Na 1. až 14. podlaží jsou velkoprostorové kanceláře dimenzované pro 200 pracovníků na jedno patro. Osmé patro bylo vyhrazeno pro vedení firmy. Kanceláře zde měli ředitelé (v abecedním pořadí) Čipera, Hlavnička, Hoza, Hradil, Knap, Malota, Pokorný, Udržal a jiní.  Do 15. etáže byl situován sál pro konference nebo předvádění výrobků. O patro výš byla střešní vyhlídková zahrada s květinovými záhony a fontánou. Nejvyšší patro je jen nástavbou se strojovnou klimatizace, dílnami pro údržbáře a vodními rezervoáry.

Vertikální komunikace.

Výtahy.

Všechny vertikální komunikační cesty byly umístěny vně základního půdorysu budovy. Nalezneme zde 4 výtahy pro dopravu zaměstnanců (o celkové kapacitě 100 míst), které byly obsluhovány průvodčími. Díky tolika výtahům bylo zajištěno, že kabinka výtahu přijede maximálně do 30 sekund od jejího přivolání. Jízdní rychlost výtahů byla 2 m/s. Jeden z výtahů však byl expresní (byl určen návštěvníkům firmy) a jezdil rychlostí až 3,2 m/s. Tento výtah byl umístěn v jihovýchodním rohu objektu v sousedství jednoho ze tří schodišť.  Pohyb mezi dvěma sousedními patry zajišťoval páternoster s 31 kabinkami.  V severozápadních partiích budovy se nachází nákladní výtah s kovovou klecí.  Mrakodrap také obsahoval listovní a balíkový výtah s automatickým vyklápěním typu páternoster (podobnost s potrubní poštou) a dálnopis.  Zakomponován byl také shoz na smetí a papír, který v suterénu ústil do sběrače s přímým ukládáním na nákladní automobil a odvozem do spalovny.

Kancelář Jana Antonína Bati.

Technickou raritou budovy je výtahová kancelář ředitele firmy Jana Antonína Bati o rozměrech 6 × 6 metrů, která je elektricky klimatizovanou jednotkou umístěnou na stropě kanceláře (teplota v místnosti klimatizací kolísá v rozmezí 18 až 25 °C). Kancelář je dále vybavena samostatným signalizačním zařízením (včetně automatického elektrického požárního hlásiče a otevírání dveří), telefonem či umyvadlem s teplou i studenou vodou a odpadem. Výtah s kanceláří se pohyboval rychlostí 0,75 m/s.

Schodiště.

V budově jsou celkem tři schodiště mající minimální možnou šířku. Schodiště mají 450 schodišťových stupňů, tedy o 70 více než má katedrála sv. Štěpána ve Vídni.

Vytápění.

Zvlášť pro jednotlivá patra a na sobě nezávisle se provádělo vytápění a klimatizace (systému Carrier) s možností úprav kvality vzduchu (jeho teploty, vlhkosti, množství nebo jakosti) pouze pro konkrétní patro. Navíc bylo pro dané patro možné klimatizaci vyřadit z provozu nebo větrat pouze filtrovaným vzduchem zvenčí bez použití vzduchu cirkulačního. Výhodou byla též jednoduchost obsluhy tohoto systému.  K vytápění a klimatizaci sloužila pro každé z pater samostatná strojovna se samočinnou regulací. Na horní straně parapetu byly navíc umístěny elektrické topné pásy (to z důvodu případného přitápění).  Celá budova byla napojena na tovární parovod.  Ohřev teplé užitkové vody a chlazení pitné vody pro fontánky, které byly umístěny na každém podlaží, byl centrální.

Toalety.

Pánské toalety jsou v každém patře. Dámské toalety jen ve druhém a devátém podlaží.

Elektroinstalace.

Stoupačky elektroinstalace jsou situovány do průběžné vertikální šachty ústředního schodiště. Parapetními zdmi jsou vedeny rozvody světelné, motorové, telefonní a rozhlasové. Elektrické zásuvky jsou umístěny po každých 3 metrech, vypínače po každých 6 metrech, kdy jsou zalícovány s povrchem zdiva.

Mytí oken.

Aby bylo možné mýt velká okna, která nelze otevírat, byl na budovu připevněn závěsný koš, jehož návrhu a realizace se ujaly firemní strojírny. Zavěšen byl ve výšce 67 m v kolejové dráze okolo rohů budovy. Do koše mohly nastoupit jedna nebo dvě osoby s pracovním náčiním. Nástup a nakládka či vykládka pracovních potřeb probíhá z místnosti pro skladování čisticích prostředků a barev, kam se koš dostane po průjezdu vhodně nastavenou výhybkou v 15. etáži.  Koš se obsluhoval čtyřmi knoflíky (pro každý ze směrů - vzhůru/dolů nebo vlevo/vpravo - jeden knoflík). Navíc stiskem kombinací těchto knoflíků bylo možné dosáhnout pohybu diagonálního. Pro zamezení možných výkyvů koše (například při mytí oken) byl koš vybaven dvěma elektromagnety. Ty se obsluhovaly z koše a sloužily k přichycení k okennímu rámu.

Osudy budovy.

V listopadu 1944 byl Zlín bombardován, ale Baťův mrakodrap jako zázrakem unikl zkáze.  Roku 1959 byl interiér přízemí budovy upraven pro Muzeum obuvi.  A o rok později byla střešní terasa z její větší části zastavěna objektem vzorkovny, který je od líce budovy odsazen ochozem.  Během šedesátých let došlo k dobudování jižního vstupu do budovy (počítal s ním již původní architekt Karfík, soudě alespoň podle modelu mrakodrapu). Dobudování však nebylo šťastné, neboť byly provedeno za pomoci těžkopádné markýzy podepřené betonovou stěnou s plastikou (od J. Vlacha) a fontánou. Došlo také na rekonstrukci výtahů, dveří a některých dalších prvků v interiéru budovy.

Současnost.

Po celkové rekonstrukci dokončené v roce 2004 za 630 milionů Kč je mrakodrap sídlem Krajského úřadu Zlínského kraje (jeho kanceláře jsou v 9. až 15. podlaží) a tamního finančního úřadu (jeho kanceláře jsou ve 4. až 8. podlaží).  Ve spodních patrech budovy je restaurace a nachází se tu i prostory se stálou expozicí či plochy pro aktuální krátkodobé výstavy. Na terase budovy v nejvrchnějším patře je provozována kavárna a vyhlídková plošina.

Ocenění.

Stavba se stala kulturní památkou České republiky (je vedená pod číslem 1894).  Během výstavy "Deset století architektury", která v roce 2000 proběhla v areálu Pražského hradu, byla budova zařazena mezi osm nejvýznamnějších památek české architektury 20. století.  Rekonstruovaná stavba získala prestižní hlavní cenu "Grand prix obce architektů" za rok 2004.

Baťův mrakodrap nechal postavit Jan Antonín Baťa ve Zlíně podle projektu architekta Vladimíra Karfíka v letech 1936–1938 jako sídlo ředitelství obuvnické firmy Baťa. Budova má číslo 21, říká se jí proto „jednadvacítka“. Označení budov v Baťově závodě bylo podle amerického stylu, kdy číslo udává přesnou polohu budovy v areálu, neboť první číslice (tedy dvojka) označuje řadu budovy (počítáno od východu k západu) a druhé číslo (tedy jednička) představuje řadu budovy (číslováno od jihu k severu).

Baťa's Skyscraper, also known as Building No. 21 is a skyscraper in Zlín, Czech Republic. It is 77.5 metres high and has sixteen floors. It was the administration building of the shoemaking factory Bata Shoes. Now it is headquarters of the Zlín Region. This building was one of the first high-rise buildings in Europe—being the third tallest pre-war skyscraper after Madrid's Telefónica Building and Antwerp's Boerentoren. The building is in constructivist architecture was designed by Vladimír Karfík. It was built between 1936 and 1938 at the instruction of Jan Antonín Baťa.


Nové bezpečnostní opatření.

Příčinou katastrofy raketoplánu Challenger byly motory SRB, proto se tyto motory dočkaly velkého množství vylepšení. Bylo provedeno 155 konstrukčních změn – vylepšení konstrukce zápalníků pohonných hmot, zlepšená konstrukce trysek. Těsnící proužky mezi jednotlivými segmenty motoru, které byly přímou příčinou havárie, získaly robustnější konstrukci. Jejich počet vzrostl na tři oproti předchozím dvěma. Změny se nevyhnula ani vnější palivová nádrž ET, na niž technici vykonali 8 vylepšení a vlastní raketoplán, kde proběhlo až 220 konstrukčních úprav. Přibyl nový nouzový východ a nová možnost úniku posádky z lodi pomocí teleskopické tyče. Upraveny byly také startovací komplexy. Došlo ke zpřísnění opatření na přípravu a provoz raketoplánů. Počet podmínek, které musely před startem vyhovovat, přesáhl 2500. Následkem těchto úprav klesla nosnost raketoplánu na 22 700 kg z předešlých 29 500 kg.

Přípravy na start.

Orbiter Discovery byl 21. června přemístěn do raketové montážní haly VAB, kde ho připojili k vnější palivové nádrži ET, která byla zase spojena s pomocnými motory SRB. Už kompletně smontovaná startovací sestava se 4. července přemístila na startovací rampu 39-B. To byla stejná rampa, z které před více než dvěma lety odstartoval Challenger na svoji poslední misi. 26. srpna bylo zahájeno odpočítávání. V jeho průběhu se vyskytlo neplánované prodloužení v čase T-3h. Kromě toho ale odpočítávání probíhalo hladce a tak v čase T-9 min mohl dát Robert B. Sieck, ředitel startovních příprav, povel ke startu.  V rámci zvýšení bezpečnosti byly na mysu Canaveral během startu v pohotovosti tři helikoptéry typu Sikorsky HH-3. Ty měly poskytnout pomoc posádce raketoplánu v případě, že by musela opustit jeho palubu a přistát pomocí padáků v Atlantiku blízko pobřeží. O 180 km dále hlídkovala loď "Tahoma", patřící pobřežní stráži (US Coast Guard), na širém moři byla připravena vrtulníková fregata USS Flatley a 360 km od místa startu kroužilo hlídkové letadlo Lockheed HC-130 národní letecké gardy (Air National Guard).

Problémy před startem.

11. července začalo tankování paliva pro orbitální motory OMS a manévrovací motory RCS. 15. července si jeden technik všiml zápachu okysličovadla v blízkosti levého zadního modulu RCS. Po šestihodinovém pátraní bylo lokalizováno místo, odkud chemikálie unikala. V srpnu byla netěsnost zalita tmelem ze silikonového kaučuku, grafitu a skelných vláken. Problém také nastal s netěsností na pozemním potrubí, které přivádí kapalný vodík do nádrže ET.  Rovněž nastaly problémy se zkouškami hlavních motorů raketoplánu SSME. Přepouštěcí ventil na motoru č. 2 se uzavíral příliš pomalu, proto palubní počítač zastavil zkoušku probíhající 4. srpna jen necelou sekundu před zážehem. Vadný ventil byl vyměněn a další zkouška už proběhla bez problémů.

Průběh letu.

Raketoplán odstartoval 29. září v 15.37.00 UT. V čase T+2 minuty a 2 sekundy při rychlosti přibližně Mach 4 vyhořelo palivo v motorech SRB, které byly po dvou sekundách odhozeny. Discovery pokračoval v letu po o mnoho strmější dráze než při předcházejících misích, aby se v případě poruchy jednoho z motorů SSME zvýšila šance navedení na nouzovou oběžnou dráhu. V čase T+513 byly po postupném snižování tahu hlavní motory SSME vypnuty. Discovery se ocitl na dráze 65-290 km se sklonem 28,5° k rovníku. O 20 sekund později byla odhozena nádrž ET, která zanikla v atmosféře. Na oběžnou dráhu se raketoplán dostal přibližně v T+40 minut zážehem orbitálních motorů OMS, které jeho rychlost zvýšily o 68 m/s. Operační dráha byla téměř kruhová s průměrnou výškou 296 km.  Po otevření dveří do nákladového prostoru posádka nejdříve otestovala systémy družice TDRS-C. V čase T+6 h 30 minut ji vypustila pod 60° uhlem. Družice i s urychlovacím stupněm IUS se zpočátku pohybovala díky impulzu, který jí udělil pružinový mechanizmus. Později, když byl raketoplán v dostatečné vzdálenosti, tedy asi o půl oběhu, se zažehl motor prvního stupně rakety IUS, jenž dostal družici na přechodovou dráhu. Následující den prostřednictvím druhého stupně vystoupala družice na geostacionární dráhu nad tichomořskou republiku Kiribati. U družice nastaly problémy s nosníky parabolických antén, Discovery měl také problém se zablokováním parabolické antény pro pásmo Ku. Dalším problémem byla záložní povelová linka k hydraulice jednoho z motorů OMS, avšak hlavní systém pracoval bez závad. Třetí závažný problém představoval zablokovaný výparník vody ledem. Aby se zabránilo dalšímu zamrzávání, musela být na palubě raketoplánu udržovaná teplota v rozsahu 27-28 °C. Led posádka odstranila propláchnutím výparníku třemi dávkami vody několik hodin před návratem.  Zbytek času zůstávající do přistání posádka věnovala hlavně fotografování zemského povrchu. Nelson se věnoval 60 vzorkům proteinů krystalizovaných v automatickém zařízení ve stavu beztíže. Mezi vzorky byla i bílkovina izolovaná z viru HIV, jejíchž zkoumání je důležité pro boj s chorobou AIDS.  3. října se Discovery vrátil do zemské atmosféry. Po natočení do polohy motory napřed proběhl 170-sekundový zážeh motorů OMS. Ty snížily rychlost stroje. Raketoplán vstoupil do atmosféry nad Tichým oceánem ve výšce 121 km, asi 7600 km od místa přistání. Discovery dosedl na dráhu 17 základny Edwards AFB rychlostí 370 km/h v 11.37 EDT (16.37.18 UT).

STS-26 byla mise amerického raketoplánu Discovery. Cílem mise bylo obnovení letů, které byly pozastaveny po havárii raketoplánu Challenger a vypuštění družice TDRS-C s urychlovací dvojstupňovou raketou IUS. Tato družice zajišťuje spojení raketoplánů s řídícím střediskem.

STS-26 was the 26th NASA Space Shuttle mission and the seventh flight of the orbiter "Discovery". The mission launched from Kennedy Space Center, Florida, on 29 September 1988, and landed four days later on 3 October. STS-26 was declared the "Return to Flight" mission, being the first mission after the Space Shuttle "Challenger" disaster of 28 January 1986. It was the first mission since STS-9 to use the original STS numbering system, the first to have all its crew members wear pressure suits for launch and landing since STS-4, and the first mission with bailout capacity since STS-4. STS-26 was also the first all-veteran crew mission since Apollo 11, with all of its crew members having flown at least one prior mission.