Poloha.

Na východ od Velké Británie se nachází Severní moře. Na jihu ji dělí od evropské pevniny Lamanšský průliv, na jihozápad od ní se rozkládá Keltské moře. Na západní straně dělí Velkou Británii a Irsko Irské moře se Svatojiřským a Severním průlivem a na severozápadě lemuje Velkou Británii pás Hebridských ostrovů, za nimiž se prostírá Atlantský oceán. Klima ostrova je výrazně ovlivňováno teplým Golfským proudem.  Ostrov je politicky je rozdělen mezi tři země, Anglii, Skotsko a Wales, které jsou součástí Spojeného království Velké Británie a Severního Irska.

Historie názvu.

Samo slovo "Británie" má velmi starobylý původ. Ve druhé polovině 4. století př. n. l. navštívil řecký mořeplavec Pýtheás z Massalie "Pretanské", tj. Britské ostrovy. Za Julia Caesara v 1. století př. n. l. byl ostrov označován latinským názvem "Britannia". Kolem 5. století se mnoho pořímštěných keltských obyvatel Británie uchýlilo před příchodem Anglosasů za moře do Armoriky v Galii. Z této doby pochází rozlišení na "Velkou Británii" a "Malou Británii", dnešní Bretaň. Termín "Velká Británie" se začal šířeji užívat poté, co skotský král Jakub VI. nastoupil roku 1603 coby Jakub I. také na anglický trůn. Oba dosud samostatné státy – království Anglie (zahrnující také knížectví Wales) a království Skotsko – se tak ocitly v personální unii. K jejich neformálnímu spojení došlo roku 1707, kdy bylo Zákonem o unii ustaveno "Království Velké Británie". Další Zákon o unii z roku 1800 (s účinností od r. 1801) přičlenil k Velké Británii také Irsko, čímž vzniklo "Spojené království Velké Británie a Irska". Poté, co byl roku 1922 na většině území Irska zřízen Svobodný irský stát a součástí Spojeného království zůstalo pouze šest hrabství v severoirské provincii Ulster, došlo v roce 1927 k odpovídající změně názvu na současné Spojené království Velké Británie a Severního Irska.

Velká Británie (anglicky "Great Britain") je ostrov na severozápadě Evropy, největší ostrov ze souostroví Britských ostrovů na severozápadě Evropy. S rozlohou 216 325 km2 je největším ostrovem celé Evropy a devátým na světě. Nejvzdálenější body ostrova (Land's End a John o' Groats) jsou 968 km od sebe. Ostrov je hlavní součástí Spojeného království Velké Británie a Severního Irska a rozkládají se na něm tři z jeho zemí – Anglie, Wales a Skotsko.

Great Britain is an island in the North Atlantic Ocean off the northwest coast of continental Europe. With an area of, it is the largest of the British Isles, the largest European island, and the ninth-largest island in the world. In 2011, Great Britain had a population of about people, making it the world's third-most populous island after Java in Indonesia and Honshu in Japan. The island of Ireland is situated to the west of Great Britain, and together these islands, along with over 1,000 smaller surrounding islands, form the British Isles archipelago.


Příklad.

Nejjednodušší heuristická metoda je pokus a omyl, kterou lze použít kdekoli, od připevnění šroubů na kolo až po řešení algebraických problémů.  Zde je několik běžně užívaných heuristických postupů z Pólyovy klasické knihy "Jak to vyřešit":

Psychologie.

V psychologii představuje heuristika soubor jednoduchých efektivních pravidel, pevně zakódovaných evolučním procesem nebo učením, které určují, jak se lidé rozhodují, jakým způsobem přichází ke svému úsudku a jak řeší problémy, zvláště pokud jsou to problémy komplexní nebo k rozhodování chybí dostatek informací. Ve většině situací pracují tato pravidla správně, ale v určitých případech vedou k systematickým chybám nebo k zaujatému rozhodnutí.  Nejvíce prací zabývajících se heuristikou v rámci lidského rozhodování bylo iniciováno Amosem Tverskym a Danielem Kahnemanem. Německý psycholog Gerd Gigerenzer se zaměřuje na to, jestli může být heuristika použita na vytváření soudů, které jsou v principu přesné, místo toho, aby produkovaly poznávací dovednosti - heuristiky, které jsou "rychlé a pohotové".

Filozofie.

Ve filozofii, zvláště ve filosofii evropského kontinentu, je adjektivum "heuristický" (nebo jako označení "heuristický nástroj") používáno i v případě, když skutečnost X umožňuje porozumění či znalost skutečnosti Y. Dobrým příkladem je model, který nikdy není identický s tím, co předvádí, je pouze nástrojem, který umožní pochopit to, co modeluje. Příběhy, metafory apod. mohou být v tomto smyslu také označeny jako heuristické. Klasickým případem je představa utopie tak, jak je popsána v nejznámější práci Platóna, v Republice. To znamená, že "ideální město", jak je popsáno v Republice, není představeno jako něco, co by mělo být následováno nebo presentováno, ale jako orientační bod pro rozvoj. Dokazuje, jak by věci měly být propojeny a jak by jedna věc měla vést k jiné (často s velmi problematickými následky), pokud si vybereme určité principy a rigorózně se jich budeme držet.  "Heuristika" je často používána jako podstatné jméno, k popisu odhadu, procedury, metody atd., nebo například v kontextu vzniku specifické teorie (podívejte se na logiku objevů a filosofy jako Lakatos, Lindley Darden a dalších)

Právo.

V právní teorii, zejména v teorii práva a ekonomie, je heuristika užívána v momentě, kdy by analýza jednotlivých případů byla nepraktická (do té míry, v jaké je nepraktický chápáno vládním tělesem).  Byly navrhovány změny, které obsahovaly návrhy k absolvování vzdělávacího kursu o alkoholu namísto dosažení hranice 21 roku. V rámci politiky konzumace alkoholu mladistvými by mohla nastat situace, kdy by se společnost řídila modelem rozhodování případ od případu místo heuristického modelu. Dokončení takového kursu by bylo nejspíše dobrovolné a nebylo by jednotné napříč populací.  Stejná argumentace se používá pro patentní právo. Patenty mají oprávnění v tom ohledu, že vynálezci potřebují být chráněni, aby mohli mít motivaci k vynalézání. Je tudíž v zájmu společnosti, aby měli vládou garantovaný, dočasný monopol na svůj produkt a tak mohli získat svoji investici zpět a vytvářet po určitou dobu ekonomický zisk. V USA je toto dočasné období vymezeno na 20 let od okamžiku, kdy byla uložena žádost přihlášení patentu. Ačkoliv, monopol začíná až od okamžiku, kdy žádost dospěje v patent. Nicméně, podobně jako v případě uvedeném výše by délka monopolu, který si každý patent vyžaduje, měla být různá pro každý produkt, aby byla efektivní. Hranice 20 let je používána proto, že je obtížné určit ji pro každý patent zvlášť.

Informatika.

V informatice je heuristika postup, který nedává vždycky přesné řešení daného problému, nezaručuje nalezení tohoto řešení v krátkém čase nebo není použitelný na všechny možné vstupy. Ve většině případů dává obyčejně dostatečně přesné řešení rychle, ale obecně takové tvrzení nelze dokázat. Použití heuristického algoritmu je často ospravedlněno neexistencí algoritmu lepšího. Použitelnost algoritmů závisí na velikosti dat a heuristický algoritmus použijeme, pokud data potřebné velikosti nelze zpracovat přesným algoritmem (anebo to není ekonomické).  Pro optimalizační problémy aproximační algoritmus poskytuje na rozdíl od heuristického záruku na odchylku vypočteného řešení od optimálního řešení. Pro rozhodovací problémy dovoluje pravděpodobnostní algoritmus na rozdíl od heuristického určit pravděpodobnost chyby. Pro prohledávací problémy, kde hledáme jedno řešení, může dobrá heuristika poradit pořadí prohledávání a tím zkrátit čas výpočtu, tj. nalezení prvního řešení.

Heuristický algoritmus.

Počítačová věda má dva hlavní cíle. Prvním je nalézt algoritmus výpočtu, který nalezne výsledek v čase, který je použitelný, druhým cílem je nalézt algoritmus, který poskytuje výsledek použitelné kvality. Heuristický algoritmus pomáhá ke splnění obou těchto cílů. Obvykle v relativně krátké době nalezne dostatečné přesné řešení, neexistují ale žádné záruky, že to tak musí být vždy.  U heuristického algoritmu lze obvykle připravit takovou množinu vstupních údajů, na kterých heuristika nefunguje. S takovými daty si algoritmus nedokáže buď vůbec poradit, nebo se čas nutný k výpočtu prudce zvýší, nebo jsou výsledky zcela nepoužitelné. V praktickém životě je ale výskyt takových vstupních údajů téměř vyloučen, proto se heuristické algoritmy používají pro řešení úloh velmi často. Pokud použití heuristiky nedá dobré výsledky, lze použít metaheuristiku, například restart nebo randomizaci. V rámci jednoho algoritmu lze kombinovat několik heuristik.  Typickým problémem řešeným heuristickým algoritmem je Problém obchodního cestujícího a jiné NP-úplné úlohy.  V některých případech může být konkrétní heuristika vhodná jen pro určitý typ vstupních dat, např. pouze pro rovinné grafy, i když vstupem můžou být libovolné grafy.

Heuristika (z řečtiny "heuriskó", "εύρίσκω" – nalézt, objevit) znamená zkusmé řešení problémů, pro něž neznáme algoritmus nebo přesnější metodu. Heuristické řešení je často jen přibližné, založené na poučeném odhadu, intuici, zkušenosti nebo prostě na zdravém rozumu. První odhad se může postupně zlepšovat, i když heuristika nikdy nezaručuje nejlepší řešení. Zato je univerzálně použitelná, jednoduchá a rychlá.

A heuristic technique, or a heuristic (;, "heurískō", 'I find, discover')"," is any approach to problem solving or self-discovery that employs a practical method that is not guaranteed to be optimal, perfect, or rational, but is nevertheless sufficient for reaching an immediate, short-term goal. Where finding an optimal solution is impossible or impractical, heuristic methods can be used to speed up the process of finding a satisfactory solution. Heuristics can be mental shortcuts that ease the cognitive load of making a decision.


Přezdívka.

Přezdívku "Žlutá ponorka" klub získal podle skladby Yellow Submarine od liverpoolské kapely The Beatles v sezóně 1966/67, kdy postoupil do Tercera División (barva dresů Villarrealu je také žlutá).

Historie.

Klub byl založen v březnu 1923 pod názvem Villareal CD. Mužstvo tvořili lokální dělníci, kteří se fotbalu věnovali ve svém volném čase. Prvním prezidentem Villarealu se stal farmaceut José Calduch Almela, pod nímž si tým vybudoval stadion "Campo de Deportes". V srpnu 1923 sehrálo mužstvo první přátelský zápas s jiným místním celkem s názvem Castellón (vznikl roku 1922). Villareal se účastnil nižších soutěží a v sezóně 1934/35 opanoval regionální divizi ("Primera Regional"). Následoval dvojzápas s murcijským týmem Cartagena, který však Villareal nezvládl a prohrál celkovým skóre 1:8. Ačkoli se další sezónu podařilo titul z regionální divize obhájit, vypukla Španělská občanská válka a fotbalové věci šly stranou.  Během 70. let se hráči ve žlutém dresu na pár sezón ohřáli ve druhé lize, avšak brzy opět sestoupili. V ročníku 1987/88 se klub probil do v pořadí třetí ligy, Segundy División B.

Fernando Roig přichází.

Ačkoliv v roce 1990 "Žlutá ponorka" sestoupila, dva roky nato slavila postup do druhé ligy, Segundy División. Byl to podnikatel Fernando Roig, kdo sehrál hlavní roli při formování týmu během 90. let, zvlášť když zadlužený klub v roce 1997 odkoupil. Sezónu 1993/94 se podařilo zachránit až v posledním kole na úkor valencijského rivala, týmu CD Castellón. V ten ročník zde hostoval José Francisco Molina, později chytající za věhlasnější španělské kluby. Na jaře roku 1998 skončil tým čtvrtý ve druholigové tabulce, aby následně v play-off přemohl Compostelu.  Na prvoligové scéně "Žlutá ponorka" debutovala 31. srpna 1998 na hřišti Realu Madrid, v té době úřadujícího šampiona Ligy mistrů. Ačkoli se dostala do vedení, prohrála nakonec 1:4. Tuhá konkurence odsunula Villarreal až na 18. místo. Následovalo play-off o udržení se Sevillou, ve kterém mužstvo podlehlo 0:2 a venku 0:1 a vrátilo se nazpět mezi mužstva druholigová.

Kormidelník-inženýr Manuel Pellegrini.

Během letního přestupového období 2004 se kormidla chopil chilský trenér Manuel Pellegrini, který v té době neměl žádné zkušenosti s evropským fotbalem, pouze jihoamerickým. Mužstvo posílil uruguayský útočník Diego Forlán z Manchesteru United za 2 miliony liber. Ostrou zkouškou se stal Pohár Intertoto, který valencijský tým opanoval finálovou výhrou nad Atléticem Madrid. Pellegriniho premiéra v La Lize dopadla porážkou 1:2 na půdě rivala Valencie a ani další čtveřice zápasů ligy neskončila výhrou. První ligové vítězství přišlo 3. října doma proti Realu Zaragoza, na konečném výsledku 2:1 se po jednom gólu podíleli Forlán a i Riquelme. Dařilo se i během zimy, forma nabraná mezi prosincem a únorem smetla také pozdějšího šampiona Barcelonu, která na Madrigalu nestačila vysoko 0:3. Forlán si připsal dvě branky, Riquelme dvě brankové asistence. Defenzívu podržel středopolař Marcos Senna. Během následujícího kola, dne 16. ledna, zaznamenal Villarreal první ze dvou vítězství sezóny (4:2 a v květnu 4:1) nad rivalem z Levante. A v dalším kole mužstvo oplatilo úvodní porážku Valencii, když doma vyhrálo 3:1 i díky hattricku Riquelmeho. Chilský trenér dovedl ziskem 65 bodů "Žlutou ponorku" na historické třetí místo, čímž zajistil účast v Lize mistrů. Forlán se stal s 25 brankami nejlepším střelcem Španělska i Evropy. Cesta Pohárem UEFA skončila ve čtvrtfinále, kde Španělé nestačili na Alkmaar z Nizozemska.  Předkolo Ligy mistrů zahájil celek ve žlutém domácí výhrou 2:1 nad Evertonem. Pozdvižení vzbudila odveta odpískaná rozhodčím Pierluigim Collinou, který kvůli údajnému faulu Marcuse Benta za stavu 1:0 pro anglický tým sporně neuznal gól Duncana Fergusona. Branky Sorína a Forlána nakonec rozhodli o postupu Villarrealu po druhé výhře 2:1. V základní skupině měl tým změřit síly s Manchesterem United, Lille a Benficou. První dva zápasy s United a Lille sice skončily bezbrankovou remízou, po šestém utkání se však Villarreal tyčil na první příčce skupiny „D“ a zamířil do osmifinále. Přes líný ligový start, kdy se úvodní čtyři utkání nevyhrálo, se "Žlutá ponorka" nastartovala. Od konce září do konce roku prohrála jen doma s Barcelonou. Začátkem nového roku ale ztratila domácí formu, což vedlo k porážkám od Racingu Santander a Celty Vigo, celků ze středu tabulky. Vyřazovací utkání Ligy mistrů na stadionu Glasgow Rangers dopadlo remízou 2:2, branky vstřelili Forlán a Riquelme. Domácí odveta dopadla znovu nerozhodně, remíza 1:1 ale posunula dál španělský celek důsledkem pravidla venkovních branek. Autorem branky Španělů byl opět Diego Forlán. Na hřišti italského Interu Milán se ujali Španělé vedení v první minutě zásluhou Forlána, ale Adriano a Martins otočili na 2:1 pro domácí. Na Madrigalu zařídil jednogólovou výhru Arruabarrena a Villarreal znovu postoupil díky venkovnímu gólu. Historické semifinále bylo zahájeno na hřišti Arsenalu v čele s Henrym, kde španělský klub padl 0:1 gólem Tourého. Odvetný zápas na "El Madrigal" skončil bezbrankovou remízou, fanoušci však byli svědky neproměněné penalty Riquelmeho. Arsenal dokráčel do finále a tam padl s Barcelonou. Cesta Evropou si vyžádala svoji daň, Villarreal dosáhl jen na sedmou ligovou příčku.  Posily pro ročník La Ligy 2006/07 čítaly záložníka Caniho. Pohár Intertoto úspěšný nebyl, ve španělské lize obsadilo mužstvo páté místo, především díky šňůře výher v závěru sezony, kdy Villarreal zdolal osm soupeřů včetně Barcelony, Sevilly, Valencie a Athleticu.  Do sezóny 2007/08 naskočil Pellegrini s posilami do defenzívy: přišli Joan Capdevila a Diego Godín. Pro neshody s vedením odešel už na jaře Riquelme, do Atlética Madrid přestoupil Forlán. Mezeru po Forlánovi vyplnil italský forvard Giuseppe Rossi z Manchesteru United. Záložní řadu vyztužili zkušený Robert Pirés a mladý Santi Cazorla.

Nucený pobyt v Segundě División.

Kromě sestupu zasáhla klub další tragédie, když 6. června 2012 skonal nový trenér Manuel Preciado, několik hodin poté, co byl jmenován do funkce. Mužstvo poté převzal Julio Velázquez, ten se však musel popasovat s odchody opor. Odešla brankářská jednička Diego López, středopolař Borja Valero, potentní brazilský útočník Nilmar i obránci Carlos Marchena a Gonzalo Rodríguez. Během zimních měsíců se klub rozloučil s Rossim. Avšak vrátil se zkušený krajní obránce Javi Venta. Ani zkušení Bruno Soriano, Marcos Senna a Cani se nezmohli na více než sedmé místo v půlce ledna. Velázqueze nahradil 14. ledna 2013 Marcelino, pod jehož taktovkou se Villarreal vyšplhal na druhé místo zaručující postup o patro výš.

Návrat na prvoligovou scénu.

Po roce se Marcelinův Villarreal vrátil mezi španělskou smetánku a během léta náležitě posiloval – dorazili například Giovani dos Santos a Tomás Pina a brankář Sergio Asenjo. "Žlutá ponorka" vybojovala šesté místo i díky gólům útočníků dos Santose, Ucheho a Perbeta. Další rok z toho bylo znovu šesté místo opět zaručující „EL“. Tato sezóna také přinesla největší pokrok v rámci španělského poháru 2014/15, kde Villarreal dosáhl semifinále. Postupu do finále nakonec zabránila Barcelona.  Sezónu 2015/2016 zahájila "Žlutá ponorka" ve velkém stylu a první týdny shlížela na ostatní španělské prvoligové celky svrchu, navzdory letním odchodům mnoha hráčů (Giovani dos Santos, Moreno, Uche, Vietto). Právě proto bylo nutné investovat do kádru, což přimělo management utratit 43 milionů €. Kádr tak rozšířili útočníci Cédric Bakambu a Roberto Soldado, dále potom hráči jako Samu Castillejo, Samuel García, Denis Suárez a další. První místo se sice nepodařilo udržet, to konečné čtvrté ale znamenalo návrat do Ligy mistrů pro další rok. Tažení Evropskou ligou začalo v základní skupině, kde Španělé skončili druzí za Rapidem Wien, ale před Viktorií Plzeň a Dinamem Minsk. Ve vyřazovací části překonali Neapol, Leverkusen, Spartu, aby v semifinále narazili na Liverpool. Domácí utkání na konci dubna Villarreal vyhrál 1:0 zásluhou pozdní trefy Lópeze Álvareze v nastaveném čase. Na Anfield Road přišla porážka 0:3 a s nadějemi na první pohárové finále bylo konec. Porážce přispěl brzký vlastní gól Soriana v úvodní desetiminutovce.  Přestože měl Marcelinův kontrakt trvání do roku 2019, jeho názorové neshody s klubovým vedením vyústily v srpnu 2016 v jeho vyhazov. Nástupcem se mu stal Fran Escribá, jenž se musel popasovat se zraněním Roberta Soldada. Ligový ročník 2016/17 byl zakončen pátou pozicí, postoupilo se ze skupiny Evropské ligy, v šestnáctifinále však klub obdržel debakl 0:4 na vlastním trávníku od římského AS a po odvetě se s Evropou rozloučil. Během ledna roku 2017 se stadion dočkal přejmenování na "Estadio de la Cerámica" k poctě místnímu keramickému průmyslu. Rovněž ročník La Ligy 2017/18 skončila "Žlutá ponorka" na místě pátém. Od září ji už vedl jiný trenér, a to Javier Calleja. Ten skončil v Evropské lize ve stejné fázi jako jeho předchůdce, když v šestnáctifinále padl proti Lyonu.

Villarreal CF (celým názvem Villarreal Club de Fútbol S.A.D.) je španělský fotbalový klub z Villarrealu ve valencijské oblasti založený roku 1923. Má přezdívku "Žlutá ponorka" (španělsky "Submarino Amarillo", valencijsky "Submarí Groguet"). Klubové barvy jsou žlutá a modrá. Domácím hřištěm je Estadio de la Cerámica (rovněž "El Madrigal") s kapacitou necelých 23 500 míst k sezení.

Villarreal Club de Fútbol, S.A.D. (), usually abbreviated to Villarreal CF or just Villarreal, is a Spanish football club in Villarreal, a city in the province of Castellón within the Valencian Community. Founded in 1923, it plays in La Liga, holding home games at Estadio de la Cerámica, with a capacity of 24,890.


Historie.

Werder byl založen roku 1899. Mezi lety 1947 až 1963 hrál v "Oberlize Nord", kde ale fotbalu vládnul Hamburger SV. Přesto se roku 1961 Brémy dočkaly úspěchu v podobě vítězství v poháru DFB. V roce 1963 byla založena Bundesliga a Werder Brémy náležely mezi zakládajících 16 týmů. V řádově druhé sezóně Werder opanoval ligu (1964/65), další ročníky se však výsledkově nedařilo.

Čtrnáct let s Ottem Rehhagelem.

Od roku 1981 do roku 1995 vedl Werder trenér Otto Rehhagel. Rehhagel převzal mužstvo po prozatím (aktuální v dubnu 2020) jediném sestupu do 2. Bundesligy v ročníku 1979/80. V ročníku 1987/88 se mu podařilo opanovat Bundesligu a v roce 1992 získal Pohár vítězů pohárů. V létě v roce 1992 posílil tým rakouský útočník Andreas Herzog, budoucí dlouholetá opora.

Dlouholetý trenér Thomas Schaaf.

Do role trenéra byl v květnu 1999 obsazen Thomas Schaaf. Ten během dvou závěrečných kol udržel Brémy v Bundeslize. V další sezóně v 5. kole ukořistil Schaaf tři body na půdě Wolfsburgu po výhře 7:2, během které započal své tažení německou ligou brazilský útočník Aílton. Sílící ofenzíva týmu byla dále podepřena peruánským útočníkem Claudiem Pizarrem a klubovou legendou Marcem Bodem. Sezónu 1999/2000 zakončilo mužstvo na 9. místě se 65 vstřelenými brankami. Bonusem bylo čtvrtfinále v rámci Poháru UEFA.  Následující období se Werder etabloval mezi stabilními týmy v Německu. Za lepším odešli talentovaní hráči Frings a Pizarro, aktivní kariéry ukončili fotbalisté z Rehhagelovy éry: Bode a Herzog. Aíltona přišel do útoku podpořit Ivan Klasnić, Herzogovu tvůrčí roli nově zastoupil Johan Micoud. Objevili se další hráči jako obránci Valérien Ismaël a Mladen Krstajić, záložník Frank Baumann a gólman Andreas Reinke.  Rozpačitě odstartovala sezóna 2003/2004, když se Werder poroučel z Poháru Intertoto 2003 již v 1. kole po prohře se Superfund Pasching. Ovšem po 16. ligovém kole se tým chopil prvního místa a zůstal na něm do závěru sezóny. Titul zajistila výhra 3:1 proti obhajujícímu Bayernu Mnichov. Aílton se stal nejlepším ligovým střelcem s 28 góly. Zdoláním Alemannie Aachen triumfoval Werder rovněž v domácím poháru a získal tak "double".  Brémy další rok titul nevybojovaly a skončily třetí. Aílton přestoupil do Schalke a role gólového útočníka připadla Miroslavu Klosemu. Severoněmecký celek se vrátil do Ligy mistrů, kde ve skupině vybojoval druhé postupové místo za Interem Milán v konkurenci Valencie a Anderlechtu. V nepovedeném osmifinále ale Brémy dvakrát prohrály s Lyonem.  Do sezóny 2005/06 měla zasáhnout staronová posila v podobě Torstena Fringse, který v záloze doplnil Tima Borowskiho. Obranu vyztužil brazilský stoper Naldo. Po vyhraném předkole proti Basileji se Brémy v Lize mistrů postupně utkaly s Barcelonou, Panathinaikosem a Udinese, aby nakonec obsadily druhé místo. Proti Juventusu v osmifinále stála Werder postup též chyba brankáře Tima Wieseho. Na ligové scéně se tým umístil druhý za Bayernem a s Klosem jako nejlepším střelcem soutěže.  Schaaf opustil v květnu 2013 trenérskou pozici po 14 letech, za tu dobu odkoučoval 644 zápasů.

Současnost.

V ročníku 2013/14 koučoval tým Robin Dutt, jeho působení však nebylo přesvědčivé a Werder skončil na 12. místě. Začátkem prosince 2013 utrpělo mužstvo na domácí půdě historický debakl 0:7 od Bayernu Mnichov.  Během října 2017 propustil klub nezkušeného Alexandera Nouriho, jehož ve trenérské funkci vystřídal Florian Kohfeldt. Ten v ročníku 2017/18 dovedl mužstvo k 11. místu, a ačkoliv Werder v počátku zabředl do bojů o záchranu, svou prvoligovou příslušnost si udržel. Výkony finského stopera Niklase Moisandera, nově příchozího záložníka Davy Klaassena, dalšího záložníka Maximiliana Eggesteina a gólově potentní dvojice Max Kruse a Milot Rašica přispěly k osmému místu v ligové tabulce.  Následoval další rok a do Brém se vrátily zachranářské boje. Během prvního kola se Brémy zapsaly do historie Bundesligy jako klub s nejvíce odehranými zápasy (byl to 1867. zápas). Překonaly tím rekord svého severnějšího rivala, Hamburku. Kohfeldtovi svěřenci na začátku března prohráli v Augsburgu a prohráli tak v lize poosmé v deseti zápasech. V březnu 2020 se ale objevila koronavirová nákaza Covid-19, která zastavila i fotbalové dění.

Historické názvy.

Zdroj:

Rivalita.

Nordderby.

Úhlavním rivalem Werderu je další klub z velkého města na německém severu, a to Hamburger SV (zkr. HSV). Jde o druhé největší derby v německém fotbale, které převyšuje jen derby mezi Dortmundem a Schalke. V rámci severoněmecké ligy se tito soupeři poprvé utkali 13. března 1927 a diváckou kulisu jim utvořilo přibližně sedm tisíc lidí. Hamburk porazil svého soupeře 4:1. Brémský celek si na pokoření Hamburku musel počkat až do listopadu 1952. Po 2. světové válce do založení Bundesligy v roce 1963 se vzájemně střetávali o prvenství v Oberlize Nord, úspěšnější ale bylo HSV. To roku 1959 uštědřilo Werderu nejvyšší porážku v historii vzájemných střetnutí, když vyhrálo výsledkem 9:1.  V ročníku 2015/16 Werder obě utkání v Bundeslize proti Hamburku prohrál (doma 1:3 a venku 1:2), něco takového se stalo poprvé za 48 let.

Bayern versus Werder.

Rivalita mezi Werderem Brémy a Bayernem Mnichov započala v dubnu 1980. Bayern soupeře porazil 7:0 a dokráčel k titulu, zatímco Werder Brémy se poroučel z první ligy.

Hráči.

Aktuální soupiska.

"Aktuální k datu: 30. dubna 2020"

Známí hráči.

Zdroj:

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

Werder Bremen II.

Werder Bremen II, dříve znám také pod názvem Werder Bremen Amateure, je rezervním týmem brémského Werderu. Největšího úspěchu dosáhl v sezónách 1981/82 a 1983/84, kdy se v Oberlize (tehdejší 3. nejvyšší soutěž) umístil na 1. místě.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

SV Werder Bremen (celým názvem: Sport-Verein Werder Bremen) je německý sportovní klub, který sídlí ve městě Brémy. Založen byl 4. února 1899 pod názvem Fußballverein Werder von 1899. Svůj současný název nese od roku 1946. Od sezóny 1981/82 působí v Bundeslize, německé nejvyšší fotbalové soutěži. Své domácí zápasy odehrává na stadionu Weserstadion s kapacitou 42 500 diváků. Klub měl v roce 2020 přes 40 000 členů. Úhlavním rivalem Werderu je Hamburger SV.

Sportverein Werder Bremen von 1899 e. V. (), commonly known as Werder Bremen or simply Werder, is a German professional sports club based in Bremen, Free Hanseatic City of Bremen. Founded on 4 February 1899, they are best known for their professional football team, who are competing in the Bundesliga, the top tier of the German football league system. Werder hold the record for most seasons played in the Bundesliga and are second in the all-time Bundesliga table, behind Bayern Munich.


Historie ve zkratce.

Název klubu je odvozen od slova "Baetis", což je římský název pro řeku "Guadalquivir". Betis je opravdu věrný svému přízvisku Real, což znamená královský. Členy klubu byly po celou dobu historie významné aristokratické rody, včetně královské rodiny. Král Alfonso XIII. se v roce 1914 stal dokonce oficiálním patronem klubu.

Založení.

Největší rival Sevilla FC byl založen již v roce 1905. Betis byl tedy založen až jako druhý klub v andaulsijské Seville pod názvem "Sevilla Balompié". Ono slovo "Balompié" se dá přeložit jako "fotbal". Balompié byl založen studenty Polytechnické Akademie.

Od zlatých třicátých dodnes.

Nejúspěšnější období pro Betis přišlo ve třicátých letech, kdy v roce 1935 získal svůj jediný titul. Další období nebylo pro Betis zrovna růžové. Potácel se napříč několika soutěžemi, dokonce zavítal i do Tercera División. Další velký úspěch se dostavil až v roce 1977, kdy ve finále španělského poháru Copa del Rey porazil velmi zkušeného pohárového soupeře Athletic Bilbao. Po prodloužení byl stav nerozhodný 2:2, a tak přišly na řadu penalty, ve kterých Betis zvítězil 8:7.  V devadesátých letech se Betis podíval i do pozdních částí Evropských pohárů, když v sezoně 1995/96 postoupil do osmifinále Poháru UEFA. O rok později pak prošel až do čtvrtfinále Poháru vítězů pohárů, kde vypadl s anglickým mužstvem Chelsea FC.  Poslední velkou trofej získal Betis v sezoně 2004/05, kdy zvítězil podruhé v poháru Copa del Rey. Dalo by se říct, že měl poměrně snadnou cestu soutěží, kdy nenarazil na žádný velkoklub a ve finále zvítězil nad týmem Osasuna Pamplona, který porazil 2:1 v prodloužení. Ve stejně sezóně dosáhl na čtvrté místo v lize (za vítěznou Barcelonou, Realem Madrid a Villarealem). Betis se tak kvalifikoval do třetího předkola Ligy mistrů v sezóně 2005/06. Na rozdíl od zbylé trojice španělských klubů se Betisu nepodařilo postoupit do osmifinále LM a v konkurenci anglické dvojice Chelsea-Liverpool na Betis zbylo pouze třetí místo před belgickým Anderlechtem. Následně si na jaře zahrál Pohár UEFA a svoji cestu zakončil v osmifinále.  Betisu se postupně přestalo v lize dařit, po čtvrtém místu přišel úpadek a umístění ve druhé části tabulky, přičemž v sezóně 2008/09 se tým umístil na 18. pozici a sestoupil do Segunda División. Vybojovat si cestu zpět se Betisu podařilo až napodruhé, v sezóně 2011/12 byl zpět v elitní lize.

Rivalita.

Sevillské derby ("Derbi sevillano") je souboj Betisu a FC Sevilla. Zatímco pro Betis jsou typickými barvami zelená a bílá, pro FC Sevillu jsou to bílá a červená. Vůbec první utkání se mělo odehrát buď v říjnu 1914 (FC Sevilla – Betis 3:0) nebo v lednu 1915 (Betis – FC Sevilla 1:0). Roku 1918 se týmy utkaly v poháru "Copa de Andalucia" a Betis utrpěl vysokou porážku 0:22. Betis do utkání nasadil juniory jako protest proti rozhodnutí povolat do kasáren jeho dva nejlepší hráče Juana Artolu a Josého Candu.  V roce 1943 muselo mužstvo "Los Béticos" zkousnout porážku 0:4 od svého městského rivala. V roce 1945 se Betis z ekonomických důvodů uchýlil k prodeji hvězdného Francisca Antúneze sevillské konkurenci, ovšem reakce fanoušků přinutila prezidenta klubu prodej zastavit a celá věc se řešila soudně. Antúnez mezitím se svým novým týmem triumfoval v ligové sezóně 1945/46. Ačkoliv soud rozhodl, že se má Antúnez vrátit do Betisu, jeho původní zaměstnavatel si vrácení takových finančních prostředků nemohl dovolit a aby se vyhl bankrotu, musel nakonec k definitivnímu přestupu Antúneze svolit.  V roce 1980 zaznamenal Betis nad svým sevillským sokem vysokou výhru 4:0.  V ročníku 2004/05 se udál ojedinělý incident, kdy rozhodčí přiměl hostující fotbalisty Betisu převléknout dresy do druhé sady i přesto, že se oba týmy pravidelně střetávají ve svých tradičních barvách.  Ke trenérům, kteří vedli ve své kariéře obě mužstva, náleží Luis Aragonés, Antonio Barrios nebo Juande Ramos.

Club Betis Balompié, známý i jako Betis Balompié, je španělský fotbalový klub sídlící v Seville v autonomní oblasti Andalusie. Byl založen roku 1907. Domácí zápasy hraje na stadionu Estadio Benito Villamarín. Klubové barvy jsou zelená a bílá.

Real Betis Balompié, S.A.D., more commonly referred to as Real Betis () or Betis, is a Spanish professional football club based in Seville in the autonomous community of Andalusia. Founded on 12 September 1907, it plays in La Liga, having won the Segunda División in the 2014–15 season. It holds home games at Estadio Benito Villamarín in the south of the city with 60,720-seat capacity.


Architektura a interiéry.

Zámek se skládá z jádra zámku, severního křídla s budovou Opery a jižního křídla. Hlavní branou se přichází na Nádvoří ministrů, které pokračuje Královským nádvořím s jezdeckou sochou Ludvíka XIV. z roku 1837. Následuje Mramorové nádvoří, které obklopuje nejstarší část zámku, jádro ve tvaru písmene U. Fasáda zámku obrácená do nádvoří má typické prvky architektury počátku 17. století: střídání cihel a otesaného kamene a špičaté střechy, nádvoří se sochami, kde se konala divadelní představení. Odlišně působí fasáda obrácená do zahradyː první poschodí člení pilastry a rytmicky vystupující portiky, nejvyšší poschodí je s malými polokruhovitými okny. Toto průčelí má šířku 680 m.  Nejkrásnější místností zámku je Zrcadlový sál umístěný v prvním poschodí zámeckého jádra, 79 m dlouhý, překlenutý klenbou s bohatou malířskou výzdobou. 17 oknům vedoucím do zahrad odpovídá 17 zrcadel na protější stěně („Zažehli tisíce světel, která se odrážela v zrcadlech a na briliantech kavalírů a dam“). V tomto patře byly i královské komnatyː v králově ložnici s okny vedoucími do Mramorového nádvoří se scházela francouzská šlechta ke královu rannímu „lever“ (vstávání). Vedle řady dalších salónů se zde nachází Herkulův sál a kaple sv. Ludvíka. V přízemí centrální části zámku se původně nacházely komnaty následníka trůnu a králových dcer. Galerie bitev v jižním křídle zámku s impozantními rozměry 120 × 13 m získala svou výzdobu za Ludvíka Filipa.

Stavební vývoj zámku.

Počátkem 17. století byly Versailles malá vesnice, obklopená močály a lesy plnými zvěře, kam Ludvík XIII. chodil na lov. V roce 1624 zde koupil pozemek, na kterém dal postavit venkovské sídlo. Poté, co panství Versailles převedl pařížský biskup Gondi na krále, Philibert Le Roy přestavěl toto sídlo v letech 1631-1634 na lovecký zámeček (dnes jádro paláce okolo Mramorového nádvoří).  Poté, co se stal králem Ludvík XIV., nechal zámek přestavět na rezidenci (ve snaze vyhnout se bouřící se Paříži) a upravit okolí tak, aby se tam mohly vytvořit zahrady pro různé slavnosti. Přestavba a úpravy probíhaly v letech 1661-1710, první hýřivé slavnosti se zde konaly od roku 1664. Na přestavbě se podíleli architekti Louis Le Vau (v letech 1662-1670, fasády v italském stylu) a Jules Hardouin-Mansart (v letech 1678-1708, rozšíření o severní a jižní křídlo). Vnitřní výzdoba je dílem Charlese Le Bruna, který vedl práce malířů, sochařů a dekoratérů (1661-1683). Vyzdobil i Zrcadlový sál, který nahradil terasu spojující ložnice krále a královny. V roce 1682 se stal zámek sídlem královského dvora, který se sem přestěhoval. Ještě o dva roky později tu však stále pracovalo 22 000 dělníků na stavebních pracích (byly prováděny zejména změny zařízení interiérů). V roce 1688 byl zámek prakticky hotový; jeho údržba stála asi 25 % vládních příjmů Francie. V roce 1710 byla vysvěcena zámecká kaple.  Paralelně se zámkem byl budován zámecký park a zahrady, vedením byl pověřen zahradní architekt André Le Nôtre. V roce 1668 král koupil sousední vesnici Trianon, kterou přičlenil k panství Versailles a dal zbourat; na jejím místě dal postavit zámek Porcelánový Trianon, který později dostal název Velký Trianon.  V období regentství Filipa Orleánskeho (po smrti Ludvíka XIV.) v letech 1715-1722 ve Versailles nesídlil král ani královský dvůr. Ludvík XV. se do Versailles vrátil, ale zpočátku nechával upravit pouze zámecké interiéry (v roce 1736 byl otevřen Herkulův sál). Pozdější stavební úpravy včetně přístavby Opery jsou hlavně dílem architekta Ange-Jacquese Gabriela, který pro krále postavil v letech 1761-1768 také zámeček Malý Trianon v zámeckém parku. Z doby Ludvíka XVI. pochází zlatý kabinet a knihovna, vzhled zámku se již víceméně neměnil. Pro královnu Marii Antoinettu byla v parku postavena Královnina vesnička.  Poté co byla za Velké francouzské revoluce v roce 1789 královská rodina donucena Versailles opustit, zámek chátral. Královské sbírky byly převezeny do Louvru, zařízení rozprodáno nebo rozkradeno, zahrada zanedbána, budovy sloužily různým účelům. V letech 1806-1810 dal zámek opravit a znovu zařídit Napoleon, v restaurování pokračovali Ludvík XVIII. a Karel X. Po červencové revoluci roku 1830 byl však zámek znovu zanedbáván. Před zbouráním zámek zachránil Ludvík Filip Orleánský - po zrestaurování tam z vlastních prostředků roku 1838 otevřel muzeum věnované „veškeré slávě Francie" (Muzeum francouzských dějin, od té doby výrazně přebudované, je v části zámku dosud). К celkovému zvelebení Versailles došlo až po první světové válce zásluhou amerického mecenáše J. D. Rockefellera. Další rozsáhlé rekonstrukce probíhaly v 50. letech 20. století a v prvních letech 21. století (mj. Zrcadlový sál).

Zámek ve Versailles (francouzsky "Château de Versailles") je zámek ve městě Versailles u Paříže, který vznikl v době vrcholu královské moci ve Francii jako symbol absolutistické monarchie. Představuje vrcholnou ukázku francouzského barokního klasicismu. Mnohé evropské paláce (Petrodvorec, Schönbrunn, Eszterháza a pod.) se snažily být jakousi kopií Versailles. V roce 1979 byl zámek s parkem zapsán na Seznam světového dědictví UNESCO. V roce 2002 získal ocenění za nejhezčí zámek v Evropě.

The Palace of Versailles ( ; ) was the principal royal residence of France from 1682, under Louis XIV, until the start of the French Revolution in 1789, under Louis XVI. It is located in the department of Yvelines, in the region of Île-de-France, about southwest of the centre of Paris.


Základní fyzikálně-chemické vlastnosti.

Niob byl objeven roku 1801 Charlesem Hatchttem a byl pojmenován podle Niobé, dcery bájného krále Tantala. Hatchett objevil niob v minerálu columbitu (psáno někdy také kolumbit) a pojmenoval ho proto columbium. Pro velmi podobné vlastnosti niobu a tantalu panoval dlouho názor, že se jedná o jeden prvek. Teprve v roce 1844 prokázal Heinrich Rose, že columbit obsahuje dva prvky – tantal a niob.  Niob je šedý, kujný, kovový prvek, poměrně značně chemicky stálý. Jeho zbarvení se při dlouhodobém působení vzduchu mění na namodralé. Při manipulaci za vyšší teploty jej však musíme chránit v inertní atmosféře před působením vzdušného kyslíku. Oxidace vzduchem začíná při teplotě 200 °C.  Poměrně dobře se rozpouští v kyselině fluorovodíkové (HF), kyselých roztocích obsahujících fluoridové ionty a snadno se rozkládá alkalickým tavením. V chemických sloučeninách se vyskytuje v mocenství Nb, Nb a Nb.

Výskyt a výroba.

Niob je na Zemi poměrně vzácný, jeho obsah v zemské kůře se odhaduje na 15–25 mg/kg. Koncentrace v mořské vodě je velmi nízká, odhaduje se na přibližně 0,000 01 mg/l (0,01 ppb). Ve vesmíru připadá jeden atom niobu na 40 miliard atomů vodíku.  Prvek se nikde nevyskytuje čistý, v minerálech je obvykle doprovázen tantalem. Nejznámějšími minerály jsou kolumbit ((Fe,Mn)(Nb,Ta)O), coltan ((Fe,Mn)(Ta,Nb)O) a euxenit ((Y,Ca,Ce,U,Th)(Nb,Ta,Ti)O).  Ložiska rud s prakticky využitelným obsahem niobu se nalézají v Rusku, Brazílii, Kanadě, jižní Africe a v Nigérii.  Výroba čistého kovu je značně komplikovaná, protože ve všech přírodních rudách jej doprovází tantal, jehož chemické chování je velmi podobné. Obvykle se pro separaci těchto dvou kovů používá krystalizace jejich fluorokoplexů nebo frakční destilace pětimocných chloridů. Po přečištění sloučenin se elementární kovový niob vyrábí elektrolyticky.

Využití.

Niob má široké využití: je součástí ušlechtilé oceli a slitin mnoha neželezných kovů. Tyto slitiny jsou často používány při konstrukci potrubních systémů.  Další využití:  Při ochlazení na velmi nízkou teplotu přechází niob do supravodivého stavu. Za atmosférického tlaku je kritická teplota elementárního kovu 9,25 K. Spolu s vanadem a techneciem patří niob mezi jediné tři prvky, které jsou supravodiči II. typu. Jeho slitiny se zirkoniem, cínem, titanem aj. patří také mezi supravodiče II. typu a používají se např. pro výrobu supravodivých magnetů, které jsou schopné vyrobit velmi silné magnetické pole.

Izotopy.

V přírodě je niob monoizotopický i mononuklidický (Nb). Nejstabilnější radioizotopy jsou Nb s poločasem přeměny 34,7 milionu roků, Nb (20 300 roků) a Nb (680 roků). Bylo popsáno dalších 31 izotopů tohoto prvku, jejich nukleonová čísla jsou 81 až 115.

Niob (chemická značka Nb, "niobium") je kovovým, přechodným prvkem 5. skupiny periodické tabulky. Nachází využití v elektronice a metalurgii při výrobě speciálních slitin.

Niobium, also known as columbium, is a chemical element with the symbol Nb (formerly Cb) and atomic number 41. Niobium is a light grey, crystalline, and ductile transition metal. Pure niobium has a hardness similar to that of pure titanium, and it has similar ductility to iron. Niobium oxidizes in the earth's atmosphere very slowly, hence its application in jewelry as a hypoallergenic alternative to nickel. Niobium is often found in the minerals pyrochlore and columbite, hence the former name "columbium". Its name comes from Greek mythology, specifically Niobe, who was the daughter of Tantalus, the namesake of tantalum. The name reflects the great similarity between the two elements in their physical and chemical properties, making them difficult to distinguish.


Pozadí bitvy.

Před bitvou se v Athénách odehrála zajímavá epizoda: Athéňané požádali o věštbu věštírnu v Delfách, v té se mimo jiné objevila slova o dřevěných hradbách ("Dopustí Zeus, že Heladě zůstanou dřevěné hradby, které nápory vydrží. Prospějí vám všem i dětem.") Někteří Athéňané prosazovali výklad, že nebude zničena Akropolis, neboť byla kdysi obehnána dřevěným plotem. Themistoklés prosadil výklad, že rozhodující bude námořní boj (dřevěné hradby = lodě).  Po pozemní bitvě u Thermopyl a námořní u Artemísia ustoupilo řecké válečné loďstvo k Athénám a poté k poloostrovu Salamína (Salamis), kde Themistoklés, přes značnou nejednotu v řeckém táboře, prosadil svedení rozhodující námořní bitvy.  Koncem září Peršané obsadili Athény a jejich loďstvo se usadilo v zátoce Falerón. Themistoklés prosadil za místo bitvy Salamínu, protože věděl, že v úzké úžině Peršané nebudou moci uplatnit svoji početní převahu. Xerxés si to však zřejmě uvědomoval a snažil se naopak Řeky vylákat do Saronského zálivu, což se mu nezdařilo. Aby si vynutil svedení bitvy v úžině, rozšířil Themistoklés zprávu, že mezi Řeky panují neshody a že se řecké válečné lodě v noci chtějí stáhnout dál na jih. Na tuto zprávu reagoval perský král Xerxés snahou zaútočit, proto perské lodě v noci vpluly do Salamínského průlivu, na ostrůvku Psitalia přitom vylodily oddíl vojáků. Podle některých pramenů chtěli Peršané Řeky překvapit, podle jiných chtěli v noci jen hlídat, aby Řekové noci nevyužili k útěku – Xerxovi šlo o zničení řeckého loďstva, které narušovalo jeho zásobování. Jedna z perských lodí však přešla na řeckou stranu a Řeky včas varovala.

Bitva.

Zde Řekové zaujali klasické dvouliniové postavení (rovnoběžné s pevninou) u břehů ostrova Salamíny, přičemž jejich křídla se opírala o pobřeží. Peršané zaujali trojřadé postavení u břehů Attiky.  Výběr vhodného místa umožnil Řekům eliminovat početní převahu perských lodí (dle Hérodota byl poměr perských lodí ku řeckým 800 k 360 (podle jiného zdroje u Hérodota bylo perských lodí 1207 "//pozn. Peršany zastihla mořská bouře, ve které ztratili, podle Hérodota, jednu třetinu lodí, tj. 400//" ), novější průzkumy ukazují, že tato čísla byla nadnesená a že tento stav byl maximálně 600 k 200). Řekům k jejich vítězství pomohla úzká úžina, to že jejich lodě byly menší a díky tomu lépe manévrovaly, silný západní vítr, který nakláněl perské lodě, ale řeckým, které jen málo vyčnívaly nad hladinu příliš neubližoval, dále lepší znalost zdejších vod, to že Peršané útočili příliš bezhlavě ve snaze předvést se před panovníkem a snad i únava perských vojáků po celé noci strávené na moři. Řekové navíc 10 dní před bitvou vytáhli své lodě na břeh, díky čemuž pak byly méně nasáklé vodou a tudíž lehčí a lépe ovladatelné než lodě Peršanů, které byly na moři již 17 dnů. Díky nutnosti rozdělit perské loďstvo a díky manévrovacím schopnostem řeckých triér se Řekům podařilo prorazit pravou stranu perské formace a tím strhnout vítězství na svou stranu. Ztráty Peršanů byly velké, pravděpodobně zde ztratili zhruba 200 lodí a mnoho vojáků a námořníků, proti 40 řeckým lodím.  V bitvě byla potopena i perská vlajková loď na níž padl velitel perského loďstva Ariabignés.

Důsledky bitvy.

Důsledkem této bitvy bylo ovládnutí moře athénským loďstvem. Byť Xerxés ztratil zřejmě „jen“ kolem 25–33 % bojové síly a stále měl tedy nad Řeky početní převahu, už se neodvážil útok opakovat a raději se stáhl z většiny Řecka (včetně pozemních vojsk), v Thesálii ovšem ponechal 50 000 vojáků. Nutil ho k tomu fakt, že bez převahy na moři nebyl schopen zásobovat svoji armádu a tudíž nemohl ve svém tažení pokračovat. V Řecku ponechal pouze menší část armády, která byla poražena o rok později v bitvě u Platají.  Bitvu u Salamíny mj. působivě (z perského pohledu, jak si ho jako Řek představoval) vylíčil starořecký dramatik Aischylos v dramatu "Peršané".

Bitva u Salamíny byla rozhodující bitva řecko-perských válek, ve které v roce 480 př. n. l. 22., 23., 24., 27. nebo 28. září (nejisté) zvítězilo řecké loďstvo nad perským. Jde o jednu z nejvýznamnějších bitev starověku.

The Battle of Salamis ( ; ) was a naval battle fought between an alliance of Greek city-states under Themistocles, and the Persian Empire under King Xerxes in 480 BC. It resulted in a decisive victory for the outnumbered Greeks. The battle was fought in the straits between the mainland and Salamis, an island in the Saronic Gulf near Athens, and marked the high point of the second Persian invasion of Greece.


Historie.

Systém sací brzdy byl vynalezen roku 1877 v USA, kde se těšil pouze krátkému období popularity, zejména na úzkorozchodných drahách. Starší systém jednoduché sací brzdy byl rychle nahrazen bezpečnějším systémem samočinné sací brzdy. Ten byl značně rozšířen ve Spojeném království, kde byl až do roku 1970 základním systémem vlakové brzdy. V Předlitavsku byla od 90. let 19. století na osobních vlacích a rychlících zaváděna Hardyho samočinná sací brzda, která byla v Československu nahrazena samočinnou tlakovou brzdou začátkem 30. let 20. století. V Německu se na místních a úzkorozchodných drahách místy používala Körtingova sací brzda. Dnes je již vakuová brzda ve většině světa téměř opuštěnou technologií. Zejména z praktických důvodů její místo zaujala tlaková.  Vakuová samočinná brzda je snadno ovladatelná ze stanoviště strojvedoucího. Umožňuje samočinné brzdění celého vlaku, tj. je bezpečná při poruše - v případě přetržení vlaku nebo jiného porušení brzdového potrubí dojde k samočinnému zabrzdění.  Zavedení vakuové brzdy bylo velkým krokem vpřed v oblasti bezpečnosti vlakové dopravy. Před jejím zavedením byly vlaky brzděny pouze brzdou lokomotivy (ruční nebo parní) a ručními brzdami na vozech ovládanými brzdaři. To omezovalo brzdící sílu a tím i rychlost a délku vlaku. Brzdaři se řídili návěstmi dávanými lokomotivní píšťalou, byla nutná jejich dobrá souhra. V případě nerovnoměrného brzdění vznikaly ve vlaku rázy a hrozilo nebezpečí přetržení. Sací brzda byla v počátcích průběžného brzdění vlaků upřednostňována před brzdou tlakovou, a to zejména z důvodu jednoduchosti - namísto velkého, složitého a nevzhledného parního kompresoru zde byl jednoduchý parní ejektor bez pohyblivých částí.

Současnost.

Postupem času byly vakuové brzdy téměř vytlačeny brzdami tlakovými. Ty pracují na podobném principu, avšak díky většímu rozdílu tlaků umožňují vyvinout větší brzdící sílu při menších rozměrech brzdových válců. U moderních trakcí je konstrukce kompresoru i vývěvy podobně složitá, čímž odpadla hlavní výhoda vakuové brzdy.  Největšími současnými provozovateli sací brzdy jsou jihoafrické a indické železnice.  V Evropě se lze setkat v provozu se sací brzdou nejsnáze na některých regionálních úzkorozchodkách ve Švýcarsku, z nichž největší je Rhétská dráha (Hardyho sací brzda; tažená vozidla jsou však běžně vybavena vakuem řízenou tlakovou brzdou), na úzkorozchodných drahách v Rakousku a na četných muzejních železnicích ve Velké Británii. Vnějším poznávacím znakem vozidla vybaveného sací brzdou jsou profilované vakuové hadice na čele.

Princip činnosti.

Samočinná sací brzda.

Každé vozidlo je vybaveno nejméně jedním brzdovým válcem. Bývá velkého průměru (kolem 1/2 metru), aby bylo možno dosáhnout patřičného přítlaku zdrží. Maximální dosažitelný přetlak je totiž omezen velikostí atmosférického tlaku. Brzdový válec je tlakotěsný, namontovaný svisle, dole s otvorem pro pístnici. K pístnici je připojeno tyčoví brzdy, které tvoří převod, na jehož konci jsou zdrže působící na kola.  Po připojení lokomotivy a propojení průběžného potrubí v celém vlaku pomocí brzdových spojek (hadic) je v celém systému vytvořen podtlak pomocí velkého parního ejektoru. Každý válec je připojen tak, že vakuum se nachází na obou stranách pístu. Píst vlivem vlastní tíhy poklesne do spodní polohy a brzdy se uvolní. Poté se velký ejektor uzavře a malým ejektorem, popřípadě pumpou poháněnou od rozvodu se udržuje podtlak.  Pokud dojde ke vpuštění vzduchu do brzdového potrubí, ať už zásahem strojvedoucího nebo porušením potrubí, záklopky v brzdových válcích způsobí, že vzduch vnikne pouze pod píst. Rozdíl tlaků pod pístem a nad pístem tlačí píst do horní polohy, ten působí prostřednictvím pákoví na zdrže, které jsou přitisknuty na kola. K odbrzdění je potřeba znovu vytvořit v systému vakuum.  Postupné snižování vakua ovládá strojvedoucí brzdičem, který je obvykle spojen s ovládáním vstupu páry do ejektoru. Ke kontrole podtlaku slouží strojvedoucímu vakuometr. Obvyklé vakuum dosahuje hodnot 21 - 25 palců rtuťového sloupce (absolutní vakuum je 31 palců), t. j. v přepočtu asi 0,3 - 0,2 bar, při mírném zabrzdění stoupne tlak asi na 0,5 bar, při silném brzdění na zhruba 0,7 bar. Při nouzovém brzdění je v potrubí tlak atmosférický. Při odbrzďování, pokud je vlak v pohybu, je potřeba snižovat tlak v potrubí zvolna, aby se brzdy povolovaly v celém vlaku stejnoměrně. Jinak hrozí rázy a přetržení.

Jednoduchá sací brzda.

Jednoduchá sací brzda je primitivnější technologií než samočinná sací brzda a na železnicích se používala jen poměrně krátce. Stejně jako u samočinné sací brzdy jsou všechny vozy vlaku propojeny průběžným potrubím a vybaveny svislým brzdovým válcem. Ten je však pouze jednokomorový, pod pístem je prostor stále propojený s atmosférou, komora nad pístem je připojena k průběžnému potrubí. V odbrzděném stavu je průběžné potrubí propojeno s ovzduším, tlak nad i pod pístem je tedy stejný a píst je vlastní vahou pokleslý v dolní poloze.  Pro brzdění strojvůdce na lokomotivě spustí parní ejektor. Ten vysaje vzduch z průběžného potrubí, čímž v prostoru brzdových válců nad pístem vznikne podtlak a atmosférický tlak působící na píst zespodu vytlačí píst vzhůru. Tento pohyb pístu se prostřednictvím pákoví přenáší na brzdové zdrže brzdící kola vlaku. Odbrzdění strojvedoucí provede opět prostým vpuštěním ovzduší do průběžného potrubí pomocí příslušné záklopky.  Jak je z popisu zřejmé, v případě přetržení vlaku či jiném nežádoucím vniknutí vzduchu do průběžného potrubí vozy nezabrzdí, a jsou-li v tu chvíli již zabrzděny, odbrzdí. To je z bezpečnostního hlediska nežádoucí. Rovněž není možno zřídit záchranné brzdy ve vozech vlaku.

Vakuem řízená tlaková brzda.

Vakuem řízená tlaková brzda je z funkčního hlediska - jako celek na úrovni vlaku - ekvivalentní samočinné sací brzdě, rozdíl je jen v tom, že brzdový účinek ve vozidlech (nemusí jít nutně o všechna vozidla) je vyvozován stlačeným vzduchem v brzdovém válci menšího průměru. Hnací vozidlo je vybaveno vývěvou i kompresorem a brzdičem samočinné sací brzdy. Vozidla vlaku jsou vybavena průběžným vakuovým potrubím a průběžným napájecím potrubím stlačeného vzduchu; vozidla, která napájecí potrubí nemají, se zařadí na konec vlaku. Brzdový rozvaděč vozidla převádí nárůst tlaku ve vakuovém potrubí na nárůst tlaku v brzdovém válci.

Sací brzda (též vakuová brzda) je systém brzdy používaný na železnici. Využívá rozdílu tlaku (atmosférického tlaku a podtlaku) na pístu brzdového válce. Sací brzda se vyskytuje ve dvou provedeních, buď jako starší jednoduchá sací brzda, což je brzda nesamočinná (při přetržení vlaku či poruše těsnosti průběžného potrubí se neuvede automaticky v činnost a stane se nefunkční), anebo jako poněkud modernější samočinná sací brzda – v tomto případě jde o průběžnou samočinnou brzdu, která se v případě přetržení vlaku, porušení těsnosti průběžného potrubí či užití záchranné brzdy ve voze uvede automaticky v činnost.

The vacuum brake is a braking system employed on trains and introduced in the mid-1860s. A variant, the automatic vacuum brake system, became almost universal in British train equipment and in countries influenced by British practice. Vacuum brakes also enjoyed a brief period of adoption in the United States, primarily on narrow-gauge railroads. Its limitations caused it to be progressively superseded by compressed air systems starting in the United Kingdom from the 1970s onward. The vacuum brake system is now obsolete; it is not in large-scale usage anywhere in the world, other than in South Africa, largely supplanted by air brakes.


Popis sondy.

Hmotnost sondy byla 278,5 kilogramů. Její délka byla 130 cm a šířka 90-120 cm. To bylo dáno prstencem, který sondu obepínal. Luna 3 byla automatická sonda, která byla napájena chemickými bateriemi. Část energie získávala i ze solárních článků, které byly umístěny na prstenci. Sonda byla válcovitého tvaru s polokulovými hemisférami na koncích. Horní hemisféra se mohla otevřít a vysunout tak fotografické zařízení. Získané fotografie pak odesílala pomocí skeneru rádiovými vlnami přes soustavu šesti antén (čtyři byly v horní a dvě v dolní části).  Luna 3 měla také zařízení na regulaci vnitřní teploty, které se automaticky sepnulo, když teplota uvnitř přesáhla 25 °C. Chladicí systém byl důležitý, přehřátí mohlo způsobit poruchu přístrojového vybavení. Sonda byla vybavena detektorem mikrometeoritů a kosmického záření, jež bylo namontováno na vnější straně sondy. Stejně jako Luna 1 a Luna 2 neměla ani Luna 3 motory pro korekci své dráhy.

Průběh letu.

Sonda startovala 4. října 1959 z kosmodromu Bajkonur. 7. října na povel ze Země začala fotografovat Měsíc ze vzdálenosti 65-68 000 km, později i jeho odvrácenou stranu. Palubní fotoaparatura pracovala 40 minut. Naexponovaný film prošel automatickým vyvolávačem, ustalovačem a byl vysušen. Po zpracování sonda přes radioaparaturu předávala snímky Zemi. Mimo to sonda zkoumala plynnou složku meziplanetárního prostoru, kosmické záření a mikrometeority. Po obletu Měsíce pokračovala zpět k Zemi po oběžné dráze 47-480 000 km. Dne 20. dubna 1960 shořela v zemské atmosféře po 199 dnech letu, 11 obězích.

Získané snímky.

Snímky ze 70% povrchu odvrácené strany Měsíce byly sice nízké kvality, ale přece jen umožnily vytvořit první atlas měsíční krajiny. Fotografie ukázaly rozdílný charakter krajiny odvrácené strany proti straně přivrácené. Sonda objevila nová pohoří, ale pouze dvě moře, která byla pojmenována Mare Moscovrae (Moskevské moře) a Mare Desiderii (Moře snů – dnes Mare Ingenii, Moře touhy). Svého hlavního cíle sonda dosáhla a připsala Sovětům další prvenství v závodech v dobývání kosmu.

Luna 3 (známá také pod názvy Lunik 3 či 00021) byla sovětská vesmírná sonda, která jako první získala fotografie odvrácené strany Měsíce. Na Měsíci nepřistála, minimální vzdálenost, na kterou se přiblížila, byla 7 940 km od povrchu.

Luna 3, or E-2A No.1 () was a Soviet spacecraft launched in 1959 as part of the Luna programme. It was the first-ever mission to photograph the far side of the Moon and the third Soviet space probe to be sent to the neighborhood of the Moon. Though it returned rather poor pictures by later standards, the historic, never-before-seen views of the far side of the Moon caused excitement and interest when they were published around the world, and a tentative "Atlas of the Far Side of the Moon" was created after image processing improved the pictures.


Pozadí.

Berlínská linie nebo linka 1, která dříve (v době rozdělení města) spojovala čtvrtě Ruhleben a Kreuzberg, projížděla skutečnými protiklady berlínské společnosti v sociálním, hospodářském i kulturním smyslu. Západní úsek linky probíhal celkem dobře zabydlenými měšťanskými oblastmi. Přibližně v polovině linky, na stanici "Zoologisches Garten", se linka č. 1 dostala do problematických sfér, které se již tehdy, v osmdesátých letech minulého století, vyznačovaly problematikou sociálních rozdílů a zejména zneužívání drog. Dále na východ pak linie 1 vjížděla (a dodnes vjíždí) na území „skutečného“ Berlína, tedy Kreuzbergu, čtvrtě, která je jedinečná a která až dodnes hraje v Berlíně jistou roli.  Čtvrť Kreuzberg patří k oblastem v Berlíně, které mají tradičně nejvyšší podíl cizinců, zejména občanů turecké národnosti. To se projevuje zejména v těch oblastech Kreuzbergu, kudy projíždí linka 1, kde lze najít ulice s výlučně tureckými obchody a lokály. Linka č. 1 si proto již v sedmdesátých letech minulého století vysloužila přízvisko "Orient express", především pak "Istanbulská dráha". Tyto oblasti byly od konce 60. let 20. století velice oblíbené ve studentských kruzích a platily jako něco, co v Německu jinak není možné najít.

Děj.

Do tohoto prostředí přijíždí jedna mladá dívka odněkud ze západního Německa, která chce najít jednoho „přítele“, kterého kdesi potkala. Vystoupí na nádraží Zoologisches Garten a jede ho hledat, přičemž vstoupí přirozeně do linky č. 1.  Na této cestě pak projíždí různými čtvrtěmi, poznává jejich obyvatele. Velice sarkastický pohled na ně byl mimo jiné příčinou velkého úspěchu muzikálu.

Muzikál a film.

Roku 1988 byl tento muzikál uveden ještě jednou v kinech jako film, režii vedl Reinhard Hauff.

Linie 1 je název německého muzikálu z roku 1986, pojednávajícího o jedné z nejznámějších linek západoberlínské podzemní dráhy, o lince U1. Muzikál byl uveden ve známém divadle pro děti a mladistvé "Grips-Theater", získal však během krátké doby velikou oblibu ve všech kruzích obyvatelstva a stal se v té době jedním z nejnavštěvovanějších divadelních kusů.

Linie 1 is the second-most successful German musical after Bertolt Brecht’s Threepenny Opera. The title refers to Berlin's subway line U1. The musical was first performed by the ensemble of the GRIPS-Theater on 30 April 1986. In October 2017, the troupe put on its 1,800th performance. The music was written by, the text written by, the set designed by, and the musical directed by. In 1988, a was made, and in 2008, GRIPS released a live recording on DVD.


Dějiny žurnalistiky.

Žurnalistika se začala rozvíjet na počátku novověku, v době nových zámořských objevů a rozvoji obchodu, kdy význam informace prudce stoupl a zpráva se stala prodejným zbožím. Zprvu se jednalo o ručně psané dopisy, které placení dopisovatelé posílali svým předplatitelům. Další rozvoj žurnalistiky byl zapříčiněn vynálezem knihtisku.  Během renesance a reformace se nadále vyvíjela myšlenka „práva na informaci“, tato idea pak dosáhla největšího uplatnění v 19. a 20. století. Mluvíme o „zlatém věku žurnalistiky“.

Druhy žurnalistiky.

Tehdy také došlo k diferenciaci žurnalistiky podle odvětví, kterým se zabývala: ekonomie, politika, společnost, zábava, kultura, sport... S nástupem nových technologií (fotografie, rozhlas, televize, elektronická média) se vyvíjí stále nové profese, zvyšuje se rozsah příjemců takto zpracovaných informací a snižuje se doba, která uběhne mezi samotnou událostí a informování o ní.  Některé jiné druhy žurnalistiky:

Zpravodajství a publicistika.

Bez ohledu na kanál či typ, žurnalistika má dvě hlavní složky: zpravodajství a publicistiku. V angličtině se těmto složkám, popřípadě programům jim věnovaných, též říká "hard news" a "soft news", tedy doslova tvrdé a měkké noviny.

Zpravodajství.

Jeho úkolem je zpravit veřejnost o nějaké události, která se stala (nestala) nebo stane (nestane). Stojí na informacích a faktech. Ve zpravodajství se nesmí vyskytnout hodnocení nebo názor na danou událost, zpráva má být objektivní.

Publicistika.

Činnost spojená se stanoviskem, názorem, postojem, subjektivním přístupem. Může zahrnovat dojmy, soudy, hodnocení. Jejím cílem může být poučení, informování recipienta, ale také pobavení, přesvědčení nebo získání na svou stranu.  Některé publicistické žánry:

Odkazy.

Literatura.

Volek, Jaromír, Urbániková, Marína. Čeští novináři v komparativní perspektivě. Praha: Academia, 2017,

Žurnalistika (nebo žurnalismus, obě odvozené z původně francouzského slova žurnál – deník) popisuje novinářské povolání i produkty této činnosti, které přinášejí informace o aktuálním společenském dění a poskytují komentáře, názory, souvislosti. Ty, kteří žurnalistiku profesně provozují, též nazýváme žurnalisty.

Journalism is the production and distribution of reports on current or past events. The word journalism applies to the occupation, as well as citizen journalists who gather and publish information. Journalistic media include print, television, radio, Internet, and, in the past, newsreels.


Historie.

Univerzita byla založena jako kolej roku 1636, od roku 1639 "Harvard College" po massachusettském duchovním Johnu Harvardovi z města Charlestown v Massachusetts, který univerzitě odkázal svou knihovnu. Její absolventi se většinou stávali duchovními a všech prvních deset presidentů byli puritánští duchovní. V 18. století vznikaly první fakulty a od roku 1780 je to univerzita. Roku 1811 byl založen "Massachusetts General Hospital" (MGH), největší klinika univerzity. Univerzitu spravuje a financuje nadace, jejíž jmění od poloviny 19. století dary a odkazy nesmírně vzrostlo. V roce 1870 byl otevřen "Annenberg Hall", nejznámější budova univerzity, a v roce 1915 "Widener Library", hlavní budova knihovny. Původní kampus („Harvard Yard“) se rozrostl daleko do okolí a univerzita sídlí i na jiných místech bostonské aglomerace.

Současnost.

Harvard se pravidelně umisťuje na prvních místech v žebříčku nejlepších univerzit světa. Majetek univerzity v roce 2014 činil asi 36,4 miliardy USD a jeho výnos činí více než třetinu příjmů univerzity. Harvardova univerzita je tak zdaleka nejbohatší univerzitou na světě. Dalšími příjmy jsou školné (20%), státní příspěvek a další, zejména na vědecké projekty.  V současnosti má škola 14 fakult, řadu muzeí a galerií, klinik a výzkumných středisek, dvě divadla, několik hudebních těles, botanickou zahradu a také jednu z největších knihoven na světě (celkem asi 15 mil. svazků). Univerzita má vlastní banku, zdravotní zařízení, jídelny, koleje, policii i odvoz tříděných odpadků. Provoz zajišťuje asi 13 500 neučitelských zaměstnanců, z toho 11 000 tvoří personál klinik.

Studenti a vyučující.

Studuje zde přes 20 tisíc studentů z celého světa, z toho asi třetina pregraduálních. Bakalářské studium trvá typicky čtyři roky, nabízí řadu specializací ("majors"), kurzy jsou však volitelné a každý student si svůj program sestavuje podle toho, co chce studovat dál. Nováčci obvykle první rok bydlí na kolejích v hlavním kampusu ("Harvard Yard"), aby zažili prostředí malé koleje na velké univerzitě. Magisterské studium trvá typicky rok, doktorské tři až čtyři roky. Univerzita zaměstnává přes dva tisíce učitelů, z toho asi polovinu tvoří profesoři s trvalým úvazkem ("tenure").

Přijímací řízení.

Přijímací řízení trvá rok a je velmi selektivní: ročně je přijato v průměru asi 7 % všech žadatelů (podle oborů), na bakalářský stupeň ještě méně. Typičtí úspěšní žadatelé o přijetí patří k nejlepším studentům na své škole (z objektivních kritérií jsou zohledňovány zejména testy SAT, SAT II. a zprůměrovaný prospěch ze střední školy za 4 roky studia), o přijetí však rozhodují i doporučující dopisy, mimoškolní aktivity uchazečů a dobrovolné činnosti. Školné je odstupňované podle oborů (nejdražší je business a medicína), průměrně kolem 40 tisíc USD ročně. V roce 2016 20 % pregraduálních studentů, jejichž rodiče mají nižší příjem než 65 000 USD ročně, neplatí školné; 70 % studentů dostává nějaký druh finanční pomoci.  Dne 3. července 2018 vydala Trumpova administrativa nařízení, kterým zrušila dosavadní praxi pozitivní diskriminace (tzv. "affirmative action") na amerických středních a vysokých školách, které se mohly při přijímání studentů rozhodovat podle rasového klíče a směly zvýhodňovat afroamerické a hispánské uchazeče o přijetí. Harvardova univerzita se rozhodla nařízení vlády ignorovat a chce pokračovat v uplatňování rasového hlediska při výběru budoucích studentů. Skupina zvaná "Students for Fair Admissions" (Studenti za spravedlivé přijímačky) podala na Harvadovu univerzitu žalobu, kterou podporuje americké ministerstvo spravedlnosti.

Významné osobnosti.

S Harvardovou univerzitou souvisí řada slavných osob, historických i současných. Na Harvardově univerzitě studovalo 8 amerických prezidentů a jen v letech 1965-2019 získali její pracovníci a absolventi 52 Nobelových cen.

Ostatní.

Absolventi se často stávají prominentními účastníky veřejného života po celém světě. Významnými absolventy programu Kennedy School of Government jsou například současný generální tajemník Organizace spojených národů Pan Ki-mun nebo bývalý ředitel Světové banky Robert Zoellick.  Mezi vyučujícími byli i čeští profesoři:

Harvardova univerzita, anglicky Harvard University (název podle Johna Harvarda, proto je označení "Harvardská" chybné), byla založena roku 1636 a je nejstarší univerzitou na území USA. Sídlí ve městě Cambridge ve státě Massachusetts v bostonské aglomeraci a patří k nejprestižnějším univerzitám ve Spojených státech a ve světě. Jako nestátní univerzita je rovněž členem Ivy League.

Harvard University is a private Ivy League research university in Cambridge, Massachusetts. Established in 1636 and named for its first benefactor, clergyman John Harvard, Harvard is the United States' oldest institution of higher learning and one of the most prestigious in the world.


Funkce výkladu.

Interpretace práva může mít několik funkcí, především je to "funkce poznávací", neboť jen jejím prostřednictvím lze zjistit skutečný obsah právní normy. Další důležitou funkcí je "funkce praktická", neboť právo je interpretováno především proto, aby bylo následně aplikováno. Nejdříve je tedy nutné zjistit obsah a význam právní normy a teprve poté lze právo aplikovat. Zde typicky soudce nejdříve zjistí, jaký právní předpis či jeho část na řešený případ dopadá, pak si ozřejmí jeho obsah a teprve poté rozhodne o tom, zda určité jednání nebo stav byl v souladu s právem, nebo ne a následně jaké jsou právní následky s takovým závěrem spojené. Nakonec je výklad práva možno použít v rámci "funkce argumentační", kdy argumentující sám právo neaplikuje, ale kdy se naopak snaží aplikující orgán přesvědčit o určitém výkladu, zejména tedy ve svůj prospěch (např. advokát vůči soudci). Nelze však ani zanedbat argumentační výklad práva, který provádí učitel práva vůči svým žákům.

Metody výkladu.

Základní metody.

Rozeznávají se tyto základní výkladové metody:

Zvláštní metody.

A pak tyto nadstandardní, které nastupují tehdy, jestliže základní metody výkladu nevedou k jednoznačnému výsledku:

Metoda logického výkladu.

Základní metodou výkladu je též metoda logického výkladu, která je však svou povahou přítomna už ve všech ostatních. Používají se při ní především tyto zvláštní argumenty právní logiky:

Druhy výkladu.

Druhy podle autora a závaznosti výkladu.

Výklad práva může provádět každý, kdo se s danou právní normou i jen seznámí. Pokud však jde o výklad veřejný a autoritativní, tak je nutno ho dále rozlišovat podle jeho závaznosti vůči ostatním:  Je třeba se zmínit i o "výkladu konstantním", který znamená, že určitý výklad je již v právní praxi ustálenou věcí. V tomto směru působí především dlouhodobá judikatura vyšších soudů, např. Nejvyššího soudu, která se pak nazývá "konstantní judikaturou".

Druhy podle výsledku.

Rozlišovat lze výklad práva také podle toho, jaký je jeho výsledek:  Rozšiřující i zužující výklad by měl být používán jen tehdy, bude-li to v souladu s účelem interpretované právní normy (využití teleologické metody výkladu) a jen úměrně konkrétní situaci, protože jinak by se interpretující subjekt mohl dostat do situace, jež by byla v rozporu s právem. Problematickým druhem výkladu je také "opravný výklad", který totiž může vcelku jednoduše sklouznout k protizákonnému jednání, neboť vychází z premisy, že zákonodárce se zmýlil a chtěl ve skutečnosti normovat jinak, než nakonec učinil. Takovou domněnku je tedy zapotřebí velmi dobře odůvodnit a proti jednoznačnému znění zákona už nelze jít vůbec.

Výklad mezinárodních smluv.

Pravidla pro výklad mezinárodních smluv jsou stanovena Vídeňskou úmluvou o smluvním právu (zejména v článcích 31 až 34 této smlouvy) a mezinárodním obyčejovým právem, které tato smlouva kodifikuje.

Obecné pravidlo výkladu.

Základním metodou výkladu podle Vídeňské úmluvy o smluvním právu je metoda gramatická (jazyková), doplněná metodou telelogickou a systematickou. Žádná z uvedených metod nemá jednoznačnou prioritu, naopak, všechny společně tvoří jedno obecné pravidlo výkladu.

Doplňkové metody výkladu.

Případné nejednoznačnosti, které se nepodaří odstranit pomocí obecného pravidla výkladu musí být odstraněny prostřednictvím doplňkových prostředků výkladu. Zpravidla je v takovém případě zjišťován úmysl smluvních stran, a to prostřednictvím přípravných prací ("travaux préparatoires").

Srovnávací jazykový výklad.

Mezinárodní právo je mnohojazyčné a mezinárodní smlouvy jsou proto často uzavírány ve více jazycích zároveň. Vídeňská úmluva proto obsahuje též pravidla pro výklad smluv smluv, jejichž původní vyhotovení je ve dvou nebo více jazycích. V případě že státy neurčily jednu z jazykových verzí jako autoritativní, je nutné hledat takový způsob výkladu, který vede k dosažení souladu mezi jednotlivými jazykovými verzemi. Není-li to možné, má být upředňostněn ten význam, který se zřetelem k předmětu a účelu smlouvy lišící se texty nejlépe sbližuje.  Činí-li výklad mezinárodní smlouvy soudy jednoho ze smluvních států, dělají tak z pozice jedné smluvní strany. Takový výklad proto nijak nezavazuje druhou smluvní stranu dotčené mezinárodní smlouvy.

Výklad práva Evropské unie.

Autonomní výklad práva Evropské unie.

Určité zvláštnosti vykazuje výklad práva Evropské unie. Používané metody výkladu jsou stejné, jen míra jejich zohlednění se může lišit od toho, jak je s těmito metodami pracováno při výkladu vnitrostátního a mezinárodního práva. Platí dále, že výklad práva Evropské unie je autonomní na právu vnitrostátním i mezinárodním. Důsledkem je možnost rozdílného významu jinak zcela totožných pojmů a institutů, které jsou používány jak právem Evropské unie, tak i právem českým (příkladem z dřívější doby může být pojem „podnik“, který v právu Evropské unie měl význam srovnatelný s pojmem „soutěžitel“, zatímco v českém právu se jím rozuměla „věc hromadná, složená ze soubour hmotných, jakož i osobních a nehmotných složek podnikání“).

Postup použití výkladových metod.

Postup při výkladu práva Evropské unie je následující:  Výchozí metodu tvoří výklad gramatický (jazykový). Limitován je však mnohojazyčným zachycením unijního práva. To totiž existuje ve 24 jazykových verzích, které jsou zcela rovnocenné. Jednotlivá zachycení unijních předpisů v národních předpisech proto nelze považovat za překlady, protože žádný „originální“ text či jazyk neexistuje. Právně jsou si všechny jazykové verze práva Evropské unie zcela rovny. V rámci jazykového výkladu je proto nezbytné srovnávání všech jazykových verzí práva Evropské unie. V ideálním případě by tomu tak mělo být vždy, při každé aplikaci unijního práva českými soudy a správními orgány. Prakticky je však tento požadavek nerealizovatelný. Účelem srovnávání jazykových verzí není nalezení jejich průsečíku, ale vymezení rozsahu uplatnění dalších metod výkladu. Jazykový výklad je doplňován výkladem systematickým, stejně jako je tomu v případě výkladu práva vnitrostátního. Na jazykový výklad dále navazuje výklad účelový. Pro zjišťování účelu jsou relevantní jsou všechny jazykové verze interpretovaného předpisu. Jenom takto zjištěný účel je univerzální a na jazyku nezávislý. Zohlednění subjektivního účelu normotvůrce může v případě, je-li tento výklad činěn vnitrostátním soudem, vést k výsledkům rozdílným od těch, k nimž by ve stejné situaci dospěl Soudní dvůr EU. Bezpečný je pouze tehdy, slouží-li výběru mezi variantami výkladu zjištěnými postupy stanovenými výše, a to ve prospěch prointegrační varianty výkladu. Rozsah využití této metody je širší v případě sekundárního práva, kde je úmysl normotvůrce snáze zjistitelný z preambulí právních předpisů. V případě práva primárního je tento výklad spíše problematický.

Užitečný účinek – "effet utile".

Pro výklad práva Evropské unie je charakteristický přístup, který sleduje zájem na dosažení maximálního účinku (judikatura Soudního dvora EU hovoří o „"užitečném účinku"“, v odborné literatuře je tento přístup označován jako „"effet utile"“). Podstata tohoto „užitečného účinku“ spočívá ve volbě takového výkladu práva Evropské unie, který zajistí "co největší váhu a účinek" interpretované úpravy. „"Užitečný účinek"“ by tedy měl zajistit, že bude rozumně a efektivně dosaženo toho, co unijní právo předpokládá, a to buď přímo ve svém textu, nebo bez vazby na takový (neexistující) text svým účelem. A protože text především zřizovacích smluv Evropské unie je často příliš obecný a účel lze vlastně obecně pojmout též, má Soudní dvůr EU poměrně velký prostor pro argumentaci na tomto základě. V rozhodovací praxi soudů členských států se samostatně s „"užitečným účinkem"“ nepracuje, vyvstane-li totiž potřeba řešit určitým problém tímto způsobem, je to často zároveň také důvod pro zahájení řízení o předběžné otázce u Soudního dvora EU. Za pomocí užitečného účinku Soudní dvůr EU dovodil přímý účinek směrnic, přednost unijního práva, přímý účinek primárního práva, rozšířil pravomoci Evropské unie o implicitní pravomoci či dovodil odpovědnost státu za škodu. Je tedy nástrojem extensivního a kreativního výkladu práva Evropské unie.

Výklad neboli interpretace právních předpisů je velmi důležitou právní disciplínou, neboť ze samotného znění textu právních předpisů nelze ve složitějších případech jednoznačně vyčíst, jaké právní normy na daný případ dopadají a pokud ano, tak jak přesně jim v daném kontextu porozumět.

Statutory interpretation is the process by which courts interpret and apply legislation. Some amount of interpretation is often necessary when a case involves a statute. Sometimes the words of a statute have a plain and a straightforward meaning. But in many cases, there is some ambiguity or vagueness in the words of the statute that must be resolved by the judge. To find the meanings of statutes, judges use various tools and methods of statutory interpretation, including traditional canons of statutory interpretation, legislative history, and purpose. In common law jurisdictions, the judiciary may apply rules of statutory interpretation both to legislation enacted by the legislature and to delegated legislation such as administrative agency regulations.


Impulzy pro vznik muzeí v přírodě.

Vznik tohoto typu specializovaných muzeí souvisí s pořádáním světových výstav. Vznik muzeí v přírodě na českém území podnítila také Jubilejní výstava pořádaná v roce 1891, kde byl prezentován projekt lidového stavitelství s názvem Česká vesnice. Tento projekt bohužel spíše preferoval estetickou hodnotu před odbornou, a proto byly vybrány především honosné stavby z bohatých oblastí. Velkým přínosem této výstavy byla velká motivace k ochraně lidových architektury. Po skončení celé výstavy chtěli organizátoři projekt české vesnice zachovat jako muzeum v přírodě, to se bohužel nezdařilo a v roce 1899 byla většina staveb nakažena dřevomorkou domácí a prodána jako palivové dříví.  Další velký impuls při vzniku muzeí v přírodě byla i Národopisná výstava českoslovanská v Praze v roce 1895. Do přípravy této výstavy se zapojily všechny regiony, ty posílaly příspěvky ve formě sbírkových předmětů, které byly vystaveny na výstavě. Srdcem výstavy byla výstavní dědina, dále velkým tahákem byla výstava krojů, zvykoslovná výstava a prezentace jednotlivých krajů. Po skončení výstavy byly některé předměty uloženy v Národním muzeu a jiné poslány zpět do krajů, kde mnohdy založily v daném muzeu vlastní expozici.

Typy muzeí v přírodě.

Z hlediska teritoriálního se dají muzea v přírodě rozdělit na 3 typy – celonárodní, regionální, lokální.

Koncepce.

Muzea v přírodě mohou mít 2 různé koncepce o péči a budování muzea v přírodě.

Typy objektů v muzeích v přírodě.

V muzeích v přírodě se velmi často kopie a rekonstrukce staveb používají i jako provozní budovy, které se tímto využitím neznehodnocují a zapadají do celkového vzhledu muzea.

Muzeum v přírodě (anglicky "Open-air museum)", někdy též ztotožňované s pojmem skanzen, je specializovaná národopisná, vojenská, technická, archeologická či jiná muzejní expozice, nacházející se pod širým nebem. Podle definice Jiřího Langera je skanzen "vědecká instituce, která odbornou formou interpretuje a uchovává lidovou kulturu formou specializované muzejní expozice ve volné přírodě. Má v sobě zahrnovat prostorové, časové, sociální, kulturní a přírodní souvislosti a podávat komplexní obraz lidové kultury."

An open-air museum (or open air museum) is a museum that exhibits collections of buildings and artifacts out-of-doors. It is also frequently known as a museum of buildings or a folk museum.


Číselné údaje.

Délka pobřeží včetně ostrovů je 18 000 km. Představují obrovskou zásobárnu sladké vody. Objem vody je 22 725 km3. Mají rozlohu 245 200 km2 a rozloha jejich povodí (včetně plochy jezer) je 768 000 km2. U čtyř jezer hloubka převyšuje 200 m a pouze u "Erijského jezera" je maximální hloubka nižší (64 m). Největší je "Hořejší jezero" (má větší rozlohu než Česká republika) a nejmenší "Ontarijské jezero". Jezera jsou rozložena stupňovitě, ale rozdíl v nadmořských výškách prvních čtyř z nich nepřevyšuje 9 m (183 m "Hořejší jezero" a 174 m "Erijské jezero") a jen nejnižší "Ontarijské jezero" se nachází téměř 100 m pod "Erijským".  Jezera jsou mezi sebou spojena krátkými řekami s velkým průtokem a peřejemi. "Huronské" a "Michiganské jezero" se nacházejí ve stejné nadmořské výšce a jsou spojeny 8 km širokým průlivem Mackinac. Vytvářejí tak vlastně jedno jezero (Michigan-Huron). Do "Velkých jezer" ústí několik set nevelkých řek a odtok zajišťuje řeka svatého Vavřince (průměrný průtok při odtoku 6 637 m3/s), která odtéká z "Ontarijského jezera" a ústí do Atlantského oceánu.

Pobřeží, geologický základ.

Kotliny "Hořejšího jezera" a severní části "Huronského jezera" byla vyhloubena v krystalických horninách jižní části Kanadského štítu. Kotliny ostatních jezer jsou ve vrstvě vápenců, dolomitů a pískovců prvohorní platformy "Severní Ameriky". Kotliny "Velkých jezer" vznikaly v důsledku tektonického zdvihu, předledovcové říční a ledovcové eroze. Původ vodní masy "Velkých jezer" je spojen s táním pevninských ledovců, při jejichž ústupu se vytvořila řada velkých jezer, která několikrát změnila svůj tvar. V severní části "Velkých jezer" je pobřeží členité, ostrovy a břehy jsou skalnaté, srázné (výška do 400 m) a velmi malebné (zvláště břehy "Hořejšího" a severní části "Huronského jezera"). Břehy jižní a jihovýchodní části jezer jsou převážně nízké, hlinité a písčité.

Vodní režim.

Kolísání úrovně hladiny "Velkých jezer" je uměle regulované kvůli lodní dopravě a energetice. Amplituda sezónního kolísání představuje 30 až 60 cm. Nejvyšší úroveň je v létě a nejnižší v zimě. Krátkodobé kolísání, které způsobují prudké nárazové větry a bouře dosahuje 3 až 4 m. Výška přílivu je 3 až 4 cm ("Hořejší" a "Michiganské jezero"). Jezera zamrzají jen u břehů (od prosince do března až dubna). V centrálních částech jezer se v důsledku častých podzimních a zimních bouří led nevytváří. Délka plavební sezóny je 8 až 9 měsíců. Voda v jezerech je průzračná a odlišuje se nevýznamným obsahem rozpuštěných látek (0,06 až 0,13 g/l).

Vliv na klima.

Velká jezera mohou na své blízké okolí působit poměrně znatelně, v jejich okolí a hlavně na jejich jihovýchodních pobřežích jsou díky nim o něco mírnější teploty, a také zde přispívají k vyšší oblačnosti a v zimě je nejextrémnějším projevem jejich přítomnosti sněhový efekt jezer, díky kterému zde dochází k extrémně hustému sněžení a sněhovým kalamitám.

Fauna.

V jezerech žije 173 druhů ryb převážně kaprovitých, okounovitých a lososovitých. Průmyslový význam mají pstruzi a síhové.

Lodní doprava.

"Velká jezera" představují hlubokovodní vnitrozemskou vodní cestu díky existenci vodních kanálů, které obcházejí peřeje na "řece svaté Marie" (kanál Sault Saint Marys) a vodopády na "Niagaře" (kanál Welland). Je dlouhá 1 873 km od velkého přístavu Duluth na "Hořejším jezeře" do odtoku "řeky svatého Vavřince" z "Ontarijského jezera". V roce 1959 byla dokončena rekonstrukce kanálů, které obchvacují peřeje na "řece svatého Vavřince" a byla tak vytvořena vodní cesta z "Hořejšího jezera" do "Atlantského oceánu" s hloubkou minimálně 8 m, takže je dostupná pro mořské lodě. Základní obrat probíhá ze západu na východ (pšenice, železná ruda). Opačným směrem se vozí převážně černé uhlí.

Osídlení pobřeží.

Z jihu a jihovýchodu k "Velkým jezerům" zasahují hustě osídlené průmyslové oblasti USA a Kanady. Na severu a západě se nacházejí zemědělské a surovinové oblasti. Na pobřeží "Velkých jezer" se nacházejí velká města USA: Chicago a Milwaukee na "Michiganském jezeře", Buffalo a Cleveland na "Erijském jezeře", centrum automobilového průmyslu Detroit na stejnojmenné řece poblíž jejího ústí do "Erijského jezera" a také druhé největší město Kanady Toronto na "Ontarijském jezeře". "Velká jezera" jsou spojena s povodím řeky Mississippi soustavou splavných kanálů začínajících u Chicaga na "Michiganském jezeře" a s řekou Hudson (na které leží New York) "Erijským kanálem" začínajícím z "Erijského jezera" u Buffala.

Znečištění a revitalizace.

Oblast Velkých jezer je stále těžce kontaminována PCB. V některých oblastech je z tohoto důvodu omezen lov a konzumace ryb. V okolí jezera Michigan bylo prokázáno, že polychlorované bifenyly narušily vývoj mozku dětí, jejichž matky jedly ryby z jezera. Vyšetření dětí ve věku 4 let prokázalo horší krátkodobou verbální paměť a schopnost učit se. Testování v 11 letech ukázalo nižší IQ a horší schopnost porozumět čtenému textu.  Americká Agentura pro ochranu životního prostředí (EPA) proto představila v únoru 2010 pětiletý plán na revitalizaci Velkých jezer, pro který se počítá se 475 miliony dolarů a jehož cílem je zlepšení kvality vody, přilehlých pláží a mokřin.

Velká jezera () je skupina jezer v Severní Americe. Jezery prochází státní hranice mezi Kanadou (provincie Ontario) a USA. V "USA" zasahují jezera na území 8 států Illinois, Indiana, Michigan, Minnesota, New York, Ohio, Pennsylvania a Wisconsin. Jezera leží v povodí řeky svatého Vavřince. Mezi "Velká jezera" se počítají Hořejší jezero, Huronské jezero, Michiganské jezero, Erijské jezero a Ontarijské jezero. Jediné "Michiganské jezero" leží celé v "USA", ostatními prochází státní hranice s "Kanadou", které patří přibližně 1⁄3 rozlohy jezer. Představují největší skupinu sladkovodních jezer na světě. Často bývají označována za vnitrozemská moře. Je třeba rozlišit pojem "Velká jezera" (většinou označující pouze pět níže jmenovaných jezer) a systém Velkých jezer, který zahrnuje i menší jezera a řeky, které celý systém spojují.

The Great Lakes (), or the Great Lakes of North America, are a series of interconnected freshwater lakes in the upper mid-east part of North America, on the Canada–United States border, that connect to the Atlantic Ocean through the Saint Lawrence River. They comprise lakes Superior, Michigan, Huron, Erie, and Ontario. Hydrologically, there are only four lakes, because lakes Michigan and Huron join at the Straits of Mackinac. The lakes form the Great Lakes Waterway.