Dějiny.

Dynastie Wittelsbachů.

Roku 1821 Řekové povstali proti osmanské nadvládě, což vyústilo ve válku, která trvala až do roku 1829 (viz Řecká osvobozenecká válka). Od roku 1829 byl řecký národ veden hrabětem Ioannem Kapodistriadem, ale po jeho zavraždění roku 1831 hrabství upadlo do občanské války. Tehdy mocnosti (Velká Británie, Francie a Rusko) přistoupily ke kroku vyhlásit samostatný řecký stát. Na konferenci velmocí v Londýně roku 1832 byl nový řecký trůn nabídnut tehdy sedmnáctiletému bavorskému princi Otovi z rodu Wittelsbachů, který nabídku přijal a stal se tak prvním řeckým králem. Protože Otto byl v době příjezdu do Řecka nezletilý, faktickou vládu za něho držel koncil regentů, který za něho vládl až do roku 1835. Otto I. se chopil vlády jako absolutistický monarcha, který se obklopoval rádci, většinou původem z Bavorska. Ti vytvořili Státní radu, v jejímž čele stanul král.

Revoluce ze 3. září 1843.

Roku 1843 naplno propukla veřejná nespokojenost s králem a jeho „bavorokracií“ a lid požadoval konstituci. Otto I. zpočátku odmítal konstituci povolit, ale ve chvíli, kdy byla z Řecka stažena německá vojska, vypukl puč. 3. září 1843 pěchota, vedená plukovníkem Demétriem Kallérgidem a uznána Revolučním kapitánem Ioannem Makriyánem se shromáždila na náměstí naproti královskému paláci v Athénách. Vzbouřenci se odmítli rozejít, dokud král neuzná konstituční monarchii. Vzbouřenci požadovali přítomnost Řeků ve Státní radě, svolání trvalého státního shromáždění a osobní poděkování krále vůdcům povstání za to, že povstali. Král nakonec podlehl tlaku zástupů a s požadavky souhlasil.

Dynastie Oldenburg-Glücksburg.

Poté, co byl král Otto I. roku 1862 sesazen, byl na řecký trůn zvolen sedmnáctiletý dánský princ Vilém. Vilém na řecký trůn nastoupil jako Jiří I. a vládl jako konstituční monarcha. Vládl padesát let a běh této doby se Řecko dočkalo rozsáhlých územních zisků (již při jeho nástupu Velká Británie odstoupila Jónské ostrovy Řecku ). Král Jiří I. byl velmi politicky aktivní až do roku 1913, kdy byl v Soluni zavražděn.  Jeho nástupcem se stal Konstantin I., který se vyznačil jako vojevůdce, který připojil rozsáhlá území k Řeckému království. Králi se dostalo vzděláni v Německu a za manželku si vzal pruskou princeznu Sofii, dceru císaře Viléma II. Konstantin se dále vyznačoval politikou orientovanou na Německo, v opozici vůči jednomu z tvůrců moderní řecké politiky Eleftheriovi Venizelovi, který byl stoupencem Trojdohody. V první světové válce se král Konstantin I. otevřeně snažil držet Řecko neutrální. Elefthérios Venizelos podporovaný státy Dohody po době, která vešla do dějin jako "Národní schisma", vyhlásil separatistickou vládu v Athénách a Soluni a Řecko se přidalo na stranu Dohody. Král Konstantin byl v roce 1917 donucen abdikovat ve prospěch svého syna Alexandra. Za svou podporu vítězné straně ve válce bylo Řecko odměněno rozsáhlým územím v Anatolii, včetně města Smyrna. Alexandr I. zemřel roku 1920 a jeho otec Konstantin I. se navrátil do královského úřadu. Po katastrofální řecko-turecké válce (1919-1922) byl král donucen znovu abdikovat a v exilu na Sicílii zemřel.  Po králi Konstantinovi I. nastoupil na trůn jeho nejstarší syn Jiří. Roku 1924 byla monarchie zrušena a byla vyhlášena "Druhá hellénská republika". Jiří II. opustil zemi. Roku 1935 vojenský puč vedený generálem Georgiem Kondylem v referendu obnovil monarchii jako státní zřízení. Jiří II. se vrátil do země, kde následně podporoval diktátorský režim Ioanna Metaxase. Během německé invaze do Řecka roku 1941 král i vláda odpluli do Egypta. Do Řecka se král vrátil o pět let později v roce 1946 a vládl až do své smrti roku 1947.  Na řecký trůn následně nastoupil mladší bratr zemřelého krále Pavel I., který vládl až do roku 1964, kdy zemřel. Jeho syn a nástupce Konstantin II. byl po vojenském převratu v prosinci 1967 donucen odejít do exilu. Vojenská junta jmenovala regenta a roku 1973 nechala odhlasovat zrušení monarchie. 1. června 1973 se Georgios Papadopoulos stal řeckým prezidentem (viz řečtí plukovníci). Vláda vojenské junty skončila následujícího roku, ale král Konstantin II. se již na trůn nevrátil. V prosinci 1974 bylo provedeno všelidové hlasování, v němž se Řekové vyjádřili pro definitivní zachování republikánského zřízení.

Řecké království (novořecky, "Vasíleion tis Elládos") byl stát existující v letech 1832–1924 a 1935–1973. Následoval po první helénské republice, provizorním státu během války za nezávislost. Řecké království bylo vyhlášeno na londýnské konferenci tří velmocí: Británie, Francie a Ruska. Závěry konference Osmanská říše uznala cařihradskou smlouvou (1832).

The Kingdom of Greece (Greek: ) was a state established in 1832 at the Convention of London by the Great Powers (the United Kingdom, Kingdom of France and the Russian Empire). It was internationally recognised by the Treaty of Constantinople, where it also secured full independence from the Ottoman Empire. This event also marked the birth of the first fully independent Greek state since the fall of the Byzantine Empire to the Ottomans in the mid-15th century.


Původ.

Slovo fiskální pochází z lat. "fiscus", původně košík, později státní pokladna, a vyjadřuje spojitost s daněmi. Daně původně sloužily k pokrytí potřeb panovnického dvora a armády, později i pro financování veřejně prospěšných staveb (silnice, průplavy, železnice, školy atd.) a pro financování veřejných statků (bezpečnost a policie, zdravotnictví, školství, ochrana prostředí a další). Jak rozsah funkcí státu v souvislosti s modernizací od 18. století rostl, rostl i jeho podíl na celku hospodářství a tedy i míra zdanění. Během 20. století se moderní státy staly tak významnými účastníky hospodářského života, že mohly aktivně ovlivňovat chod hospodářství jako celku.  Významnou teorií tohoto ovlivňování se stalo keynesiánství, teorie britského ekonoma Johna Maynarda Keynese, která nejen vysvětlovala souvislosti makroekonomických jevů (hrubý domácí produkt, zaměstnanost, agregátní poptávka, inflace atd.), ale poskytovala i návod, jak je zejména prostředky fiskální politiky ovlivňovat. Keynesiánství bylo úspěšné jako metoda boje proti cyklickým hospodářským krizím, od 60. let však naráželo na problémy a stalo se terčem kritiky monetaristů, kteří naopak propagovali omezování státních zásahů a za hlavní úkol státu pokládali péči o stálost měny.  I když důsledná monetaristická politika by měla vést k omezování daní i státních výdajů, ve skutečnosti se jí to nedaří, protože proti ní působí tlaky na rozšiřování působnosti státu, kterým se moderní demokratické společnosti těžko mohou bránit. Při vší kritice „pečovatelského státu“ objem veřejně financovaných sociálních, zdravotních a vzdělávacích služeb přirozeně narůstá, například díky prodlužování průměrné délky života, zdokonalování zdravotních technik, prodlužování školního vzdělávání atd. Díky tomu ovšem přibývá tzv. mandatorních, to jest zákonem předepsaných výdajů a možnosti aktivní fiskální politiky státu se tak spíše zužují.  Pomocí fiskální politiky může veřejná správa ovlivnit:

Typy fiskální politiky.

Podle poměru příjmů a výdajů státního rozpočtu můžeme fiskální politiky teoreticky rozdělit na tři typy:

Expanzivní fiskální politika.

Expanzivní fiskální politika se orientuje na růst výkonu ekonomiky. Znamená to, že se státní výdaje zvyšují nebo se snižují čisté daně. Veřejné výdaje jsou větší než vybrané daně, takže vzniká schodek (deficit) státního rozpočtu, čímž roste státní dluh. Expanzivní fiskální politika se snaží stimulovat růst výkonu ekonomiky prostřednictvím růstu státních výdajů a projeví se krátkodobým růstem HDP. Přes všechny teoretické námitky pracují moderní státy většinou se schodkovým státním rozpočtem a spokojují se jen s tím, že se snaží tento schodek a kumulovaný státní dluh udržovat v jistých mezích (viz např. Maastrichtská kritéria Evropské unie).

Neutrální fiskální politika.

Veřejné výdaje se rovnají vybraným daním, státní rozpočet je tudíž vyrovnaný. Tento stav představuje zřejmě těžko dosažitelný ideál, neboť se vyskytuje jen zcela výjimečně.

Restriktivní fiskální politika.

Restriktivní fiskální politika se orientuje na pokles výkonu ekonomiky. Veřejné výdaje jsou menší než daně, takže se snižuje státní dluh. Restriktivní fiskální politika má smysl tehdy, má-li stát veliký státní dluh; jinak by totiž znamenala, že stát vybírá zbytečně vysoké daně. Ve skutečnosti jsou však všechny moderní státy spíš více než méně zadluženy, přesto se jim nedaří restriktivní politiku zavést. Federální rozpočet USA byl za posledních 40 let v přebytku jen v roce 1999 a 2000 (díky iniciativě prezidenta Clintona).  Jelikož státní příjmy závisejí mimo jiné na vývoje ekonomického cyklu, plánování přesné hodnoty deficitu (přebytku) ex ante se v praxi typicky ukazuje jako nedosažitelné.

Metody získávání prostředků.

K vedení své politiky potřebuje stát získávat prostředky na její financování. Mezi tyto prostředky patří:  Mezi hlavní metody státního financování dnes patří různé formy zdanění. Příkladem můžou být DPH či spotřební daň za nepřímé daně a daň z příjmů fyzických osob za daně přímé.  Dalším významným prvkem získávání prostředků je vydávání státního dluhu. V České republice se toto děje v podobě státních dluhopisů nebo pokladničních poukázek.  Ražebné je metodou používanou hojně v historii. Tento termín označuje získávání prostředků z emitace nových peněz. Tato metoda se ale historicky ukazuje jako problematická jako zdroj financování, neb při nadměrném užívání může vést k pádivé inflaci, či dokonce hyperinflaci v krajních případech.

Fiskální a monetární politika.

Tyto dva typy politiky jsou hlavními metodami, jimiž stát ovlivňuje svoji ekonomiku v krátkodobém horizontu.  Fiskální politika se věnuje otázce výše daní, státních výdajů, aj. Ekonomickou aktivitu pak ovlivňuje výší těchto proměnných, vedením deficitního, či naopak přebytkového rozpočtu, používáním fiskálních stimulů a dalších metod k ovlivnění agregátní poptávky. V západních demokraciích je za vedení fiskální politiky typicky zodpovědná vláda pod dohledem legislativy. Je zde tedy velmi patrné rozhodování na základě politiky a vliv voličů.  Monetární politika se naopak zabývá výškou inflace a stabilitou měny. Ekonomickou aktivitu ovlivňuje svěřenými nástroji jako jsou například výše úrokových sazeb v ekonomice a prováděním operací na otevřeném trhu. Dle ekonomické teorie je záhodné důsledné oddělení mezi osobami řídícími fiskální a monetární politiku. V moderních zemích je proto monetární politika typicky vedena národní (centrální) bankou s různící se mírou nezávislosti na vládě a politicích.  Největšího účinku je pak typicky dosaženo pokud obě tyto politiky pracují v souznění. Problematice použití fiskální a monetární politiky a jejich efektivitě se věnuje debata Ando-Modigliani/Friedman-Meiselman.

Fiskální politika (rozpočtová) je součást hospodářské politiky státu, která se snaží ovlivnit vývoj ekonomiky změnami výše a struktury veřejných výdajů a daní. Na rozdíl od monetární politiky, která pečuje o stabilitu měny, je fiskální politika nástrojem aktivního zasahování státu do hospodářství.

In economics and political science, fiscal policy is the use of government revenue collection (taxes or tax cuts) and expenditure (spending) to influence a country's economy. The use of government revenues and expenditures to influence macroeconomic variables developed as a result of the Great Depression, when the previous laissez-faire approach to economic management became unpopular. Fiscal policy is based on the theories of the British economist John Maynard Keynes, whose Keynesian economics theorized that government changes in the levels of taxation and government spending influences aggregate demand and the level of economic activity. Fiscal and monetary policy are the key strategies used by a country's government and central bank to advance its economic objectives. The combination of these policies enables these authorities to target inflation (which is considered "healthy" at the level in the range 2%–3%) and to increase employment. Additionally, it is designed to try to keep GDP growth at 2%–3% and the unemployment rate near the natural unemployment rate of 4%–5%. This implies that fiscal policy is used to stabilize the economy over the course of the business cycle.


Život.

Ačkoliv se Klee narodil ve Švýcarsku, měl německou státní příslušnost. Otec Hans byl Němec, matka Ida rozená Fricková Švýcarka. Paul měl ještě o tři roky starší sestru Mathildu. Kleeovi byla hudební rodina. Otec učil v Bernu hudbu, matka vystudovala na konzervatoři zpěv. Jako sedmiletý začal Klee se studiem hry na housle a brzy se natolik zdokonalil, že už v jedenácti mohl hrát v bernské filharmonii. Blízký vztah k hudbě mu zůstal po celý život – dlouho se nemohl rozhodnout, zda se stane profesionálním hudebníkem nebo výtvarníkem.  V roce 1880 se rodina natrvalo usadila v Bernu, kde Klee chodil do základní školy a maturoval na tamní Městské literární škole. Po maturitě, v roce 1898, se rozhodl, že se stane malířem a odjel studovat do Mnichova. Na první pokus se na tamní Akademii nedostal, zapsal se proto do soukromé školy Heinricha Knirra.  V Mnichově se Klee od počátku pohyboval také v hudebních kruzích. Na jednom hudebním večeru poznal klavíristku Lily Štumpfovou (1876–1946). V roce 1901 se s ní tajně zasnoubil a v září 1906 si ji v Bernu vzal. O rok později se narodilo jejich jediné dítě, syn Felix (1907–1990). V prvních letech manželství se Klee staral o domácnost i o syna, zatímco Lily živila rodinu hodinami klavíru.  Ve společnosti malířů Louise Moillieta a Augusta Macka navštívil v dubnu 1914 Tunisko, které ho okouzlilo barevností: "„Barva se mne zmocnila; už se za ní nemusím honit, vím, že mě drží navždycky. To je smysl šťastného okamžiku: Barva a já jsme jedno. Jsem malíř.“" Přátelé postupně navštívili Tunis a Kairouan, kde všichni tři společně malovali. Pro Kleea měl pobyt v Tunisu zásadní význam, pro Macka byly obrazy zde vytvořené jedny z posledních, protože několik měsíců nato padl na frontě.  Povolávací rozkaz dostal Klee v březnu 1916, ve stejný den, kdy se dozvěděl o úmrtí svého přítele z řad malířů, Franze Marca. Přičiněním svého otce a vlivných přátel ale nebyl poslán na frontu, nýbrž k rezervní jednotce do Schleißheimu u Mnichova, kde maloval na letadla maskování. Od ledna 1917 byl přeložen do letecké školy v Gersthofenu, kde byl zařazen jako pokladníkův písař. Na obou působištích mohl malovat. Krátce před Vánoci 1918 byl Klee demobilizován a vrátil se do Mnichova.  Po první světové válce se Klee sblížil se surrealisty. V roce 1919 se prostřednictvím Maxe Ernsta seznámil s tvorbou de Chirica. Roku 1924 ho v "Prvním manifestu surrealismu" uvedl André Breton jako jednoho z výtvarníků, kteří mají k surrealismu blízko. Když v listopadu 1925 proběhla v pařížské Galerii Pierre první velká výstava malířů, kteří se k surrealismu hlásili, nechyběl mezi vystavovanými ani Klee. Klee ovšem, podobně jako např. Picasso, který byl na výstavě rovněž zastoupený, se za surrealistu nikdy nepovažoval. Rok 1920 byl pro Kleea významný. V květnu proběhla v mnichovské galerii Hanse Goltze jeho první retrospektiva, na níž představil 362 svých prací. Doprovázena byla obsáhlým katalogem. Zároveň o něm vyšla první monografie z pera jeho obdivovatele Leopolda Zahna. A konečně v říjnu obdržel dopis od Waltera Gropiuse, v němž ho tento architekt žádal, aby nastoupil jako pedagog do jím založené školy s názvem Bauhaus. Klee dorazil do Výmaru v lednu 1921. Jeho syn Felix se stal nejmladším žákem školy.  V Bauhausu, kde se opět sešel s Kandinským, byl Klee zařazen do sboru mistrů. Měl na starosti nauku o výtvarných formách. Zpočátku se Klee s ideovými cíli Bauhausu zcela identifikoval a přesídlil s ním do Dessau, kam byla škola nucena se přestěhovat. V ediční řadě Bauhausu také publikoval některé teoretické práce, zejména "Pedagogický skicář". Společně s Jawlenským a kolegy z Bauhausu Kandinským a Lyonelem Feiningerem založil roku 1924 Modrou čtyřku, s níž vystavoval v USA. Časem ale začal cítit, že mu vytíženost v Bauhausu brání ve vlastní tvůrčí činnosti. Postupně výuku omezoval, až v květnu 1930 podal výpověď. Jeho novým profesním působištěm se od podzimu 1931 stala akademie v Düsseldorfu. Klee zde neměl tak velký úvazek jako v Dessau, ale také zde působil – nikoliv vlastní vinou – jen mnohem kratší dobu. Roku 1933 byl nacisty označen za zvrhlého umělce a v květnu téhož roku na hodinu z akademie propuštěn. Jeho obrazy se nesměly vystavovat. Klee tušil, že by mohl být pro své levicové názory uvězněn. Ještě v listopadu proto i s manželkou a synem odjeli do Švýcarska a opět se usadili v Bernu. Zde mu roku 1935 místní Kunsthalle uspořádala velkou výstavu. V roce 1936 Kleeovi diagnostikovali progresivní sklerodermii, poměrně vzácnou a životu nebezpečnou nemoc. Jedná se o systémové autoimunitní onemocnění pojivové tkáně, jehož podstatou je abnormální reakce imunitního systému proti látkám tělu vlastním. Roku 1937 přijal Klee v Bernu postupně návštěvy tří významných umělců: Kandinského, Picassa a Braqua. V červenci téhož roku byla v Mnichově otevřená výstava "Entartete Kunst (Zvrhlé umění)", v níž nacistický režim vystavil obrazy umělců, kteří netvořili v duchu režimních estetických kritérií. Klee zde byl zastoupený 17 obrazy. V rámci akce, při níž bylo ze sbírek veřejných galerií odstraňováno vše, co odporovalo nacistickému vkusu, bylo státem zabaveno 102 Kleeových obrazů.  Když Klee zjistil, jakou trpí nemocí, jeho produktivita prudce poklesla. V posledních dvou letech života však, v tušení blízkého konce, pracoval s velkou intenzitou. Seznam jeho prací z roku 1939 čítá 1254 položek. Na jaře 1940 se Kleeův zdravotní stav zhoršil a malíř musel být hospitalizován. Zemřel 29. června 1940 na klinice sv. Anežky v Muraltu poblíž Locarna. Až po smrti manželky Lily byl v roce 1946 pohřben na Schlosshaldenském hřbitově v Bernu, kde je dnes jeho muzeum. Ještě v roce jeho úmrtí mu galerie v Bernu, Curychu a New Yorku uspořádaly velké vzpomínkové výstavy.

Dílo.

V roce 1911, kdy rovněž začal přepisovat svoje deníky z mládí, se Klee rozhodl zavést podrobnou evidenci svých prací. Všechny začal číslovat, přičemž každý rok měl svou samostatnou číselnou řadu. Soupis pořídil také zpětně, když do něj zařadil i některé kresby z dětství, které považoval za důležité. Uvnitř jednotlivých ročních číselných řad pak díla označoval ještě písmeny, označujícími tematiku obrázku nebo význam, který mu Klee přikládal. Velmi tím usnadnil práci budoucím autorům kompletního soupisu jeho prací.  Kleeovo dílo nelze jednoznačně zařadit do žádného výtvarného slohu. Odráží se v něm vývoj malířství první poloviny 20. století (expresionismus, kubismus, surrealismus, konstruktivismus, abstraktní umění) a ve 30. letech dokonce experimentoval s pointilismem. Zpočátku se cítil být více kreslířem než malířem, vytvářel lepty a podmalby na skle. Jak rozmanité jsou jeho obrazy, tak různé jsou i techniky, které používal, velmi často je kombinoval na jednom obraze. I podklady používal různé. Jednou to byl obyčejný papír, jindy lepenka, někdy juta, jindy zase plátno. Někdy lepil papír na lepenku. Na jednom obraze kombinoval např. temperu a olej, akvarel a kvaš, akvarel a čínskou tuš, dekalk a akvarel, jeho invence a vynalézavost byla veliká.  Jeho nejranější dochované práce jsou tužkou nakreslené studie krajin, na kterých je možné vycítit vliv impresionismu. Do roku 1912 vytvořil množství černobílých leptů. Nádech fantazie a satiry těchto obrázků naznačuje vliv jak soudobého expresionismu, tak takových mistrů grafiky, jakými byli Francisco Goya a William Blake. Opravdový zlom v jeho díle znamenala cesta do Tunisu v roce 1914. Tamní světelné poměry ho značně ovlivnily při nakládání s barvou. Tuniská cesta znamená začátek zralé fáze Kleeovy tvorby, v níž byl podle svých vlastních slov ""posedlý barvou"". Jeho malby a akvarely v příštích 20 letech se vyznačují mistrovským zvládnutím jemných, zasněných barevných harmonií, které používal k vytváření plochých, poloabstraktních kompozic. Některé z nich dokonce připomínají mozaiku. Klee byl také mistrovským kreslířem. Mnohé z jeho prací jsou složitými kresebnými liniemi, jejichž předmět postupně vyrůstal z malířovy fantazie nebo snění. O této své technice říkával, že si čáry bere na procházku.  Po roce 1935 se, zřejmě v důsledku nemoci, Kleeův styl změnil. Podklad maleb a kreseb tvoří tlumené barvy, na nichž se nacházejí silné tmavé linie. Obrazy mnohdy navozují atmosféru neklidu a vnitřního napětí. Po celou dobu malířovy tvorby byla v podtextu jeho prací hudba. Snažil se uplatnit pravidla hudební kompozice na konstrukci obrazů. Jeho obrazy také inspirovaly vznik několika hudebních skladeb. Kleeovo dílo ovlivnilo pozdní surrealisty 2. poloviny 20. století, stejně jako abstraktní expresionisty v USA a celý široký proud abstraktního umění.

Klee a Čechy.

Kleeovo dílo se do Čech dostalo prostřednictvím několika výstav a reprodukcí v časopisech. Poprvé měla česká veřejnost možnost vidět Kleeovy obrazy na třetí výstavě Tvrdošíjných, konané v lednu 1921 v Praze. Klee zde vystupoval v rámci umělecké skupiny Drážďanská secese, jejímž členem sice nebyl, ale s níž příležitostně vystavoval.  V roce 1928 založili německy hovořící pražští výtvarníci skupinu Prager Secession. Klee na jejích výstavách v letech 1931 a 1937 představil několik akvarelů. Jinou možnost spatřit Kleeovy práce v originálu představovala velká výstava "Poesie 1932", pořádaná Spolkem výtvarných umělců Mánes. Byla sice orientovaná na domácí a zahraniční surrealismus, tolerantní koncepce výstavy však umožnila vystavit i taková díla, která se surrealismem souvisela jen okrajově. Kleeovy obrazy byly reprodukovány i v Revue Devětsilu, kterou začal Devětsil vydávat v roce 1927. Někteří čeští malíři v Kleeovi nacházeli inspiraci nebo jim byl blízký jeho výtvarný pohled na svět. Tak například některé obrazy Josefa Čapka z 20. let se Kleeově tvorbě blíží, totéž lze říci o raných obrazech Františka Hudečka z počátku 30. let. Malíř Václav Chad dokonce jeden ze svých obrazů z roku 1943, uložený nyní ve zlínské galerii, nazval "Autoportrét, volně podle Kleea".  Kleem byli více či méně ovlivněni i soudobí čeští umělci. Četba Kleeova "Pedagogického skicáře" počátkem 60. měla podle vlastních slov Zdeňka Sýkory značný vliv na jeho uvažování o dělitelnosti výtvarné struktury. Na Kleea navazoval ve své tvorbě Pavel Sukdolák, hlásí se k němu i Jiří Anderle. Jeho obrazy andělů inspirovaly architekta Zdeňka Fránka při tvorbě projektu Modlitebny církve bratrské v Černošicích.

Paul Klee (18. prosince 1879, Münchenbuchsee u Bernu – 29. června 1940, Muralto) byl švýcarský malíř, grafik a ilustrátor. Ovlivnil vývoj výtvarného umění ve 2. polovině 20. století.

Paul Klee (; 18 December 1879 – 29 June 1940) was a Swiss-born artist. His highly individual style was influenced by movements in art that included Expressionism, Cubism, and Surrealism. Klee was a natural draftsman who experimented with and eventually deeply explored color theory, writing about it extensively; his lectures "Writings on Form and Design Theory" ("Schriften zur Form und Gestaltungslehre"), published in English as the "Paul Klee Notebooks", are held to be as important for modern art as Leonardo da Vinci's "A Treatise on Painting" for the Renaissance. He and his colleague, Russian painter Wassily Kandinsky, both taught at the Bauhaus school of art, design and architecture in Germany. His works reflect his dry humor and his sometimes childlike perspective, his personal moods and beliefs, and his musicality.


Poloha.

Seckauské Taury dělí na severu od sousedních Eisenerzských Alp údolí Liesingtal, v němž protéká potok Liesingbach. Na jihu a jihovýchodě je od rozlehlých Lavanttalských Alp odděluje údolí řeky Mury. Na východě sousedí s masivem Gleinalpe, který je již součástí Lavanttalských Alp. Západní hranice, jenž pohoří dělí od Rottenmannských Taur, je tvořena údolími potoků Triebenbach a Pölsbach, mezi nimiž leží silniční sedlo Hohentauern (1265 m).

Charakteristika.

Seckauské Taury mají tvar jednolitého klikatého hřebene, který probíhá ve směru jihovýchod–severozápad mezi údolím Liesingtal a silničním sedlem Hohentauern (spojnice mezi městy Trieben a Judenburg). Nejvyšší vrchol Geierhaupt (2417 m) leží zhruba uprostřed masivu, východně od něj je jen o metr nižší vrchol Hochreichart (2416 m), a ještě dále na východ vrchol Seckauer Zinken (2397 m n. m.). Na jih hřeben vysílá dlouhé rozsochy, ve kterých se nachází několik dalších relativně vysokých vrcholů. Seckauské Taury jsou charakteristické většinou travnatými vrcholovými partiemi, i když zde nechybí i skalnaté úseky. Oproti ostatním horským skupinám Nízkých Taur jsou Seckauské Taury chudé na jezera, jednu z mála výjimek tvoří jezero Ingeringsee.

Turismus.

Seckauské Taury jsou oblíbeny mezi milovníky trekingu pro svůj tvar dlouhého hřebene, který přímo vybízí k dlouhým přechodům v relativně ještě člověkem nepoznamenané horské přírodě. Přesto je pohoří velmi málo navštěvované. Hlavními turisticky významnými body oblasti jsou města Knittelfeld a Judenburg na jihu masivu, malá obec Seckau ve východní části a silniční sedlo Schoberpass (849 m), na němž leží obec Wald am Schoberpass, na severní straně pohoří. Na jihovýchodním konci hřebene u vrchu Hochalm nalezneme poutní kostel Panny Marie Sněžné.

Chaty.

V pohoří slouží turistům tři horské chaty.

Seckauské Taury jsou pohoří geograficky se řadící do celku Nízké Taury, ve spolkové republice Štýrsko v Rakousku. Nejvyšším vrcholem je Geierhaupt (2417 m).

The Seckau Tauern or Seckau Alps ( or "Seckauer Alpen") are a small subrange of the Low Tauern mountains in the Austrian Central Alps, part of the Eastern Alps. The range is located in the Austria state of Styria.


Život.

Otec bojoval celou dobu války a po válce celá rodina včetně malého Viktora pracovala v kolchoze. S úspěchem dokončil desetiletou školu a nastoupil do permského technického učiliště se zaměřením na železnici. Na jídlo si musel přivydělávat nočními brigádami. Pak nastoupil na zúrodňovací práce na celinách, jezdil traktorem i na kombajnu. Vojenskou uniformu oblékl, až když získal diplom technika. Zprvu pracoval u topografů a pak u železničního vojska. Naučil se stavět vlečky v bažinách tajgy. Pak začal studovat na moskevském institutu inženýrské geodesie, leteckého snímkování a kartografie. Byl krátce i tajemníkem stranické organizace, úderníkem socialistické práce. V roce 1969 obhájil diplomovou práci a nastoupil do konstrukční kanceláře. V roce 1978 se ocitl mezi kandidáty kosmonautů. Do vesmíru odstartoval o dva roky později jako stý kosmonaut Země. Od 1.12.1978 do 9.2.1989 byl civilním inženýrem na NPO Energija.

Lety do vesmíru.

Letěl na Sojuzu T-4 s Kovaljonokem, spojili se se Saljutem 6 a v rámci programu Interkosmos zde spolupracovali s mezinárodními posádkami. Dolů se oba vrátili na 2,5 měsíce s vědomím, že byli na orbitální stanici Saljut 6 poslední..  O čtyři roky později startoval podruhé na Sojuzu T-13 s Džanibekovem, aby pracovali jako čtvrtá základní posádka na orbitální stanici Saljut 7 více než pět měsíců. Dolů se vrátil v jiné lodi, Sojuzu T14.  Letěl ještě v roce 1988, to bylo v lodi Sojuz TM-5, v posádce měl bulharského kosmonauta A.Alexandrova, část z devítidenní cesty strávili na orbitální stanici Mir. Na Zemi se vrátil v lodi Sojuz TM-4.  Při všech misích byl start na kosmodromu Bajkonur a přistání s pomocí padáků na území Kazachstánu. Ve vesmíru má zaregistrováno 252 strávených dní.

Viktor Petrovič Savinych,, (7. března 1940 vesnice Berjozkiny, Kirovská oblast SSSR) je bývalý sovětský kosmonaut ruské národnosti, později rektor (1989 - 2007) a prezident (od 2007) Moskevské státní univerzity geodézie a kartografie. Ve vesmíru byl třikrát v období let 1981-1988, pokaždé na jiné orbitální stanici.

Viktor Petrovich Savinykh was born in Berezkiny, Kirov Oblast, Russian SFSR on March 7, 1940. Married with one child. Selected as a cosmonaut on December 1, 1978. Retired on February 9, 1989.


Popis.

Nová těžká plavidla, která Německo stavělo koncem dvacátých let, se musela podřídit omezením daným Versailleskou smlouvou a nesměla přesáhnout výtlak 10 000 tun. Aby byla ušetřena hmotnost, bylo v dosud nebývalé míře použito svařování. Lodě třídy "Deutschland" přesto limit překročily, což ale bylo zatajeno. Kromě "Deutschlandu" byly postaveny ještě sesterské Admiral Graf Spee a Admiral Scheer. "Deutschland" jako první loď své třídy neměl konstrukční zlepšení uplatněná u jeho sesterských lodí, jako byl nový komín s šikmým vyústěním, můstek a stožáry.  Kýl lodi byl založen v únoru 1929 v loděnici Deutsche Werke v Kielu. Spuštěna byla v květnu 1931 a na první zkušební plavbu vyplula v květnu 1932. Do služby vstoupila v dubnu 1933. V roce 1934 byly tři 88mm kanóny nahrazeny šesti kanóny stejné ráže v dvouhlavňové lafetaci. V roce 1939 pak byly nahrazeny stejným počtem děl ráže 105 mm.

Služba.

Španělská občanská válka.

Během španělské občanské války byl "Deutschland" odeslán ke španělskému pobřeží, kde měl podporovat Frankovy nacionalisty. Loď absolvovala celkem sedm misí v letech 1936–1939. Při jedné z těchto operací, byl "Deutchland" 29. května 1937 napaden dvěma republikánskými bombardéry, které ho poškodily, přičemž 31 námořníků zahynulo a dalších 101 bylo zraněno. Sesterská loď "Deutchlandu", "Admiral Scheer" na oplátku ostřeloval španělský přístav Almería a přitom zničila 35 domů a zabila 19 civilistů. Těla německých námořníků byla nejprve pohřbena v Gibraltaru, ale později byla převezena do Německa a pohřbena při velkém vojenském pohřbu.  Deutschland strávil většinu let 1938 a 1939 výcvikovými manévry se zbytkem flotily a navštívil mnoho různých zahraničních přístavů. Oficiální návštěvu Španělska po vítězství nacionalistů v občanské válce vykonal v roce 1939. Loď se zúčastnila velkého cvičení v Atlantiku se sesterskou lodí Admiral Graf Spee, lehkými křižníky Köln, Leipzig a Nürnberg a několika torpédoborci, ponorkami a podpůrnými plavidly.

Druhá světová válka.

24. srpna 1939, týden před německou invazí do Polska, vyplul Deutschland z Wilhelmshavenu a směřoval na jih Grónska. Zde byl připraven zaútočit na spojenecké obchodní lodě v případě války následující po útoku na Polsko.  Po vypuknutí 2. světové války došlo v listopadu 1939 k přejmenování "Deutschlandu" na "Lützow", jelikož Adolf Hitler se bál, že by případná ztráta lodi pojmenované Německo, měla negativní propagandistický efekt.  V únoru 1940 byly lodě této třídy překlasifikovány na těžké křižníky a v dubnu 1940 se podílely na invazi do Norska. "Lützow" byl součástí svazu, který měl obsadil norské hlavní město Oslo a účastnil se Bitvy v úžině Drobak. Německý svaz vplouval do Oslofjordu pod vedením těžkého křižníku Blücher. Ten ale potopila palba děl a stařičká torpéda vyrobená v roce 1900 a vypuštěná z norské pobřežní pevnosti Oscarsborg. "Lützow" se poté stáhl, ale i tak byl třikrát zasažen 150mm kanóny z pevnosti "Kopaas", které vyřadily zadní hlavní dělovou věž. Ze zbývající přední věže pak "Lützow" pevnost zdálky ostřeloval, ale její posádka neutrpěla ztráty a bránila vjezdu německých lodí, dokud král a norská vláda nebyli evakuováni.

Opravy.

"Lützow" se poté vrátil do Německa kvůli opravám a přípravě na korzárskou plavbu do Atlantiku. V průlivu Skagerrak ho ale torpédovala britská ponorka HMS Spearfish. Zásah torpéda téměř odlomil celou záď lodi a opravy trvaly až do jara 1941. Brzy nato, v červnu téhož roku, byl "Lützow opět" torpédován, tentokrát torpédovým bombardérem Bristol Beaufort z britské 42. perutě. Další opravy v Kielu trvaly až do ledna 1942. V prosinci 1942 se "Lützow" společně s těžkým křižníkem Admiral Hipper zúčastnil operace Regenbogen.

Zbytek války.

V dalších letech se "Lützow" účastnil jen menších operací. Asi největší akce této doby začala v září 1944 v Baltském moři a trvala po několik měsíců. "Lützow" v této době palbou svých děl podporoval ustupující Wehrmacht. Loď byla v lednu 1945 těžce poškozena britskými bombardéry v přístavu Swinemünde. Tehdy ji zasáhly tři šestitunové pumy "Tallboy" a částečně dosedla na dno přístavu. "Lützow" byl opraven a dále pokračoval v dělostřelecké podpoře armády, než byl 4. května 1945 potopen vlastní osádkou. Po válce byl vyzvednut Sověty, kteří ho použili jako cvičný cíl a definitivně potopili v roce 1949.

Lützow (původně Deutschland) byl německý těžký křižník stejnojmenné třídy. Kriegsmarine tyto lodě nejprve klasifikovala jako "Panzerschiff (obrněná loď)", ale v únoru 1940 byly překlasifikovány právě na těžké křižníky. Britové je posměšně nazývali kapesní bitevní loď.

Deutschland was the lead ship of her class of heavy cruisers (often termed a pocket battleship) which served with the Kriegsmarine of Nazi Germany during World War II. Ordered by the Weimar government for the Reichsmarine, she was laid down at the "Deutsche Werke" shipyard in Kiel in February 1929 and completed by April 1933. Originally classified as an armored ship ("Panzerschiff") by the Reichsmarine, in February 1940 the Germans reclassified the remaining two ships of this class as heavy cruisers. In 1940, she was renamed Lützow, after the heavy cruiser was handed over to the Soviet Union.


Benu v egyptském pojetí.

Benu byl pokládán za ba slunečního boha (Atuma a Rea), u něhož představoval sebestvořitelskou schopnost – proto byl označován jako "„ten, jenž povstal sám ze sebe“". Tato schopnost se projevuje v cyklickém zrození Slunce při jeho každodenním východu – bůh se vynořil z praoceánu Nun v podobě benua a s křikem, jímž prolomil ticho a tmu dosavadního nebytí, usedl na objevivší se prvotní zemi v podobě pahorku benben, případně na rákosí, které na něm vyrostlo. Takto je benu zmiňován v Textech pyramid a je zřejmé, že v tomto smyslu hrál roli v královských pohřebních obřadech s cílem dosažení obnoveného (posmrtného) života po boku slunečního boha analogicky jeho vlastnímu každodennímu „znovuzrození“ na východním horizontu.  Benu v tomto ohledu reprezentuje především představu regenerace a obnovy, čímž je jako "„pán jubileí“" spojen s cykličností jevů obecně. Proto je od Střední říše zmiňován nejen ve vztahu s mocí slunečního boha, ale také např. v kontextu obnovy a oslavy královské moci při svátku sed a dalších podobných slavnostech. Později byl dáván do souvislosti i s každoročně se opakující nilskou záplavou.  Nejpozději v Nové říši je spojován s Usirem, což bývá na vyobrazeních ptáka benu znázorněno korunou atef. Toto spojení je však spíše zprostředkované: v Knize mrtvých je benu hojně uváděn v tradičních slunečních souvislostech (zejména v podobě odkazů na chrám v Iunu) a použití tohoto motivu vyplývá z vývoje představ o posmrtném životě, v jehož důsledku začal být Usir pokládán za podsvětní podobu Rea. Benu zde proto nezahrnuje všechny tradiční usirovské motivy, ale naznačuje analogii důsledněji rozvedenou v ostatních podsvětních knihách mezi Reovým znovuzrozováním jako sebestvořením a Usirovým zmrtvýchvstáním.

Benu jako fénix.

Z antických autorů se o posvátném ptákovi Egypťanů označovaném jménem fénix poprvé zmiňuje Hérodotos, jehož přetlumočení se ovšem od egyptských představ značně odchyluje. Hérodotos sám ptáka neviděl, kněží mu jen ukázali jeho vyobrazení, a uvádí, že se mu ani nechce věřit tomu, co se dověděl: benu – fénix se prý podobá orlu se zlatým a rudým peřím a jednou za 500 let přilétá z Arábie do Egypta, aby zde v chrámu slunečního boha v Iunu uložil tělo svého zemřelého otce, které předtím nabalzamoval v hroudě myrhy ve tvaru vejce.  Hérodotos ani jiní antičtí autoři se nezmiňuje o motivu sebespalování, které se později stalo nedílnou součástí představy fénixe. Pokud má eyptský původ, pak jej je možné odvodit ze spojení benua se sebezrozením Slunce: to se podle Egypťanů každodenně odehrávalo na východním horizontu jako mýtickém "„ostrově plamenů“", což je jen jiná varianta "„prvotního pahorku“" benbenu, a protože se takto nerodí nějaké „jiné“ Slunce, ale jde o neustálou obnovu a regeneraci jednoho a téhož věčného slunečního boha, který předtím na západě každodenně umírá, musí se analogicky na východě přerozovat v plamenech svou vlastní mocí stále tentýž benu.  Podobně nejasný je původ časového údaje 500 let jako období, jež podle Hérodota muselo uplynout mezi jednotlivými přílety ptáka benu do Egypta, a potažmo tedy jako dobu benuova života. Princip opakování je nepochybně odvozen z jeho povahy "„pána jubileí“", ale 500 let trvající cyklus není v Egyptě doložen. Tacitus ovšem uvádí údaj nikoli 500, ale 1461 let, který s největší pravděpodobností korespoduje s pro egyptský kalendář významným obdobím 1460 let, po jehož uplynutí se shodoval východ Slunce s východem hvězdy Sírius. Sírius byl totiž v Egyptě pokládán za kosmickou podobu bohyně Esety, a protože jeho východ synchronizovaný s východem Slunce podle Egypťanů mytologicky korespondoval s Esetiným nalezením Usirova těla a jeho následným vzkříšením, které je analogické Reovu znovuzrození jako sebestvoření, mohla být tato perioda přenesena na cyklus sebezrození benua – fénixe, jenž je Reovou podobou.

Benu je ve starověkém Egyptě mytologická bytost spatřovaná v posvátném ptákovi – ve Staré říši snad v podobě konipase, od Střední říše v podobě šedé volavky. Jeho jméno bývá odvozováno z egyptského slovesa "veben" – "„zářit“", "„vzejít“", "„povstat ve skvělosti“"., čímž je benu dáván do souvislosti se dvěma komplementárními kosmologickými představami: jednak se zrozením slunečního boha, který se v záři zjevil na východním horizontu, jednak s prvotním pahorkem nazývaným benben, jenž se při zrození světa vynořil z kosmického praoceánu Nuna. S největší pravděpodobností pochází z iunského mytologického okruhu, později se objevuje také v usirovském kontextu. Z pozdní výslovnosti jeho jména ve tvaru "boinu" pochází řecké označení φοίνιξ – fénix, pod nímž je benu přejímán a modifikován antickými a středověkými autory.

The Bennu is an ancient Egyptian deity linked with the sun, creation, and rebirth. It may have been the inspiration for the phoenix in Greek mythology.


Život.

Dětství a herecké začátky.

Narodil se 24. ledna 1937 do pražské rodiny účetního Klementa Jandla a jeho manželky Boženy. Bylo to jejich jediné dítě. Když měl Ivan tři roky, prodělal dětskou obrnu, jejímž vlivem mu ochrnuly svaly na zádech. Podle vyjádření lékařů mu hrozila invalidita. Podařilo se mu ale dostat se do odborné péče MUDr. Příbramského z pražské Thomayerovy nemocnice, který ho hrozby ochrnutí zbavil a následkem obrny tak pouze lehce napadal na jednu nohu. Přesto v dětství hrál fotbal za Čechii Karlín, navštěvoval hodiny klavíru a chodil do školního divadelního souboru, ve kterém patřil k nejtalentovanějším. Proto ho učitel Pospíšil přihlásil do konkurzu hledajícího nové členy Dismanova rozhlasového dětského souboru. Uspěl a v roce 1945 se stal jeho členem. Ač patřil mezi nejmladší členy souboru, postupně natáčel hlavní role dětských pohádek, například v pohádce "Jak kocourek strašil", a účastnil se i veřejných vystoupení tohoto uměleckého tělesa.  V roce 1947 se prvně objevil ve filmu, když patřil mezi chlapce, kteří ve slovenském snímku režiséra Martina Friče nazvaném "Varúj!" odříkávali modlitbu Otčenáš v maďarštině. Počátkem téhož roku navštívili zkoušku Dismanova souboru pro Jandla neznámá Míla Mellanová spolu s několika muži, kteří hledali dětského představitele do hlavní úlohy jimi připravovaného filmu. Potřebovali najít hocha, jenž sice nebude příliš mluvit, místo toho ale dokáže své pocity vyjádřit pohledem a mimikou. Z představených dětí si zvolili tři chlapce a mezi nimi též Jandla. Každý z vybraných měl předvést hereckou etudu na téma chování a jednání režiséra. Jandl si vzal telefon a do něj jako vynadal režiséru Oldřichu Hoblíkovi, že se plete. Další týden pak Jandla pozvali na švýcarskou ambasádu, kde se setkal s jedním z mužů, kteří předtím doprovázeli Mílu Mellanovou. Byl to filmový režisér Fred Zinnemann, který měl připravovaný snímek – pracovně nazvaný "Evropské děti" – natáčet, a Jandlovi sdělil, že si ho vybral do hlavní role.

Film "Poznamenaní".

Zinnemannův film se natáčel od dubna do začátku listopadu roku 1947 ve švýcarských ateliérech a v poválečných rozvalinách Mnichova, Stuttgartu a Norimberka. Upozorňoval na problematiku poválečného návratu dětí zavlečených během druhé světové války po celé Evropě v rámci území Třetí říše. Jandl ztvárňoval českého chlapce Karla Malíka, jehož se snaží nalézt jeho maminka, kterou hrála česká operní pěvkyně Jarmila Novotná. Hledání je nakonec úspěšné a maminka se se svým synem šťastně shledá. Komparzové role ve filmu navíc dostaly děti, jež popisovaný osud během války skutečně zažily.  Snímek, který v distribuci dostal název "Poznamenaní" (v němčině ', v angličtině '), měl premiéru roku 1948. O dílo měli diváci po celém světě zájem a výtěžek ze vstupného byl určen na repatriační fondy Organizace spojených národů (OSN). Jandlův výkon oceňovali diváci i kritika. Pochvalně se o jeho hereckém výkonu vyjadřil filmový kritik Bosley Crowther v článku otištěném na stránkách The New York Times nebo recenzenti píšící pro New York Herald Tribune či týdeník Life. Jedno nově narozené dítě v Austrálii navíc pojmenovali jeho rodiče – inspirování Jandlem – křestním jménem Ivan. V Československu měl film premiéru na festivalu ve Zlíně. Roku 1948 se objevil i v programu mariánskolázeňského filmového festivalu, jehož se Jandl osobně účastnil. Potkal se zde se sovětským hercem Nikolajem Konstantinovičem Čerkasovem a neformálně ho přijali Marta Gottwaldová, manželka tehdejšího prezidenta republiky, a ministr Václav Kopecký. Další promítání filmu se již neuskutečnilo, protože z politických důvodů nebyl po politickém převratu v únoru 1948 zájem prezentovat „zkaženou Západní buržoazní kulturu“, namísto toho se preferoval socialistický realismus.  Jandlovi však přesto chodily obdivné dopisy. Mezi nimi i od mladičké Brigitte Bardotové, která mu líčila, jak se těší do Afriky na společné filmování snímku o dvou dětech, trosečnících, jež s ní a s Jandlem plánovala natočit společnost Europe Film. Natáčení se ale nakonec nerealizovalo. Kontaktovala ho také Shirley Templová, ale ani tato spolupráce nedopadla, stejně jako se neuskutečnila ani žádná jiná z dalších mnoha možných natáčení se zahraniční produkcí, neboť představitelé Československa rozhodli, že Jandl bude „zachován pro potřeby československého filmu“.  Dne 25. března 1949 dorazil Jandlovi telegram se zprávou: „Vyhrál jsi speciální cenu Akademie za nejlepší herecký výkon. Srdečně gratuluji! Fred Zinnemann“. Sám Jandl se vlastního předání ocenění, jež se konalo 24. března, nezúčastnil, takže cenu – Oscara – za něj od prezidenta Americké filmové akademie Jeana Hersholta přebral právě režisér Zinnemann. Jandl si ho pak následně převzal v pražském sídle ředitelství Československého státního filmu, kam mu byl v balíčku zaslán. Podle jiných zdrojů mu však zásilka dorazila poštou domů. Když doručenou poštu rozbaloval, ke svému překvapení zjistil, že vedle Oscara obsahuje ještě Zlatý glóbus, který udělují američtí filmoví kritici. Stal se tak držitelem dvou nejprestižnějších cen ve světě filmu, což se žádnému jinému Čechovi nepovedlo. Vlastní soška Oscara byla svou velikostí přizpůsobena skutečnosti, že ji bude přebírat malý chlapec. Oproti skulpturám, jimiž jsou dekorovaní dospělí umělci, měla menší rozměry.

Další filmy, školní léta a dospělost.

Posléze se Jandl objevil ještě v československých filmech "Zelená knížka" z roku 1948 od režiséra Josefa Macha nebo "Svědomí" natočeném v roce 1948 Jiřím Krejčíkem, v němž ztvárnil úlohu žáka Lojzka. Poslední rolí se stal letecký modelář ve filmu "Vítězná křídla", který v roce 1950 režíroval Čeněk Duba. Opětovně se setkal také s hercem Nikolajem Čerkasovem, s nímž spolupracoval na dabingu "Dětí kapitána Granta". Když studoval na libeňském gymnáziu, patřili k jeho spolužákům i budoucí herečka Jana Hlaváčová nebo pozdější režiséři Hynek Bočan a Miroslav Vildman. Tehdy Jandl roku 1955 spoluzaložil dramatický soubor „Studio 9“. Jakmile svá gymnaziální studia dokončil, hlásil se na vysokou školu. Zvolil si Divadelní fakultu Akademie múzických umění. Na ni ovšem nebyl přijat, protože mu přijímací komise vytýkala skutečnost, že obdržel ocenění americké, tedy západní kinematografie. Dostal se na práva, ale po několika semestrech je sám vzdal a stal se úředníkem Klubu čtenářů, ve kterém dostal členskou legitimaci s pořadovým číslem 88888. Poté působil jako výtvarný redaktor nebo průvodčí na autobusové lince z Prahy do Vodochod či telefonní technik. Na počátku šedesátých let 20. století byl po dvě sezóny sboristou v souboru kladenského divadla Jaroslava Průchy. Následně od 8. února 1965 pracoval v Československém rozhlase, kam byl přijat na pozici programového dispečera. Věnoval se tak řízení vysílaného programu a pokud nastala ve vysílání porucha, volil a do vysílání obratem zařazoval náhradní program. Roku 1969 se stal rozhlasovým hlasatelem, ale v létě 1972 musel Československý rozhlas z politických důvodů, kdy mu bylo vytýkáno například jeho členství v Klubu angažovaných nestraníků, opustit. Následně se stal inspektorem a účetním revizorem v podniku Potraviny. Vedle toho se amatérsky věnoval divadlu. Působil ve vinohradském divadlu Máj a předně v Gongu v pražské Libni, kde nejen hrál, ale věnoval se též dramaturgii a režii. Mezi členy ansámblu v Gongu patřili Jana Hlaváčová, Naďa Konvalinková, Miroslav Vildman, Hynek Bočan nebo Ladislav Cvekl. Jandlem režírovaná představení oceňovali jak diváci, tak odborní porotci na festivalech. Pod jeho vedením soubor uvedl operu "Evžen Oněgin" od Alexandra Sergejeviče Puškina, tragédii "Ruy Blas" od Victora Huga či komedii "Medvěd" od Antona Pavloviče Čechova. Sám Jandl si zahrál roli Malvolia v představení "Večer tříkrálový aneb Cokoli chcete" od Williama Shakespeara, jež režíroval Pavel Mrkvička, bratr herce Ladislava Mrkvičky.

Závěr života.

Roku 1985 se stal inspicientem v Krušnohorském divadle v Teplicích. Po dvou letech ale tuto práci ukončil a vrátil se zpět do hlavního města. Zde se stal hlasatelem při fotbalových utkáních klubu TJ Lokomotiva Praha, odkud jej chtěli na stejnou pozici získat funkcionáři Bohemians Praha, byť Jandlovo srdce patřilo Spartě Praha. Vedle toho též moderoval zápasy mužstva zpěváků a herců FC Praha. Věnoval se i šachu, který závodně hrál za Trakce ČKD. Ovládal také několik světových jazyků, ale přesto v soukromém životě zůstával osamocen a žil jen se svými rodiči. Ke konci života začal mít problémy se zhoršujícím se sluchem. Navíc, ač měl cukrovku, nedodržoval lékaři předepsanou životosprávu, navštěvoval restaurace a své splíny řešil pomocí alkoholu. Cítil se zneuznaný a měl dojem, že svůj život promrhal. Zemřel osamocen, 21. listopadu 1987 ve věku padesáti let, ve svém libeňském bytě v domě číslo 31 v pražské ulici Novákových při diabetickém záchvatu. Zemřel bezdětný a jeho přátelé posléze urnu s Jandlovým popelem uložili do schránky v kolumbární stěně hřbitova na Olšanech. V roce 2017 však byla schránka vyjmuta a při vzpomínkovém aktu 9. listopadu toho roku vložena do hrobu Herecké asociace na pražském Vyšehradském hřbitově.

Památka.

Když Jana a Miloš Tiší objevili 15. listopadu 1996 novou planetku, která dostala číslo 37 736, pojmenovali ji, na podnět Ludmily Matrtajové, „Jandl“. Od roku 2006 jsou na chodník před kinem ve Zlíně osazovány hvězdy připomínající osobnosti, které se proslavily v oblasti dětské kinematografie. Lokalita dostala název Zlínský chodník slávy. Roku 2007 sem přibyly dvě hvězdy. Jedna patří herečce Mahuleně Bočanové a druhá upomíná na Ivana Jandla. Městská část Praha 9, na jejímž území se nachází divadlo Gong, udělila Jandlovi roku 2014 na popud Josefa Pavlaty čestné občanství in memoriam. Téhož roku také byla ve foyer divadla odhalena pamětní deska upomínající na Jandla. U příležitosti nedožitých umělcových osmdesátých narozenin (2017) se rozhodl Český rozhlas zřídit ocenění nesoucí jeho jméno, jímž bude oceňovat osobnosti, které sehrály významnou roli při rozvoji rozhlasové tvorby. V den třicátého výročí Jandlova úmrtí (21. listopadu 2017) odhalil tehdejší generální ředitel Českého rozhlasu René Zavoral v budově této instituce v místech veřejnosti nepřístupných pamětní desku připomínající především Jandlovu rozhlasovou činnost. Příznivci geocachingu mohou v Praze odlovit kešku s kódem GC74FGF pojmenovanou „Ivan Jandl“.

Ivan Jandl (24. ledna 1937 Praha – 21. listopadu 1987 Praha) byl československý herec, režisér a rozhlasový pracovník. V dětství patřil mezi členy Dismanova rozhlasového dětského souboru, v němž ho objevil americký režisér Fred Zinnemann a obsadil ho do hlavní dětské role protiválečného filmu "Poznamenaní", který připravoval. Snímek měl úspěch a Jandl jako první Čech za svůj výkon získal prestižní filmová ocenění Oscar i Zlatý glóbus. Ač měly o natáčení s Jandlem zájem i další světové produkční firmy, československé úřady mu to neumožnily a objevil se již pouze v několika epizodních rolích filmů národní kinematografie. Kvůli přijetí amerických ocenění mu po komunistickém převratu v únoru 1948 nebylo umožněno ani vysokoškolské studium herectví. Pracoval tak jako úředník, výtvarný redaktor či průvodčí. V letech 1965 až 1972 pak působil v Československém rozhlase a následně se stal inspektorem v podniku Potraviny.

Ivan Jandl (24 January 1937 – 21 November 1987) was a Czechoslovak child actor. He appeared in the 1948 film "The Search" as a nine-year-old Czechoslovak boy who had survived Auschwitz and was searching for his mother in post-war Germany. The movie was filmed on location in Germany and at a studio in Zurich, Switzerland, from June to November, 1947. The boy spoke no English and had to learn his lines phonetically. He was awarded an Academy Juvenile Award for his work, but was not permitted by the then communist government of Czechoslovakia to travel to the USA to accept it. At the Academy Awards ceremony in 1949, his Oscar was accepted on stage on his behalf by the director of "The Search", Fred Zinnemann. He was also awarded a Golden Globe for his performance in the film and both statuettes are now preserved in the Czech National Film Archive. He appeared in some Czech films in 1949 and 1950, then left acting to continue his studies. He tried unsuccessfully to continue his acting career in his late teens, and eventually found work in radio.


Život.

Narodil se ve Vídni v rodině podnikající v polygrafickém průmyslu. Absolvoval průmyslovou školu a v roce 1932 byl již členem NSDAP s členským číslem 510764. Do SS vstoupil rovněž ještě před druhou světovou válkou, zde pod číslem 43673. Nejvyšší hodnost, které dosáhl, byl SS-Hauptsturmführer.

Druhá světová válka.

Po vypuknutí druhé světové války byl aktivní coby velitel koncentračního tábora v Lublinu. V roce 1942 velel brutálnímu zásahu při vyklízení menšího židovského ghetta v téže části Polska. Zde organizoval selekce, při kterých bylo do KT Belzec deportováno na 700 Židů. Dalších asi 500 z nich nebylo posláno přímo na smrt, ale ""směli"" pracovat v táboře nucených prací v Budzynu. V tomto táboře spadaly pod jeho velení stavební práce. Kvůli podezření z korupce byl však v únoru 1943 SS-Sturmbannführerem Hermannem Höflem přeložen do Krakova. Zde ho SS-Führer Scherner jmenoval velitelem koncentračního tábora Kraków-Płaszów. V červenci toho roku byl povýšen na SS-Oberscharführera.  Pod vedením SS-Sturmbannführera Williho Haase organizoval likvidaci ghetta v Krakově, která začala 13. března 1943. Ta pod jeho velením probíhala podle zúčastněných s velkou brutalitou. Židé, kteří vyklízení ghetta přežili, byli z větší části převezeni právě do Płaszówa. Jeho velení zde trvalo od února 1943 do září 1944 kdy byl, opět kvůli korupci, zatčen gestapem.  Jeho velení v Płaszówě bylo velice brutální. I za zcela nepatrná provinění proti táborovému řádu následovaly tvrdé tresty. Nebylo výjimkou, že střílel vězně vlastnoručně, stejně tak veřejné popravy oběšením byly na denním pořádku. Představa z filmu "Schindlerův seznam", kdy on sám střílí vězně z balkonu své vily, je filmovou fikcí. Vila ve skutečnosti stála pod kopcem, za kterým se nacházel hlavní tábor, střelba do vězňů z balkónu jeho vily tak nebyla prakticky vůbec možná.  Mezi zářím 1943 až únorem 1944 velel likvidaci tábora nucených prací Szebnie. Vyklízení tábora začalo 21. září 1943 zastřelením až 700 židovských vězňů. Jeho velení zde podléhaly prakticky všechny provedené akce. Při nich nevynechal jedinou příležitost se obohatit. Na černém trhu pak rozprodával zabavený nábytek, tabák, alkohol a šperky. Jiné věci nashromážděné z majetku zabavenému Židům pak byly odesílány do skladů v Brněnci v Československu.  Zde také byly nalezeny gestapem a on sám byl zatčen ve Vídni i se svou milenkou, Ruth Irene Kalderovou. Byl obžalován z krádeže židovského majetku (neboť ten po zabavení automaticky náležel Třetí Říši) a 13. září 1944 uvězněn. Po propuštění u něj byla diagnostikována cukrovka a na sklonku 2. světové války byl převezen do bývalého sanatoria SS v bavorském Bad Tölz.  Zde byl zatčen americkou armádou a na polskou žádost vydán zpět do Krakova. Obžaloba jej vinila z podílu na masových vraždách během války a ze zločinů proti lidskosti. 5. září 1946 byl odsouzen k smrti a 13. září v krakovském vězení Montelupich popraven oběšením.

Amon Leopold Göth (11. prosince 1908, Vídeň, Rakousko-Uhersko - 13. září 1946, Krakov, Polsko) byl nacistický důstojník a velitel koncentračního tábora Kraków-Płaszów během druhé světové války. Přestože patřil k nevýrazným představitelům nacistické Třetí říše, vešel později do všeobecného povědomí coby historická postava známá především z filmu Stevena Spielberga "Schindlerův seznam".

Amon Leopold Göth (; alternative spelling "Goeth"; 11 December 1908 – 13 September 1946; ) was an Austrian SS functionary and war criminal. He served as the commandant of the Kraków-Płaszów concentration camp in Płaszów in German-occupied Poland for most of the camp's existence during World War II.


Pozorování.

M52 se nachází v oblasti oblohy bohaté na objekty, protože tudy prochází pás Mléčné dráhy. Leží na západním okraji souhvězdí Kasiopeji, blízko hranice se souhvězdím Cefea. Můžeme ji najít ve směru spojnice hvězd Schedir (α Cas) a Caph (β Cas), pokud na této spojnici postoupíme severozápadním směrem o vzdálenost rovnou vzdálenosti těchto dvou hvězd. Na skutečně tmavé obloze (světelné znečištění stupně B 2 nebo B 1) je viditelná i pouhým okem. Pomocí triedru v ní můžeme pozorovat pouze několik jejích nejjasnějších hvězd, jimž vévodí nažloutlá hvězda s magnitudou 8,26, která je výrazně jasnější než ostatní a leží na západním okraji hvězdokupy. Dalekohled o průměru 150 mm ukáže až 50 navzájem blízkých slabých hvězd, zatímco průměr 250 mm ukáže dalších 150 hvězd.  35' jihozápadně od M52 leží emisní mlhovina NGC 7635. 3° jižně se nachází pozůstatek supernovy a po Slunci druhý nejsilnější rádiový zdroj na obloze, který se označuje jako Cassiopeia A.  M52 má velkou severní deklinaci, proto je na velké části severní polokoule cirkumpolární, a to až za obratník Raka, tedy v celé Evropě a severní Americe. Naopak na jižní polokouli je viditelná pouze blízko rovníku. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od srpna do ledna. V severních oblastech jde o jeden z nejznámějších a nejčastěji pozorovaných objektů podzimní oblohy.

Historie pozorování.

Hvězdokupu objevil Charles Messier v roce 1774 a přidal k ní tento popis: "Kupa malinkých hvězd smíchaná s mlhovinou, kterou je možné vidět pouze v achromatickém dalekohledu. Je pod hvězdou d Cassiopeiae." Admirál Smyth ji popsal jako hvězdokupu nepravidelného tvaru, stejně ji popsal i britský astronom Thomas William Webb. William Parsons v ní napočítal až 200 hvězd.

Vlastnosti.

M52 je velmi bohatá a zhuštěná hvězdokupa s odhadovanou průměrnou hustotou 3 hvězdy na krychlový parsek a ve středové oblasti dokonce 50 hvězd na krychlový parsek. Její úhlová velikost je 13 úhlových minut a skutečný průměr přibližně 19 světelných let.  Vzdálenost této hvězdokupy od Země není známa přesně. Odhady jsou v rozsahu od 3 900 ly do 4 900 ly, obecně přijímanou hodnotou je 4 500 ly. Tato nepřesnost je v podstatě způsobena silným pohlcováním světla cestou od hvězdokupy k Zemi, kvůli kterému je značně obtížné získat přesnou hodnotu vzdálenosti.  Stáří hvězdokupy se uvádí na přibližně 35 milionů let, ale Viskum a kol. uvádí hodnotu 160 milionů let a různé další studie udávají hodnotu od 25 milionů do 158 milionů let. Hvězdokupa je poměrně mladá, obsahuje různé hvězdy spektrální třídy B, tedy hmotné modré hvězdy. Její nejjasnější hvězda hlavní posloupnosti je spektrální třídy B7 a má magnitudu 11. Hvězdokupa také obsahuje pět proměnných hvězd, z nichž 3 jsou dlouhoperiodické pulzující třídy B, jedna dlouhoperiodická zákrytová typu Algol a jedna typu δ Scuti. Hvězdokupa také obsahuje jednu zvláštní hvězdu typu Of, což je velmi horká hvězda se zvláštními spektrálními čarami ionizovaného helia a dusíku. Ve vnitřních oblastech hvězdokupy je výrazný nedostatek mezihvězdné hmoty, která byla v dřívějších dobách zřejmě odehnána hvězdnými větry velkých hvězd nebo výbuchy supernov. Ve středu hvězdokupy také chybí zvláště jasné a hmotné hvězdy, a tím se liší od jiných hvězdokup, ve kterých bývá výrazné hmotové rozdělení.  Tvorba hvězd, která vedla k vytvoření hvězdokupy, možná proběhla postupným způsobem: podle vědců se prý nejprve vytvořily velmi hmotné hvězdy, zatímco méně hmotné hvězdy se vytvořily později a během mnohem delšího období. Hmotné hvězdy již vybuchly jako supernovy v počátečním období života hvězdokupy.

Messier 52 (také M52 nebo NGC 7654) je otevřená hvězdokupa v souhvězdí Kasiopeji. Vzdálenost hvězdokupy od Země není přesně známa, odhady jsou mezi 3 000 ly a 7 000 ly. Stáří hvězdokupy je odhadováno na 35 milionů let. Objevil ji Charles Messier v roce 1774.

Messier 52 or M52, also known as NGC 7654, is an open cluster of stars in the northern constellation of Cassiopeia. It was discovered by Charles Messier on September 7, 1774. M52 can be seen from Earth with binoculars. The brightness of the cluster is influenced by extinction, which is stronger in the southern half.


Pozorování.

M98 se dá na obloze najít v jihozápadním cípu souhvězdí Vlasů Bereniky, 6° východně od hvězdy Denebola (β Leonis) a 30′ západně od hvězdy 5. magnitudy označené 6 Comae Berenices. Galaxie je viditelná až velkými triedry nebo malými hvězdářskými dalekohledy. V dalekohledech o průměru 150 mm vypadá jako skvrna výrazně protažená severo-jižním směrem, která má délku 7′. Jádro galaxie, které je dobře vidět dalekohledem o průměru 200 mm, má čočkovitý tvar, ale aspoň nějaké podrobnosti v jejím disku ukážou až dalekohledy větší než 300 mm, nebo technika odvráceného pohledu.  Galaxii je možné snadno pozorovat z obou zemských polokoulí a ze všech obydlených oblastí Země, protože má pouze mírnou severní deklinaci. Přesto je na severní polokouli lépe pozorovatelná a během jarních nocí tam vychází vysoko na oblohu, zatímco na jižní polokouli v oblastech více vzdálených od rovníku zůstává poněkud níže nad obzorem. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od února do srpna.

Historie pozorování.

Galaxii objevil Pierre Méchain 15. března 1781 spolu se sousedními galaxiemi M99 a M100. Charles Messier následně změřil její polohu a 13. dubna 1781 ji přidal do svého katalogu těsně před zveřejněním jeho třetího a zároveň posledního vydání. Popsal ji jako velmi slabou mlhovinu bez hvězd. Messier v této oblasti oblohy objevil mnoho dalších galaxií. O několik let později ji znovu pozoroval William Herschel svým velkým dalekohledem a podrobněji napsal, že je pokrytá tmavými skvrnami a na okraji má několik výběžků. Také Heinrich Louis d'Arrest ji popsal jako velice pěknou mlhovinu.

Vlastnosti.

O této galaxii se dlouhou dobu myslelo, že není členem Kupy galaxií v Panně, a to z důvodu její radiální rychlosti, která ukazuje, že se směrem ke Slunci přibližuje rychlostí 120 km/s. Ovšem výzkum provedený v 80. letech 20. století potvrdil, že do této kupy opravdu patří. Její zvláštní radiální rychlost pak může být důsledkem pohybu uvnitř hustého prostředí této kupy galaxií.  Hmotnost této galaxie je 170 miliard hmotností Slunce a její průměr je 150 000 světelných let, takže je mnohem větší než galaxie Mléčná dráha. Absolutní magnituda této galaxie je -21,7 a od Země je vzdálená 57,5 milionů světelných let.

Messier 98 (také M98 nebo NGC 4192) je spirální galaxie v souhvězdí Vlasů Bereniky. Objevil ji Pierre Méchain 15. března 1781. Od Země je vzdálená přibližně 60 milionů ly a je součástí Kupy galaxií v Panně. Galaxie vykazuje modrý posuv a vzhledem ke Slunci se pohybuje rychlostí 120 km/s. Patří mezi nejslabší objekty Messierova katalogu.

Messier 98, also known as M98 or NGC 4192, is an intermediate spiral galaxy located about 44.4 million light-years away in the constellation Coma Berenices, about 6° to the east of the bright star Denebola. It was discovered by French astronomer Pierre Méchain on 15 March 1781, along with nearby M99 and M100, and was cataloged by French astronomer Charles Messier on 13 April 1781 in his "Catalogue des Nébuleuses & des amas d'Étoiles". Messier 98 has a blue shift and is approaching us at about 140 km/s.


Vznik UDA.

Vznik skupin předcházejících UDA/UFF spadá do 60. let 20. století, kdy rostoucí nevraživost mezi katolíky a protestanty na území Severního Irska vyvolala ozbrojené nepokoje. V tomto období se znovu začala formovat Irská republikánská armáda (IRA), ideově a organizačně navazující na stejnojmennou organizaci z počátku 20. stol., a začala se plně zapojovat do narůstajícího konfliktu. Mezi její aktivity patřila také ochrana katolického obyvatelstva před útoky protestantských ozbrojenců. Akce IRA a zároveň neschopnost úřadů a oficiálních pořádkových sil vyřešit násilnosti vyvolaly rostoucí počet členů protestantských paramilitárních skupin, které ale zatím, na rozdíl od IRA, neměly žádnou ucelenou organizační strukturu. Tyto malé skupiny se skládaly zejména z obyvatel dělnických čtvrtí měst Belfast a Derry a jejich primárním cílem bylo chránit protestantské občany.  Nutnost zastřešit tyto malé paramilitární organizace vedla v roce 1971 ke společným schůzkám jejich vedoucích představitelů a výsledkem jednání bylo vytvoření organizace UDA (Ulster Defence Association – Ulsterské obranné sdružení). Primárním posláním UDA byl militantní boj proti IRA, ochrana protestantských obyvatel Severního Irska a zachování Ulsteru jako součásti Spojeného království.  Organizačně přejala UDA strukturu britské armády. Každý ze šesti severoirských obvodů měl svoji vlastní brigádu, která byla dále rozdělena na prapory a dále na roty. Velitelé brigád a ostatní významní členové UDA společně tvořili hlavní velení organizace s názvem „Vnitřní Rada“ ("Inner Council").

Násilná kampaň a vznik UFF.

Od založení UDA začala podnikat násilné útoky hlavně proti příslušníkům katolické komunity Ulsteru. Jejich útoky byly prováděny převážně v malých skupinách nejčastěji proti individuálním cílům. Preferované byly střelné a chladné zbraně. UDA téměř nepoužívala bombové útoky, které byly poměrně obvyklé u jiných paramilitárních skupin působících v severoirském konfliktu.  V roce 1972 UDA začala stavět barikády kolem mnoha protestantských čtvrtí jako odpověď na stejné akce IRA. Tímto se v mnoha městech vytváří zóny „zákazu vstupu“ a narušitelé nepatřící ke komunitě obývající tyto zóny byli tvrdě perzekvováni nebo rovnou na místě zavražděni.  Roku 1973 se rada UDA rozhodla, také kvůli stále rostoucímu počtu zatčených členů, vytvořit krycí organizaci s názvem Ulsterští bojovníci za svobodu (Ulster Freedom Fighters – "UFF"). Kvůli tomu, že za všechny útoky páchané UDA se přihlašovala UFF, zůstala samotná UDA až do roku 1992 legální. UFF byla označena za teroristickou organizaci už v roce 1973. I když byla UFF hlavně krycí organizací UDA, měla i svoji vlastní strukturu. Velitelé brigád vybírali nejschopnější bojovníky a ti tvořili malé, samostatně operující skupiny o počtu 4 – 5 lidí – známé jako „Komanda Smrti“ ("Death Squads"). Důvodem byl hlavně fakt, že tyto malé skupiny se velmi těžko narušují zásahy protivníků i oficiálních pořádkových sil. Ti nejlepší z těchto komand byli později vybráni jako oficiální vůdci UFF. Násilí páchané komandy UFF bylo často velmi brutální a nejednou se objevily i případy zohavování mrtvol, primárně jako odstrašující příklad pro členy IRA a katolickou komunitu.  Další významnou akcí UDA/UFF byla podpora stávky Ulsterské Dělnické Rady ("UWC") proti ustanovením mírové Sunningdaleské konference roku 1974. Návrhy Sunningdaleské konference měly ukončit násilnosti v Severním Irsku, ale stávka protestantských dělníků zabránila konkrétním řešením. Role UDA/UFF v této stávce byla jasná – udržet protestantské dělníky doma, a to zejména v raných stádiích stávky. UDA/UFF k tomuto účelu používala vydírání, zastrašování, uliční blokády a lehké násilí. Stejnou metodu se pokusila UDA/UFF využít v roce 1977 na obnovení samostatného severoirského parlamentu, ale neuspěla. Snížení počtu útoků a dlouhodobý neúspěch paramilitárních skupin vedl na přelomu 70. a 80. let k relativnímu úpadku násilných teroristických aktivit a obecné podpory paramilitárních skupin.  Nárůst násilných aktivit opět přišel na přelomu 80. a 90. let. Členové UDA/UFF se zaměřovali na útoky proti katolické komunitě a předním představitelům irského republikanismu. Například roku 1984 se členovi UFF málem podařilo zabít Gerryho Adamse, předsedu irské republikánské strany Sinn Féin.  Podle projektu Ulsterské univerzity CAIN je celkem UDA zodpovědná za 113 mrtvých a UFF za 147 mrtvých.

Příměří.

V lednu 1998 vyhlásila UDA/UFF příměří a oficiální zastavení násilných aktivit v souladu s tzv. "Good Friday Agreement". Ovšem násilí úplně nevymizelo, ale alespoň se na nějaký čas zmírnily používané metody násilí. Častěji se jednalo o případy zbití nebo postřelení obětí za účelem výhrůžky, ale celkový počet vražd poklesl. Násilí však začalo eskalovat a v roce 2001 bylo prohlášeno že UDA/UFF již nesplňuje podmínky příměří. Od roku 2001 však UDA/UFF začala násilí utlumovat a nadále se věnovala hlavně kriminálním aktivitám jako vydírání a pašování narkotik. Konečné zastavení násilí UDA/UFF vyhlásila v roce 2007, avšak skupina známá jako Bojovníci Rudé ruky (Red Hand Defenders – "RHD"), u které se předpokládá že ji tvoří členové UDA/UFF, kteří nejsou ochotní zastavit násilí, stále, i když v malé míře pokračuje v násilných aktivitách na území Severního Irska.

Ulsterské obranné sdružení/Ulsterští bojovníci za svobodu ( se zkratkou "UDA/UFF") je loajalistická paramilitární skupina operující v Severním Irsku od počátku 70. let 20. století. Hlavním deklarovaným cílem této organizace je boj proti Irské republikánské armádě a ochrana protestantských komunit na území Severního Irska.

The Ulster Defence Association (UDA) is an Ulster loyalist paramilitary group in Northern Ireland. It was formed in September 1971 as an umbrella group for various loyalist groups and undertook an armed campaign of almost twenty four years as one of the participants of the Troubles. Its declared goal was to defend Ulster Protestant loyalist areas and to combat Irish republicanism, particularly the Provisional Irish Republican Army (IRA). In the 1970s, uniformed UDA members openly patrolled these areas armed with batons and held large marches and rallies. Within the UDA was a group tasked with launching paramilitary attacks; it used the cover name Ulster Freedom Fighters (UFF) so that the UDA would not be outlawed. The British government outlawed the "UFF" in November 1973, but the UDA itself was not proscribed as a terrorist group until August 1992.


Vývoj.

Scorpion byl vyvíjen na základě specifikací amerického letectva, požadujících noční stíhací letoun, poháněný proudovými motory, který by nahradil typ Northrop P-61 Black Widow. Specifikace obdržely společnosti Bell Aircraft Corporation, Consolidated-Vultee (Convair), Douglas Aircraft, Goodyear, Northrop a Curtiss-Wright.  Northrop svůj letoun vyvíjel pod označením N-24. Vznikl středoplošník se štíhlým trupem a přímými křídly. Poháněly ho dva motory Allison J35 s přídavným spalováním. Měl být vybaven radarem a vyzbrojen šesti 20mm kanóny v dálkově ovládané věži na přídi. Stavba dvou prototypů byla objednána v prosinci 1946.

XP-89.

První prototyp XP-89 (46-678) vzlétl ze základny Muroc pilotován "Fredem C. Bretcherem" 16. srpna 1948. Byl vybaven decelerony, dvoudílnými křidélky, které mohly být roztaženy od sebe a fungovat tak i jako aerodynamické brzdy. Tento vynález firmy Northrop je dodnes používán u typu Northrop B-2 Spirit. Prototyp poháněla dvojice motorů Allison J35-A-13 o tahu 17,78 kN. 22. února 1950 byl během 102. letu v důsledku flutteru (třepetání) ocasních ploch ztracen při havárii. Zkušební pilot Charles Tucker se zachránil na padáku, zkušební inženýr A. A. Turton zůstal ve změti trosek.  Dlouhou dobu se zdálo, že v celé soutěži bude úspěšnější konkurenční projekt Curtiss XF-87 Blackhawk, ale F-89 ho porazil při leteckých testech. Druhý prototyp vzlétl 27. června 1950 pilotován Johnem J. Quinnem a byl označen YF-89A (46-679). Zabudovaná dvojice motorů Allison J35-A-21 dávala po 23,11 kN tahu. V prodloužené přídi již nesl radiolokátor AN/APG-33 a výzbroj šesti kanónů T-31/M-24 ráže 20 mm.

F-89A.

O výrobě Scorpionů bylo rozhodnuto v lednu 1949, první sériový F-89A (49-2431) byl zalétán továrním pilotem Quinnem 25. září 1950. První kusy F-89A vstoupily do operační služby v září 1950. Měly radar "AN/APG-33" a výzbroj šesti 20mm kanónů. Dálkově ovládaná věž byla vypuštěna z důvodů hmotnosti a naopak na konce křídel byly přidány přídavné nádrže po 1 100 litrech paliva. Na podkřídelních závěsnících mohly nést 16 kusů 125mm neřízených raket, nebo až 1 455 kg pum. Celkem jich bylo vyrobeno 18 kusů. Později byly upraveny na bezpilotní letouny DF-89A.

F-89B.

Verze F-89B se od předchozí varianty lišila použitou avionikou. F-89B dosáhly ještě před koncem roku 1951 plného operačního statusu u 78. přepadové stíhací skupiny na základně Hamilton. Měly ovšem potíže s motory J35-A-21A a dalšími systémy a byly ve výrobě rychle nahrazeny verzí C. Později byly vyrobené kusy upraveny na bezpilotní letouny DF-89B.

F-89C.

První let sériového "céčka" připadl na 18. září 1951. I verze F-89C měla neustále potíže s pohonnými jednotkami a dokonce byly u jejich křídel objeveny strukturální nedostatky, které vedly k výměně křídel 194 vyrobených kusů variant A, B a C. Nepomohlo ani použití nových pohonných jednotek. Výroba probíhala v blocích F-89C-1,-5 a -10 s motory J35-A-21, -15 a -20 s motory J35-A-21A, -25 a -30 se zabudovanými J35-A-33, poslední bloky -35 a -40 obdržely motory J35-A-33A s tahem po 24,89 kN.

F-89D.

F-89D byla hlavní výrobní variantou Scorpionu. První kus YF-89D poprvé vzlétl 23. října 1951 ze základny Edwards a vstoupil do služby v roce 1954. Varianta F-89D už neměla kanóny a místo nich dostala nový střelecký systém "Hughes E-6" a radar "AN/APG-40" s počítačem "AN/APA-84". Novou výzbroj tvořily dvě raketnice 70mm neřízených střel FFAR "Mighty Mouse", kterých nesly celkem 104 kusů. Rakety byly umístěny v přední části přídavných nádrží na koncích křídel. Celkem bylo postaveno 682 kusů. Střely měly dosah 1800 metrů a vysoce explozivní hlavici. Rakety bylo možné odpálit najednou či ve dvou, nebo třech dávkách. F-89D se mimo USA vyskytovaly na základně Thule v Grónsku u 74. přepadové stíhací letky.

F-89E, F-89F a F-89G.

Varianty "F-89E" a "F-89F" měly pohánět nové proudové motory, ale nebyly nikdy realizovány. Přestavbou z letounu F-89C (50-752) vznikl jen prototyp YF-89E s motory Allison YJ71-A-3 o tahu po 31,11 kN bez přídavného spalování. Další nerealizovaná verze, "F-89G", měla mít střelecký systém "Hughes MA-1" a řízené střely vzduch-vzduch AIM-4 Falcon, podobně jako přepadový stíhač Convair F-102 Delta Dagger.

F-89H.

Následující verze F-89H poprvé vylétla v roce 1959. Měla střelecký systém "Hughes E-9", podobně jako první verze F-102 Delta Dagger a nesla na koncích křídel masivní závěsníky pro šest řízených střel Hughes AIM-4A/C/E Falcon. Tři z nich měly poloaktivní hlavici a tři infračervenou hlavici. Navíc nesly 42 neřízených střel FFAR. Všech 60 vyrobených letounů verze H létalo s motory Allison J35-A-35. Kvůli potížím s palebným systémem se vstup verze H do služby oddaloval, až ho výkony překonala nová generace nadzvukových strojů. Proto byly vyřazeny už v roce 1959.

F-89J.

Poslední variantou byla F-89J. Byly to upravené F-89D a měly místo standardních konců křídel, které mohly nést řízené střely či přídavné nádrže, pouze pevné přídavné nádrže. Navíc ale měly pod každým křídlem pylon pro zavěšení řízené střely AIR-2 Genie s jadernou hlavicí (někdy byla nahrazena čtyřmi Falcony).  F-89J (53-2547) byl jediným letounem, který doopravdy vystřelil jadernou neřízenou střelu Genie. Během pokusu John, který byl součástí Operace Plumbbob, byla 19. července 1957 jedna ostrá hlavice použita. Letoun, ze kterého byl odpal proveden, je dodnes uchován v muzeu "Montana Air National Guard" v Great Falls v Montaně. Osádku tvořili letci Al Barbie a Hutch Hutchinson.  Varianta F-89J nebyla stavěna nově, ale všechny kusy F-89J byly upravené F-89D. Celkem jich bylo upraveno 350 kusů. Z letectva byly vyřazeny v roce 1959 a z Národní gardy v roce 1969.

Zachované kusy.

Dodnes se v USA zachovalo 19 kusů F-89.

Northrop F-89 Scorpion byl americký proudový stíhací letoun pro operace za každého počasí. Byl prvním letounem, který byl vyzbrojen jadernou zbraní určenou pro vzdušný boj, kterou byla neřízená střela s jadernou hlavicí Douglas AIR-2 Genie.

The Northrop F-89 Scorpion was an American all-weather, twin-engined interceptor aircraft built during the 1950s, the first jet-powered aircraft designed for that role from the outset to enter service. Though its straight wings limited its performance, it was among the first United States Air Force (USAF) jet fighters equipped with guided missiles and notably the first combat aircraft armed with air-to-air nuclear weapons (the unguided Genie rocket).


Děj.

Homera přes ulice Springfieldu pronásleduje rozzlobený dav, protože drží odřezanou hlavu sochy zakladatele města, Jebediáše Springfielda. Obklopený nevrlým davem, Bart poprosí o pochopení a popíše události předcházejícího dne.  Vypráví, jak si půjčuje pět dolarů od Homera a vytratí se do místního kina sledovat "Mutanti prostoru IV". Na cestě vrazí do skupinky místních chuligánů. Jeden z nich, Jimbo, mu navrhne, ať se s ním a jeho kamarády do kina vplíží bez placení.  Později, po filmu, chlapci hází kameny na Jebedaiovu sochu. Jimba napadne, že by soše mohli uříznout hlavu. Bart se pokusí hrdinu města bránit, ale Jimbo a jeho kamarádi se mu vysmějí. Ještě tu noc se Bart nenápadně vykrade z domu a hlavu soše pod rouškou tmy uřeže.  Druhý den jsou samozřejmě všichni Springfielďané pobouřeni stětím hlavy sochy zakladatele jejich města. Bart vyhledá Jimba a jeho kamarády a zjistí, že jsou rozrušení stejně, jako zbytek obyvatel a navíc jejich včerejší řeči nebyly míněny vážně, doufají že se jim výtržník dostane do ruky, aby mu mohli zlámat všechny kosti. Barta to vyděsí a tak se vrací domů a poví svojí rodině celou pravdu. Homer se tedy společně s Bartem vydává navrátit soše její hlavu, ovšem naneštěstí jsou přistiženi právě oním rozvášněným davem.  Nakonec Bart přednese řeč, ve které se odvolává na to, že jeho čin spojil město a jeho obyvatele a naučil je cenit si svého dědictví. Springfielďané souhlasí, a tak společně vrátí hlavu na její původní místo, hlava je skoro zázračně spojena s tělem a Bartovi je odpuštěno.

Mluvící hlava (v anglickém originále ) je 8. díl 1. řady (celkem 8.) amerického animovaného seriálu "Simpsonovi". Scénář napsali Al Jean, Mike Reiss, Sam Simon a Matt Groening a díl režíroval Rich Moore. V USA měl premiéru dne 25. února 1990 na stanici Fox Broadcasting Company a v Česku byl poprvé vysílán 19. února 1993 na stanici Česká televize.

"The Telltale Head" is the eighth episode of "The Simpsons"' first season. It originally aired on the Fox network in the United States on February 25, 1990. It was written by Al Jean, Mike Reiss, Sam Simon and Matt Groening, and directed by Rich Moore. In the episode, Bart cuts the head off the statue of Jebediah Springfield in the center of town to impress Jimbo, Kearney and Dolph, three older kids he admires. The town's residents, including the three boys, are horrified and Bart regrets his actions. After telling Lisa and Marge, Homer and Bart head to the center of town, where they are met by an angry mob. After Bart tells the mob that he has made a mistake, the townspeople forgive Bart and the boy places the head back on the statue. The episode's title is a reference to the short story "The Tell-Tale Heart" by Edgar Allan Poe.


Bezhotovostní inkaso.

Nejjednodušší forma bezhotovostní platby je příkaz k úhradě (žiro), kterým dlužník (odběratel) přikazuje své bance, aby příslušnou částku převedla na účet věřitele (dodavatele). Podobně funguje i platba kartou. Při platbách, které se pravidelně opakují, může dát odběratel své bance tzv. trvalý příkaz k úhradě. (výchozí situace pro motivaci) Na jeho základě banka příkazce odesílá pravidelně (např. v určitý den v měsíci) stanovenou částku příjemci. Trvalý příkaz může být časově omezen.  Některé pravidelné platby se sice opakují, ale dlužná částka se mění (například za odběr vody, elektřiny, plynu atd.). Aby dlužník (odběratel) nemusel platbu pokaždé vyrovnávat novým příkazem (změnou trvalého příkazu), umožňují banky obrácený postup: Odběratel vydá bance "povolení k inkasu" pro určitého dodavatele, na svůj vrub a v dodavatelův prospěch. Bance tím sděluje, že má pohledávky tohoto dodavatele automaticky hradit z odběratelova účtu; výše plateb může být předem omezena.  Inkasní platba je prováděna z popudu dodavatele, a to na základě jeho příkazu k inkasu. Jde tedy o platební systém tří stran, založený na důvěře: banka, u ní odběratel s běžným účtem, na kterém je bance potvrzeno povolení inkasa třetí stranou, a tou je dodavatel, který bance odběratele dává pokyny k inkasu (typicky skrze svou banku). Inkasované částky pak banka odběratele poukazuje do banky dodavatele, na jeho účet.

Sdružení inkas do jediného.

Česká pošta nabízí navíc možnost takovéto pravidelné proměnlivé platby domácností sdružit do jediné součtové pravidelné platby, také v proměnné výši. Pak jde o široce využívanou službu SIPO. Původním záměrem k takové službě je snížení transakčních nákladů.

Dokumentární inkaso.

V mezinárodním obchodě je zavedena služba, při níž banka vývozce současně s pohledávkou posílá bance dovozce (odběratele) i různé obchodní dokumenty, které odběrateli např. umožní dodané zboží převzít, proclít atd. Tyto dokumenty mu však vydá až po zaplacení pohledávky. Dokumentární inkaso se tak v něčem podobá zasílání na dobírku.

Inkaso (z ital. "incasso") je vyrovnání splatné pohledávky, buď v hotovosti nebo bezhotovostně, bankovním převodem z účtu příkazce na účet příjemce. Pohledávka vzniká obvykle fakturou ("účtem") za dodané zboží nebo službu, kde je také vyznačena lhůta splatnosti.

Cash collection Accounts receivable. It is the recovery of cash from a business or individual with which you have issued an Invoice.


Etymologie.

Pojmenování „vodka“ pochází buď ze slovanského slova pro vodu, nebo od „vodit“ (rusky „водить“) (rozpustit léčivo v alkoholu jako destilát), nebo ze středověkého nápoje "aqua vitae" (Jednalo se o destilát obvykle připravovaný z vína). Než vznikl současný název „vodka“, často se používaly pojmy „chlebové víno“, „horké víno“, „zelené víno“ apod. Slovo „vodka“ bylo pravděpodobně poprvé oficiálně zmíněno v polštině v roce 1405 při soudních akcích vojvodství Sandomierz (což znamená „malá nádrž“). V roce 1534 bylo slovo „wodki“ zaregistrováno s významem „destilované léčivé přípravky“. Původní pojem „wódka“ znamenal „malá voda“. V roce 1533 byl pojem „vodka“ (rusky „водка“) použit v Rusku v případě léčivé alkoholové tinktury z bylin a ve smyslu alkoholického nápoje se začal používat v 17. století.

Výroba.

Suroviny.

Základní surovinou pro výrobu vodky je obilný nebo bramborový kvas, tedy suroviny obsahující škrob. Konkretní složení závisí přímo na zemi výroby a výrobci. Ve Finsku je oblíbená vodka z ječmene, švédská vodka se vyrábí z žita a polská vodka převážnou většinou z brambor. Nicméně existují také druhy vodky, které jsou vyrobeny z vinné révy nebo cukrové řepy.  Základní suroviny se nejprve rozdrtí na malé kousky, které se nechají kvasit. Důležitý je obsah škrobů a cukrů, které poté mohou kvasinky přeměnit na alkohol. V případě výroby z obilí nebo brambor se následně přidávají enzymy pomáhající rozložit škroby na fermentovatelné cukry. Sladové obilí, ovoce a cukrová řepa nepotřebují dodatečně pro kvašení cukry přidávat.

Destilace a filtrace vodky.

Další fází je několikrát se opakující destilace v destilačních kolonách, což znamená oddělování čistého alkoholu a vody. Ve výsledku takový meziprodukt obsahuje 80-95 % alkoholu.  Před lahvováním se vodka ještě čistí a ředí. Čistota je jedním z nejdůležitějších faktorů určujících kvalitu vodky. Filtrace probíhá pomalým překapáváním destilátu přes aktivní uhlí. Jednotliví výrobci určují druh aktivního uhlí: využívá se uhlí ze dřeva (bříza, olše), nebo křemičitý písek, ale někteří filtrují skrze průzračné křišťálové diamanty neboli vulkanické lávové kameny (Island).

Co určuje kvalitu vodky.

Na rozdíl od rumů a whisky, kde kvalita závisí na délce zrání v dubových sudech i na použitých surovinách, které jim dodávají jejich typické a unikátní chutě a aromata, u vodky lze říci, že její kvalita se odvíjí zejména od procesu destilace a filtrace. Čím více je destilovaná a čím čistší je výsledek filtrace (v závislosti na zvoleném zdroji aktivního uhlí), tím lépe.

Konzumace vodky.

Vodka je jeden z nejoblíbenějších alkoholických nápojů po celém světě. Vzhledem k velké rozmanitosti informací z různých zdrojů vychází níže uvedená tabulka ze dvou statistik uvádějících stejné pořadí:  Statistika podle Worldatlas (Zdroj, na kterém jsou uváděny statistiky týkající se politiky, ekonomiky, sociologie a cestování). Statistika podle Quartz (Zdroj týkající se ekonomiky a ředitelství).

Vliv na zdraví.

Konzumace vodky (a alkoholu obecně) ovlivňuje hodně procesů lidského organizmu.  Vodka, jako i ostatní alkoholické nápoje, lidskému organizmu škodí. Ovlivňuje hladinu cukru v krvi, centrální nervový systém, sexuální a reprodukční zdraví, imunitu, kosterní a svalové systémy a vyvolává závislost.

Muzea vodky.

Díky tomu, že vodka je široce oblíbený nápoj po celém světě, existují muzea tohoto alkoholického nápoje.

Muzeum vodky v Moskvě.

Hlavní město Ruska otevřelo muzeum historie vodky, ve kterém najdeme kolem 50,000 lahví. Výstava se zaměřuje na široké spektrum speciálních verzí vodky, některé láhve jsou dokonce více než dvě staletí staré. Atraktivní zajímavostí je také sběratelská edice, která byla připravena na počest obětem ponorky K-19. Jedna celá místnost je pak věnovaná problematice Sovětského svazu, a jak se s životem během tohoto období Rusové vyrovnávali právě popíjením vodky.

Muzeum vodky v Petrohradu.

Toto malé muzeum představuje dlouhou historii ruského národního nápoje, od rolníků 12. století až po prezidenty 20. století. Evoluci ruské ohnivé vody vysvětlují vitríny plné lahví vodky v neobvyklých tvarech, starých reklamních kampaních a některých vtipných diorámách.V degustační místnosti je také možnost ochutnat tři různé vodky a tradiční ruské občerstvení.

Muzeum polské vodky ve Varšavě.

Muzeum vodky ve Varšavě otevřelo dveře svým návštěvníkům 12. června v roce 2018. Nachází se v budově z 19. století v bývalé továrně na vodku Warszawska Wytwórnia Wódek Koneser. V meziválečných letech v něm byly vytvořeny recepty slavných polských vodek jako Wyborowa a Luksusowa. Návštěvník se může seznámit s pětisetletou historií nejslavnějšího polského alkoholu, vývojem jeho výrobních technologií, tradicemi a zvyklostmi s ním spojenými. V muzeu najdeme 5 interaktivních galerií, ve kterých je možné se dozvědět, kde byly v Polsku vytvořeny první lihovary, kolik stojí sklenka vodky, jak se likér spotřebovával v polských domovech a odkud pocházely některé zvyky související s vodkou. Je možné si zde vytvořit vlastní recept na tinkturu a dozvědět se více o destilačním vybavení Jana Pistoria. Jeho revoluční vynález destilace v 19. století umožnil získat 85 % čistého alkoholu v jednorázovém procesu. Také je prezentována sbírka originálních lahví z různých dob, včetně plné, nikdy neotevřené láhve třešňové vodky J. A. Baczewski ze 40. let 20. století.

Vodka je tvrdý alkoholický nápoj oblíbený po celém světě. Je bez barvy, ale s výraznou chutí a vůní. Kvalita a chuť vodky se mohou lišit vlivem různých faktorů. Jedná se o to, že tento alkoholický nápoj se vyrábí z obilí, jehož specifické složení určuje výrobce. Některé druhy namísto obilí obsahují destilaci z brambor.

Vodka (,, ) is a clear distilled alcoholic beverage with different varieties originating in Poland and Russia. It is composed primarily of water and ethanol, but sometimes with traces of impurities and flavorings. Traditionally it is made by distilling the liquid from cereal grains that have been fermented, with potatoes arising as a substitute in more recent times, and some modern brands using fruits or sugar as the base.


Vývoj.

Na přelomu 40. a 50. let došlo k výraznému rozvoji sovětského dálkového letectva. To do služby zavedlo strategický bombardér Tupolev Tu-4, který byl kopií amerického typu Boeing B-29 Superfortress a později též modernější typy Mjasiščev M-4 a Tupolev Tu-95. Jelikož tyto letouny mohly ohrozit kontinentální území Spojených států amerických atomovými zbraněmi (sovětský jaderný program dospěl k první jaderné zkoušce roku 1949), začaly americké ozbrojené síly hledat nové způsoby, jak případné útočící svazy bombardérů zneškodnit.  Proti odolnému a rychle letícímu bombardéru se typická druhoválečná výzbroj v podobě kulometů a kanónů ukázala jako nedostatečná. Řešením se ukázalo být nasazení protiletadlových řízených střel, které ale tehdy byly teprve v plenkách (v té době začínal vývoj střel AIM-9 Sidewinder a AIM-4 Falcon). Některé typy stíhacích letounů proto byly vybaveny raketnicemi 70mm neřízených střel FFAR, které byly vystřelovány v salvách. Ty ale nebyly tak účinné, jak se původně očekávalo.  V roce 1954 proto začala firma Douglas Aircraft pracovat na vývoji neřízené protiletadlové rakety osazené jadernou hlavicí. Střela tak mohla být jednoduchá a spolehlivá. Právě použití jaderné hlavice přitom mělo zaručit dostatečnou účinnost střely i proti celým svazům bombardérů. K prvním zkušebním odpalům rakety došlo v roce 1956. Použity přitom byly stíhací letoun Northrop F-89 Scorpion a prototyp YF-102 Delta Dagger. Do služby byla střela přijata v roce 1957 pod označením MB-1 Genie (v roce 1962 byla přeznačena na AIR-2A Genie). Do zastavení výroby v roce 1962 bylo vyrobeno okolo 3150 těchto střel. V letech 1965–1978 byly střely modernizovány na standard AIR-2B, zahrnující nové raketové motory s větší životností a doletem.  Nedlouho po zavedení střely do operační služby a zahájení sériové výroby došlo také k jejímu jedinému ostrému zkušebnímu odpalu. Ten byl proveden 19. července 1957 během experimentálního projektu Operace Plumbbob. Střela MB-1 byla vypuštěna ze stíhacího letounu Northrop F-89J Scorpion (patřícího Národní gardě státu Montana) letícího ve výšce 4500 metrů nad oblastí Yucca Flats na nevadské jaderné střelnicí. Zajímavostí je, že skupina pěti důstojníků amerického letectva se tehdy dobrovolně nacházela na zemi poblíž výbuchu, aby prokázala, že použití střely s jadernou hlavicí nad obydlenými oblastmi USA je bezpečné. Letoun F-89J, ze kterého byl odpal proveden, je dodnes uchován v muzeu "Montana Air National Guard" v Great Falls v Montaně.

Popis.

Střela AIR-2A Genie se skládala ze tří částí – jaderné hlavice W25 ráže 1,5 kilotun TNT, raketového motoru na tuhé pohonné látky Thiokol "SR49-TC-1" s tahem 162 kN a vyklápěcích stabilizačních ploch. Dostřel střely byl necelých 10 km. Zaměření a vystřelení střely bylo řízeno palubním střeleckým systémem letounu. Hlavice byla nastavena na opožděný výbuch pomocí časového zapalovače, k odjištění hlavice došlo poté, co motoru rakety došlo palivo. Útočící letoun se mezitím mohl dostatečně vzdálit od místa výbuchu. Předpokládalo se, že výbuch jaderné hlavice zničí vše v okruhu 300 metrů a vážně poškodí letouny nacházející se ve vzdálenosti do 1000 metrů.

Uživatelé.

US Air Force.

Střelou Genie byly operačně vyzbrojeny stíhací letouny typů Northrop F-89 Scorpion, McDonnell F-101 Voodoo a Convair F-106 Delta Dart. Stíhací letouny Convair F-102 Delta Dagger, Lockheed F-104 Starfighter a McDonnell F-4 Phantom II střelu nesly zkušebně, ovšem nikdy v reálné operační službě. Střela byla ve výzbroji amerického letectva až do roku 1986. Ze všech jejich nosičů byly v té době ve službě už jen letouny typu F-106 Delta Dart (u Národní gardy).

Royal Canadian Air Force.

Jediným zahraničním uživatelem střely Genie byla Kanada, jejíž stíhací letouny CF-101 Voodoo jí byly vybaveny v letech 1965–1984. Střely na kanadském území spravovali příslušníci 425. podpůrné muniční letky USAF, přičemž kanadskému letectvu by byly poskytnuty pouze s americkým souhlasem na základě rozhodnutí Velitelství protivzdušné obrany Severní Ameriky (NORAD). Pro aktivaci střely existovaly dva klíče – kanadský a americký, které musely být použity společně.

Royal Air Force.

Royal Air Force krátce uvažovalo o použití střely Genie u svého typu English Electric Lightning. K tomu ale nakonec nedošlo.

Douglas AIR-2A Genie byla americká protiletadlová neřízená raketa nesoucí jadernou hlavici, zavedená v době studené války do výzbroje amerického a kanadského letectva. Byla to historicky první protiletadlová raketa schopná nést jadernou hlavici. Střela byla určena k ničení skupin sovětských strategických bombardérů nad územím USA a Kanady. Výroba střely Genie probíhala v letech 1957–1962. Jediný zkušební odpal ostré verze střely proběhl v roce 1957 na jaderné střelnici v Nevadě. V operační službě střely byly v letech 1957–1986.

The Douglas AIR-2 Genie (previous designation MB-1) was an unguided air-to-air rocket with a 1.5 kt W25 nuclear warhead. It was deployed by the United States Air Force (USAF 1957–1985) and Canada (Royal Canadian Air Force 1965–68, Air Command 1968–84) during the Cold War. Production ended in 1962 after over 3,000 were made, with some related training and test derivatives being produced later.


Hudební styl a alba.

Jejich producentem je britská společnost Xenomania. Jejich singly jsou žánrově zasazeny od popu, přes elektro, house i dance, ovlivněny hudbou od šedesátých let po současnost. Singly "No Good Advice" a "Jump" jsou typická pro 80. léta, "Love Machine" nebo novinka "The Promise" po vzoru 60. let, elektronický moderní styl najdete v singlech "The Show" nebo "Sexy! No No No...".

Sound Of The Underground (2003).

Pilotní singl Sound Of The Underground měl obrovský úspěch, za pár měsíců (26. května 2003) bylo vydáno stejnojmenné debutové album. Po vydání se album dostalo hned na první místa, dokonce předběhlo i album "Justina Timberlaka: Justified". Druhý singl No Good Advice vyšel společně s prodejem alba, následoval třetí singl Life Got Cold.  V listopadu 2003 Girls Aloud vydaly čtvrtý singl Jump. Jednalo se o cover-verzi slavného hitu z osmdesátých let od Pointer Sisters. Hit se stal ústředním songem pro film Láska nebeská.

What Will The Neighbours Say? (2004).

Po krátké přestávce holky vydaly singl Show a s ním představili i svojí razantní změnu image. Po uvedení singlu do rádií se dlouho držely na předních místech britské hitparády.  V září 2004 je vydán druhý singl Love Machine, který byl nominován na "ITV's The Record of the Year" a skončil na šestém místě. V připravovaném druhém albu objevíme cover-verzi: tentokrát od The Pretenders hit I'll Stand by You. Tento hit se začal hrát i u nás (v ČR)  Album "What Will the Neighbours Say?" bylo vydáno 29. listopadu 2004. Od května 2005 v rámci své "Live Tour" představili svá dvě alba. Koncerty si tak získaly vynikající recenze, většina kritiků považuje druhé album za zlepšení oproti debutu. Na tomto albu najdete i oficiální stejnojmenný singl k reality-show Big Brother.

Chemistry (2005).

Po krátké přestávce po svém úspěšném turné začaly Girls Aloud připravovat své třetí album. První vlaštovkou byl singl Long Hot Summer. Singlem Biology odstartovaly prodej třetího alba "Chemistry". Album vyšlo 5. prosince 2005.  Na konci roku 2005 natočily svůj první dokument pro televizi ITV2, kde byla použita další skladba Models. Avšak celé album nebylo tak úspěšné jako dvě předchozí. Na počátku roku 2006 vydaly své první DVD Girls on Film in June 2005, kde zobrazují jejich prvních osm videoklipů a televizní vystoupení. Od února 2006 cestovali v rámci svého dalšího turné po Austrálii a Novým Zélandu, v květnu 2006 začalo turné po Velké Británii.

Sound Of Girls Aloud (2006).

V říjnu 2006 vydaly výběr jejich singlů za poslední tři roky, přidaly nové singly nebo dosud nevydané. Mezi novinky lze zařadit cover-verzi od Blondie Hanging On The Telephone nebo Something Kinda Ooooh.  V březnu 2007 Girls Aloud společně s dívčí skupinou Sugababes představily svůj společný singl Walk This Way od Aerosmith. I s "best-ofkou" dívky vyrazily na turné po Velké Británii a Irsku.

Tangled Up (2007).

Léto 2007 odstartovaly singlem Sexy! No No.... Až 19. listopadu 2007 vyšlo čtvrté studiové album "Tangled Up" společně se singlem Call The Shots. V popularitě singl dokonce překonal debut Sound Of The Underground.  Girls Aloud získaly druhou nominaci na BritAwards 2008 a byly nominováni na Nejlepší britská skupina roku. V lednu 2008 získalo album platinu. Třetí singl z alba byl Can't Speak French. V květnu 2008 začalo další turné po celém Spojeném království, včetně 24 arénách pod širým nebem. Tato koncertní šňůra byla zatím jejich nejdelší.

Out Of Control (2008).

V květnu 2008 skupina potvrdila, že se začalo pracovat na pátém studiovém album. V září 2008 vyšel singl In Promise. Album s dvanácti singly vyšel 3. listopadu 2008. Na singlu The Loving Kind spolupracovali Girls Aloud s Pet Shop Boys.

Girls Aloud byla britská dívčí skupina, která vznikla v roce 2002 díky show talentů ITV1 "Popstars: The Rivals". Skupinu tvořili Cheryl Cole (alias Tweedy), Nadine Coyle, Sarah Harding, Nicola Roberts a Kimberley Walsh.

Girls Aloud were an Irish British pop girl group, which was created through the ITV talent show "" in 2002. The group comprised singers Cheryl, Nadine Coyle, Sarah Harding, Nicola Roberts and Kimberley Walsh. The group achieved a string of twenty consecutive top ten singles in the United Kingdom, including four number ones. They also achieved seven certified albums, of which two reached number one. They have been nominated for five Brit Awards, winning the 2009 Best Single for "The Promise".