Děj seriálu.

Děj seriálu se točí okolo jedné fiktivní ulice na periferii Prahy. V ulici stojí několik činžovních domů, obchod, kadeřnictví, restaurace a další budovy. Ve zmíněném činžovním domě bydlely některé z rodin, které byly v seriálu od jeho počátku, jsou to rodina "Jordánova", rodina "Farská", Hejlovi, pan Pešek a Lenka Drápalová. V současnosti tu od počátku bydlí pouze pan Pešek.

Rodina Farských.

Rodina Farských se v první sezoně představila jako spořádaná rodina se dvěma dcerami, které obě chodí do vyšších ročníků gymnázia poblíž "Ulice". Již v první sezóně seriálu se ovšem v Oldově ("Ondřej Pavelka") fitcentru "Oldfit" vyskytly komplikace. Z Oldřicha Farského se stal záletník, který měl milenku (Sylva Mlynářová, hraje "Eva Aichmajerová"), později ji platil i malý byt. Sylva se na konci první série s Oldřichem rozešla a on se vrátil ke své rodině. Během této krize se ovšem v silné opilosti vyspal s Ingrid Šmídovou ("Jana Sováková").  Jitka Farská ("Ilona Svobodová") byla v této době kosmetičkou, která snášela Oldřichovy zálety, starala se o rodinu, dcery chodily na gymnázium a měly střídavé úspěchy. Lída ("Jana Birgusová"), starší dcera, se stala fotografkou a zamilovala se do Michala Šnajdra ("Petr Falc"), který její city neopětoval. Monika ("Anna Fixová"), která je mladší dcerou, chodila na gymnázium a ve čtvrtém ročníku se zamilovala do Viktora Vernera ("Miroslav Šimůnek"), který byl učitelem. V roce 2008, po jeho návratu zpět z Rumunska na gymnázium s ním dokonce i bydlela a posléze i odcestovala na humanitární misi do Ugandy. Předtím i později chodila s Benem Vojtíškem ("Jakub Prachař").  V roce 2006 se Jitce a Oldřichovi měl narodit syn (jeho jméno mělo být Jan), nicméně syn se narodil těžce nemocný a brzy zemřel. Jitka později měla i další psychické problémy a začala docházet k psychologovi. V tomtéž roce se seznámila s Vladimírem Kukačkou ("Pavel Rímský"), který Jitku svedl a v druhé polovině roku se k němu Jitka i přestěhovala a Olda se odstěhoval do bývalého bytu Ing. Boháče. Oldřich zjistil, že ze vztahu s Tamarou Elliot ("Markéta Hrubešová") má čtrnáctiletého syna Jakuba ("Richard Zevel"). Později si Jakub nechal změnit příjmení na otcovo a přejmenoval se na Farského.  Na začátku roku 2009 se Jitka Farská rozešla s V. Kukačkou, Oldřich Farský se seznámil a mírně se zapletl s Libuší Nekonečnou, Monika Farská byla opět nezadaná a Ludmila také. Během roku 2009 se konal soudní spor rodiny Farských s V. Kukačkou, tyto skončily až na jaře roku 2010, Kukačka byl osvobozen. Oldřich Farský se stal spolumajitelem hudebního klubu "Coolna" (spolu s Benem Vojtíškem), tento podíl v dubnu roku 2010 prodal, majitelem se stala Monika Farská a Kryštof Mareček ("Kryštof Rímský"). V roce 2010 (cca v červnu?) byl Vladimír Kukačka ("Pavel Rímský") odsouzen na 18 let odnětí svobody. V září 2010 se vdala dcera Jitky Ludmila Farská.  V roce 2013 se Lídě narodila dcera Eliška. Koncem roku měl pár další krizi – Oldřich se přátelil s Klárou Peškovou. Ta mu nabídla milostný vztah, Oldřich odmítl a Klára se mu pomstila tím, že Jitce řekla, že spolu opakovaně spali. Jitka nevěděla, čemu má věřit, trpěla na návaly. Po nějaké době sice zjistila, že Olda s Klárou nic neměl, ale i přesto se s ním rozešla. Jejich vztahy zůstaly na bodu mrazu.  Olda se díky přítelkyni spolupracovníka Hynka Urbana ("Roman Vojtek"), Dáše ("Kateřina Janečková") seznámil s Petrou Veverkovou ("Jitka Nerudová"). Během roku začala Monika chodit s Kryštofem Marečkem alias Márou, bydleli spolu, po pár měsících se s ním Monika kvůli Michalovi Millerovi ("Stanislav Majer") rozešla. Michal Miller byl majitelem restaurace U Henryho, ten ji odmítl.

Rodina Jordánových.

Rodina Jordánových byla v první sezoně, stejně jako rodina Farských, spokojená a úplná rodina, která žila na pražské periferii a měla dvě děti – dvojčata Matěje ("Jakub Štáfek") a Terezu ("Patricie Solaříková"), kteří studovali na gymnáziu. Jejich rodiče se jmenují Barbora ("Tereza Brodská") a Tomáš ("Petr Vacek"), Barbora pracovala ve vedení firmy "Království hraček" (dále Království) a Tomáš pracoval ve výzkumném ústavu jako entomolog.  Již v roce 2006 Tomáš Jordán změnil zaměstnání, stal se poradcem pana Stránského ("Milan Kňažko") při stavbě supermarketu poblíž seriálové ulice a měl tak podvodem uzavřít ekologické řízení ohledně tohoto projektu. K tomuto rozhodnutí měl pomoci i vyšší plat nebo automobil, který mu prodala slečna, se kterou později podvedl svoji manželku. Bára zůstala v tu dobu stále ve společnosti Království, kde je ve vedení spolu s Ing. Petrem Boháčem. Bára a Tomáš čelili manželské krizi, která byla spojena s nevěrou Tomáše Jordána, na konci prázdnin 2006 ve filmu (epizoda 215) odjeli manželé Jordánovi na výlet a Bára Jordánová se v nejmenované chalupě vyspala s Ing. Boháčem.  Matěj Jordán v roce 2005 chodil s Adrianou Peškovou, která také studovala na gymnáziu a byla vnučkou pana Peška, majitele domu, kde žily rodiny Jordánova, Farská a Hejlova. Po oslavě Matějových narozenin se s ním rozešla, v roce 2008 Matěj chodil s Lan Thi Trung ("Nguyen Thi Ann Thu"), která v tomtéž roce odjela s rodiči do Německa, na konci roku 2008 se Matěj lehce zapletl s Gabrielou Pumrovou, svojí spolužačkou.  Tereza Jordánová začala v roce 2006 chodit se Štěpánem Stránským, se kterým se později rozešla a v roce 2008 s ním opět začala chodit. Nicméně, ke konci roku 2008 Š. Stránský odjel za svým bratrem do Londýna a tak se s Terezou rozešel. V roce 2009 se rodiče Jordánovi rozešli a Bára se přestěhovala za prací do Brna (reklamní agentura), kde se v roce 2010 seznámila s Ondřejem Krausem ("Jiří Dvořák"). V květnu 2010 bylo rozhodnuto, že Matěj Jordán nebude klasifikován z českého jazyka a tak nebude puštěn k maturitě. Mezitím Matěj začal chodit s Libuší Nekonečnou a v březnu 2010 spolu začali bydlet. Matěj Jordán začal pracovat jako skladník, ale po čase se s Libuškou rozešel a ona se i se synem Borisem se vrací k expartnerovi Eliáši Neumannovi.  Bára Jordánová si našla přítele Ondřeje Krause z Brna, spolu s ním se do Ulice přestěhovaly i jeho dvě dcery: Míša a Jana Krausovy, které začaly chodit na tamější gymnázium. Po dramatických událostech, například vykradení bytu či násilného přepadení Ondřeje se Míša zapletla do vztahu s Mikulášem Seidlem a později se spolužákem vyznávající emo styl a pokusila se o sebevraždu. Bára s Ondřejem uzavřeli sňatek, postavili dům na okraji Prahy a společně se do něj přestěhovali. Herečka Tereza Brodská tak ze seriálu odešla.  Tereza Jordánová začala chodit se svým spolužákem Vojtěchem Kalichem, s kterým se skamarádil i bratr Matěj. Tereza se však zamilovala do sukničkáře Petra Peterky a Vojtěchovi tak byla nevěrná, během léta 2011 se Tereza s Vojtěchem rozešli. Poté se od Petra Peterky dozvěděla, že od něho chytla kapavku. Vojtu v říjnu 2011 potkala strašlivá událost, při pomoci dívce, která byla přepadena a hrozilo ji znásilnění, ho napadli tito neznámí násilníci a po probuzení z umělého spánku bylo zjištěno, že má ochrnutou dolní polovinu těla. Později Tereza Jordánová začala chodit s Romanem Šámalem ("Lukáš Jůza"), který je otcem její bývalé žačky, s tím se však v červnu 2016 rozešla.Po dvou letech začala chodit se svým kolegou a spolubydlícím Davidem Kučerou, kterého si potom vzala. Na začátku roku 2019 se odstěhovali do Vídně. Matěj Jordán začal chodit s Alžbětou Klimešovou, která ho v září 2016 podvedla a opustila.Potom chodil s Lucií Wébrovou, ale rozešli se a Matěj odletěl do Kanady. Po roce se vrátil zpět z Kanady a nešťastnou náhodou srazil muže autem a díky tomu poznal jeho dceru Katarínu. Časem se do sebe zamilovali a v prosinci 2019 se jim narodil syn Vincent. Odstěhovali se do Kanady.

Rodina Hejlových.

Miriam Hejlová ("Hana Maciuchová") byla gymnazijní profesorka, která na začátku seriálu žila v malém bytě s téměř třicetiletým synem Jaroslavem ("Martin Hofmann"). Miriam opustil manžel (Cyril Hejl, "Dušan Jamrich"), když byl Jaroslav malý a Miriam naplňovalo a bavilo učení dětí a Jaroslav byl konstruktérem ve společnosti "Království hraček".  Miriam Hejlová se postupně spřátelila s panem Peškem a panem Bařinkou ("Bořivoj Navrátil"), v roce 2008 se k panu Peškovi přestěhovala, nicméně žili spolu stále pouze jako přátelé, do této doby žila se synem a kabinet gymnázia sdílela s Lenkou "Drápalovou". Později, poté, co se Lenka "Drápalová" stala ředitelkou gymnázia (rok 2008), sdílela kabinet s jinou profesorkou. V roce 2010 byl ohlášen termín svatby Miriam a Vlastimila Peška. Svatba se nekonala a Miriam Hejlová přechodně odešla ze seriálu.  Jaroslav Hejl byl svobodný konstruktér, který si nedodělal maturitu a to mu bylo matkou vyčítáno, dlouho žil jako svobodný mládenec a od začátku seriálu se asi rok ucházel o Lenku "Drápalovou", později svoje snažení vzdal a v roce 2007 a 2008 chodil a posléze i žil s Magdalénou Jandovou ("Magdaléna Bianka Ištoková"), nicméně vzhledem k velké hádce a rozepřím se s ní rozešel a od roku 2008 chodil a žil s Lenkou "Drápalovou". V roce 2007 se stal obchodním ředitelem Království a téhož roku si i udělal managerský kurz, po zániku společnosti pracoval jako manažer v jiné firmě. V roce 2010 získal místo manažera v Mnichově, tak se tam odstěhoval, Lenka "Drápalová" otěhotněla a svěřila se otci Jaroslava Hejla.  Cyril Hejl byl otcem Jaroslava Hejla, který celý život cestoval po světě, v roce 2010 se vrátil a opět vyjevil city k Miriam Hejlové, tím narušil vztah Miriam a Vlastimila. Později odletěl do Amsterdamu, ale vrátil se zpět do Prahy.  Miriam Hejlová se v listopadu 2011 vrátila zpět do seriálu a opět začala učit na gymnáziu.  V roce 2013 žili Lenka, Jarda a jejich dcera Miriam v bytě, kde dřív bydleli Jordánovi. Jaroslav s Bedřichem Liškou založili nábytkářskou firmu, přibrali zaměstnance Martina Matouše ("Vojtěch Záveský"), od něhož dílnu koupili. Po roce byli vykradeni a zloděje napadli v hospodě U Henryho.  Hejl a Drápalová plánovali svatbu, Jarda ale Lenku v opilosti podvedl se sekretářkou společnosti Markétou Havránkovou ("Berenika Kohoutová"). Svatba byla odložena, když Lenka Jardovi odpustila, přichystal pro ni svatbu jako překvapení. Na konci roku se objevila Lenčina matka Ivana ("Vilma Cibulková"), která nejprve působila jen problémy, nakonec se ale uklidnila, rodině pomáhala a začala chodit s Henrym. Hejlovi rekonstruovali rodinný dům u Prahy a čekali druhou dceru Kristýnu, v červnu 2014 se jim však narodil syn Jonáš.  Roku 2015 žili Lenka, Jarda, Miriam ml., Jonáš v domě mimo Ulici a svůj byt přenechali rodině Maléřových z Moravy.

Lenka Drápalová.

Lenka Drápalová ("Michaela Badinková") byla učitelka a od září 2008 i ředitelka gymnázia a základní školy, žila sama v malém bytě v domě pana Peška. Během seriálu prošla vztahy s Karlem Stránským ("Milan Kňažko") (rok 2006), Petrem Boháčem (rok 2006) a od roku 2008 s Jaroslavem Hejlem. V červnu roku 2009 byla Jaroslavu Hejlovi nevěrná s učitelem tělocviku Hynkem Urbanem ("Roman Vojtek"), který v tuto dobu chodil s žákyní školy Gabrielou Pumrovou, ta s ním otěhotněla. Po letních prázdninách odešel po skandalizování případu Hynek Urban ze školství a Radek Mastný (otec Gabriely, "Pavel Novotný") spolu se školní inspekcí zahájil tah proti ředitelce školy Lence Drápalové. Později byl Radek Mastný napaden Jaroslavem Hejlem a byly zveřejněny polopravdivé informace v bulvárních novinách. Lenka Drápalová v roce 2010 otěhotněla a v září se jí narodila dcera Miriam ("Adéla Krauseová"). V roce 2013 se Lenka vdala za Jaroslava Hejla. V září 2013 se v Ulici objevila Lenčina matka Ivana Drápalová ("Vilma Cibulková"), později bydlela u Lenky a Jardy v bytě. Ivana se přiznala k vraždě Kláry Peškové. Protože to byla nešťastná náhoda, mohla být stíhána na svobodě.

Rodina Peškových.

Vlastimil Pešek ("Rudolf Hrušínský") je bývalý správce a bývalý majitel činžovního domu v "Ulici", je vdovec a má dceru Kláru ("Sabina Králová, později Hana Ševčíková") a vnučku Adrianu ("Dominika Kadlčková", později "Šárka Vaculíková"), která s Vlastimilem Peškem žila ve společném bytě a chodila na gymnázium, v roce 2006 chodila s Matějem Jordánem. V roce 2006 se v seriálu krátce objevila i dcera pana peška Klára, která se chtěla sblížit s Adrianou, která se jí narodila během jejího pobytu v Itálii, kde se živila jako tanečnice. Později Adriana odešla z gymnázia i z bytu pana Peška a přestěhovala se k matce, která ji platila taneční kurzy a taneční školu.  Vlastimil Pešek se sblížil s Miriam Hejlovou a v roce 2008 se sestěhovali. V roce 2009 se Vlastimil dozvěděl, že byl agentem StB a proti tomuto nařčení se bránil. Později se toto potvrdilo (19. února 2009), avšak o měsíc později vyšlo najevo, že vše byly jen výmysly agenta StB Josefa Nováka.  V lednu roku 2014 zemřela Klára Pešková. Policie však trvala na tom, že spadla ze schodů a zlomila si vaz. Ovšem nebylo jasné, jestli to bylo omylem, nebo ji někdo shodil. Mezi podezřelými byli nevinný Jaroslav Hejl a později odsouzená Ivana Drápalová. Pan Pešek z úmrtí dcery byl psychicky unavený, Adriana byla hlavní podezřelou, především kvůli drogám a krádeži 80 000 Kč, fotoaparátu a notebooku. Adriana Pešková začala chodit s Eduardem Rambouskem ("Jiří Panzner"), kdy později se spolu sestěhovali do podkrovního bytu v domě pana Peška. Později začali plánovat svatbu, ale vyšlo najevo, že Eduard Adrianu podváděl s kolegyní Zorou Kruntorádovou ("Zuzana Stavná"). Později se Adriana s Eduardem rozešla, v té době však na ní již byl převeden dům pana Peška, jehož je od druhé poloviny roku 2016 majitelkou. Adriana se později seznámila a žila s Robertem Bláhou, do kterého byla bláznivě zamilovaná, a to i přes manipulace a podvody, kterých se Robert dopouštěl. Na konci roku 2017 Robert požádal Adrianu o ruku a o 2 týdny později proběhla svatba. Robert později Adrianě odcizil 10 milionů korun, odjel do zahraničí a mimo kamery zemřel během automobilové nehody v Německu.  Koncem června roku 2018 se objevila nová postava Marie Vránová ("Jitka Smutná"), sestra Vlastimila Peška, se kterou se dlouhá léta nestýkal. Spolu s ní přišla do Ulice také její dcera Blanka Voláková ("Linda Rybová") spolu se svými dětmi Kristýnou ("Sára Korbelová") a Adamem ("Vojtěch Machuta").

Rodina Boháčových.

Rodina Boháčových, což je Ing. Petr Boháč ("Pavel Kříž"), MUDr. Eva Boháčová ("Markéta Tanner") a dcera Anežka ("Nikola Hronová") žila v domě pana Peška v malém bytě, v manželství manželů Boháčových nicméně již byla krize, která vyvrcholila odstěhováním se Evy Boháčové k matce a následnému sporu o dceru, která žila s otcem, matkou a posléze i babičkou ("Daniela Kolářová"). Na podzim roku 2006 se manželé Boháčovi rozvedli a dcera byla umístěna do péče otce.  Petr Boháč v roce 2006 měl menší románek s Bárou Jordánovou, který vrcholil v létě 2006 nevěrou na chalupě, později, v roce 2008 chodil s právničkou JUDr. Elen Mrázovou, se kterou se rozešel a odešel z Ulice. Během seriálu několikrát upadl do kvartálního i trvalého alkoholismu a na konci roku 2008 a v roce 2009 bydlel v ubytovně a pracoval na skládce odpadů. V roce 2007 po dopravní nehodě způsobené jeho ženou dočasně oslepl a jeho žena byla umístěna do psychiatrické léčebny.  Eva Boháčová je lékařka, její matka je polyglotka a majitelka překladatelské agentury, po rozvodu s Ing. Boháčem byla v duševní krizi, přišla tak o výchovu dcery a později srazila bývalého manžela v autě a byla umístěna do psychiatrické léčebny. Anežka Boháčová později žila s matkou a babičkou. Chodila do stejné školy jako další děti z Ulice. Od roku 2009 se tato rodina v Ulici nevyskytuje.

Rodina Nyklových.

Rodina Nyklových v seriálu byla zastoupena manžely Nyklovými, Stanislavem ("Bronislav Poloczek") a Vilmou ("Jaroslava Obermaierová") a jejich synem Lumírem ("Václav Svoboda"). Manželé Nyklovi byli majitelé večerky v Ulici, Lumír byl podnikatel a později i radní. V červnu roku 2006 do rodiny přibyla Světlana Nyklová, rozená "Lisečková" ("Tereza Bebarová"), která byla prodavačkou, účetní a později provozní baru. V roce 2006 zemřel na infarkt Stanislav Nykl a v červnu roku 2008 si Vilma vzala Miloslava Stárka ("Stanislav Zindulka"), na začátku roku 2010 chystali rozvod, který Stárek neunesl, 5. února zemřel na infarkt.  V roce 2006 bojovala rodina Nyklova a rodina Králova o domy a svoji pověst, pan Král osočoval Stanislava Nykla z toho, že jeho otec měl být kolaborantem a okrást ho. Nicméně, na sklonku života se spolu smířili, v roce 2006 tak Stanislav Nykl umírá na infarkt. Vilma se tak stala vdovou a dále vedla svoji večerku, ve které zaměstnala Lumírovu novou přítelkyni Světlanu, tu si Lumír Nykl v červnu 2006 vzal za manželku a přestěhovali se do malého bytu.  Lumír přes známosti vstoupil do lokální politiky a Světlana si udělala rekvalifikaci na účetní, později opravdu pracovala jako účetní a poté na ní byl přepsán bar s hernou, kde se seznámila s barmanem Vratislavem ("Pavel Nečas"), se kterým Lumíra v roce 2008 podvedla. Sama ho ale poté v sebeobraně zastřelila.  Miloslav Stárek před smrtí pana Krále v létě 2008 zakoupil jeho byt i se společností Království Hraček, nicméně společnost zrušil a nabídl zaměstnancům přechod do nové společnosti, do "Pekařství Stárek a syn". Někteří přešli, ale mnozí byli rozhozeni a naštváni. Tak se tedy změnily poměry v "Ulici". Miloslav Stárek v únoru 2010 zemřel a zanechal pekařství jako dědictví manželce, Vilmě Nyklové-Stárkové.  Lumír Nykl se ve dlouhém manželství se Světlanou seznámil s Pavlou Rambouskovou ("Petra Hřebíčková"), učitelkou angličtiny a "zlatokopkou" a Světlana naopak s jeho nejvěrnějším poradcem Pavlem Millerem ("Jan Teplý") se kterým odjela do Ruska. Když se vrátila do Prahy, Světlana byla ve vztahu velmi nešťastná.  Paní Urbanová ("Jana Lavičková") s Nyklovou dali dohromady Miladu Hladíkovou (neteř Urbanové, "Marika Procházková") a Lumíra. Ona byla o hlavu větší, urážlivá a vypočítavá, Lumír si ji však vychvaloval pro její kuchařské umění. Byli zasnoubeni, plánovali narození dítěte. V květnu 2014 po delší krizi krátce před svatbou se Lumír s Miladou rozešel a ta opustila seriál. Světlana Nyklová se později vrátila zpět k Lumírovi Nyklovi, kdy posléze se jim narodil syn. Světlana Nyklová se po volbách stala starostkou. Na podzim roku 2016 se objevila Lumírova dcera Vendula Maříková ("Anežka Rusevová)" o které Lumír nevěděl. Později se Vendula Maříková provdala za řezníka Pavla Pelce.  V roce 2019 zavřeli Nyklovi pekařství. V prostorách po pekařství otevřela Vendula Pelcová své bistro.

Rodina Králových.

Václav Král ("Radoslav Brzobohatý") byl zakladatel a dlouholetý ředitel společnosti "Království Hraček", v roce 2005 odešel do důchodu a řízení společnosti předal Barboře Jordánové a Petru Boháčovi, jeho žena Marie ("Alena Vránová") byla na začátku série vážně nemocná, později se ovšem vyléčila a začala žít aktivním životem. Mimo jiné i pomohla vydat knihu "Můj život s Králem", kterou napsala sekretářka Království Zdena Čistá ("Jana Švandová") a která pojednávala o její lásce ke svému šéfovi – panu Králi.  Pan Král byl dlouhá léta ve sporu o dům s panem Nyklem, později se usmířili, v roce 2007 začal trpět Alzheimerovou chorobou a jeho stav se zhoršil, začali stále častější ztráty paměti a orientace a další příznaky, v červnu roku 2008 přestal brát léky a pod vlivem choroby prodal společnost i dům panu Stárkovi, který původně slíbil, že firmu udrží. Dne 20. června 2008 Václav Král zemřel a od té doby se jeho žena a ani on v seriálu nevyskytují.

Rodina Nekonečných.

Do bytu v domě pana Peška se přestěhovala v roce 2009 rodina cirkusových umělců Nekonečných, hlavou rodiny je Boris ("Andrej Hryc") a jeho manželka Kateřina ("Lenka Vlasáková"). Kateřina onemocněla rakovinou a v roce 2010 se uzdravila. Rodina Nekonečných má dcery Theodoru ("Kristýna Maléřová") a Libuši ("Zuzana Vejvodová"), Libuše má syna Borise ("Vladislav Rousek"). V domácnosti žil ještě dědeček Boris ("Lubomír Lipský"). V roce 2009 rodina o letních prázdninách vydala na cirkusové turné, jehož se zúčastnil i Matěj Jordán, po návratu se spřátelil se svojí spolužačkou Theodorou Nekonečnou a začali spolu chodit. Později se rozešli. Libuše vystřídala několik mužů a v roce 2010 začala bydlet s Matějem Jordánem. Několikrát se objevil i otec Borise – Eliáš ("Martin Myšička").  Libuše se provdala v roce 2012 za Eliáše, který jí poté vydíral a bil. Libuše pak vypadala špatně před Borisem, ten v ní ztratil důvěru. Kateřina zjistila co se děje a snažila se Libuši společně s Theodorou pomoci.  Po krátké době ohlásil Eliáš Libuši, že se přestěhují na 2 měsíce do Rakouska a ať prodá svůj krámek. Libuši se nechtělo odjet, ani prodat krámek. Eliáš jí tedy oznámil, že jede sám s Borisem, že v Ulici zůstane sama. Situaci vyřešil Boris st., který dal Eliášovi pěstí, varoval ho a Eliáš šel na léčení stresu. Boris četl jeho deník z léčebny a viděl, že už stres zvládal, přesto chtěl zůstat u matky. Libuška se musela léčit z alkoholismu, musela přestat tetovat, začala pracovat v pekárně. Už se zdála být v pořádku, jednou situaci ale přece jenom nezvládla, opila se a na ulici ji našel dr. Seidl. S tím se dala dohromady, později roku 2013 se i sestěhovali. Syn MUDr. Seidla, Mikuláš, musel sdílet s Borisem pokoj, což nedělalo dobro.

Rodina Liškových.

Dalibor Liška ("Václav Mareš") byl bývalý vědec a později hlídač a vrátný, byl otcem Bedřicha Lišky, který byl odsouzen a strávil několik let ve vězení. Později se seznámil s Annou Málkovou ("Ljuba Krbová") a v roce 2007 se stali manželi, v roce 2008 adoptovali Františka ("Matyáš Valenta"), syna Zuzany Hrubé ("Šárka Ullrichová") – vyléčené narkomanky a bývalé partnerky Bedřicha Lišky. Později adoptovali ještě Emu Toužimskou ("Anna-Marie Valentová"). V roce 2010 se Bedřich seznámil s bývalou spolužačkou Anny Liškové Lucií a Aničku podvedl. Po provalení nevěry, opustily Bedřicha po vyhrocených scénách, jak Anička, tak i Lucie. Později byly Zuzana a Anna nejlepšími kamarádkami. Anna si našla nového přítele Pavla Tesaříka ("Petr Vršek"), učitele biologie ve škole. Nakonec se k sobě Bedřích a Anička znovu vrátili.  V říjnu 2011 se v seriálu objevilo nové téma: František měl epilepsii.  V roce 2013 se objevila biologická matka Emy Toužimské a chtěla ji získat do vlastní péče. Soud rozhodl ve prospěch Evy (biologické matky, "Vanda Hybnerová") a Ema odešla od rodiny Liškových. Všichni byli smutní, Eva si našla přítele Miloše ("Jiří Štrébl"), který tajně vyhnal Eminu fenku Roxy z bytu, nutil ji uklízet, naváděl Evu, aby byla na Emu přísnější.  Bedřich Liška spolu s kolegy začal hrát v rockové skupině, kdy v lednu 2017 na koncertě pod vlivem drog a alkoholu měl sexuální styk s manažerkou skupiny Jindrou Pražákovou ("Bohdana Pavlíková"), kdy ta posléze uvedla, že s Bedřichem otěhotněla a eventuální dítě si hodlá nechat. Bedřich Liška se v březnu 2017 přiznal k sexuálnímu styku své manželce, která s tímto nebyla spokojena.  Zuzana Hrubá žila s bratrem Libuše Nekonečné, Maxem ("Filip Richtermoc").

Gabriela Pumrová.

Gabriela (jinak též Gábina) ("Aneta Krejčíková") se po dokončení gymnázia nastěhovala ke svému učiteli tělocviku Hynku Urbanovi, který pracoval ve fitness centru u Oldřicha Farského. Mají syna Šimona ("Jakub Krause"). Gabrielin otec se nechtěl se vztahem Gabriely a Hynka smířit. V roce 2013 prošel pár krizí, Gabriela se zamilovala do Václava Hartla ("Patrik Děrgel"), kamaráda Matěje Jordána. Nejprve Hynka podvedla a zůstala s ním kvůli synovi, nakonec ale odešla a žila s Václavem a Šimonem v pokoji nad pekařstvím. Během tohoto období přestala Gabriela studovat vysokou pedagogickou školu a začala dálkově textilní studium v Liberci. V květnu 2014 se s Hartlem rozešla. Když skončilo v Ulici kadeřnictví, otevřela si v jeho prostorách krejčovský ateliér Gabri.Ella, kde jí pomáhá Veronika Maléřová, vyučená švadlena. Později odjela do Berlína a Maléřové nabídla místo vedoucí ateliéru. To přijala.

Rodina Seidlových.

Rodinu Seidlových tvoří Marta ("Petra Jungmanová"), Libor ("Martin Pechlát") a jejich syn Miki (Mikuláš, "Václav Matějovský"). Když ještě Libor pracoval v nemocnici, svou ženu Martu podvedl a se zdravotní sestrou Karolínou ("Renata Visnerová-Prokopová") má syna Adama. V Ulici učila Marta na gymnáziu a Libor si otevřel soukromou ordinaci. Zdravotní sestru mu dělala jeho matka Amálie ("Dana Syslová"), která se dala dohromady s Vlastimilem Peškem. Po čase Marta od Libora odešla a odstěhovala se do "Boru" k rodičům.  Mikuláš měl vztah se spolužačkou Michaelou Krausovou. Ten se však rozpadl, když Miki rozjel počítačovou firmu spolu se spolužákem Jiřím Hložánkem ("Ondřej Havel"), který pro práci ukončil studium.  Libor Seidl si k sobě nastěhoval přítelkyni Libuši Nekonečnou a Mikuláš musel sdílet pokoj s Borisem, kvůli Borisově přátelství s Michaelou se porvali, Mikuláš chtěl odejít z domu. Mikuláš se choval namyšleně a k otci neměl respekt, chtěl se osamostatnit. Firma vydělávala dobře a tak byl schopný se osamostatnit.  V roce 2015 po žádosti o ruku Libuše odešla s hercem Jakubem ("Tomáš Měcháček") a Libor propadl depresi. Skončil v ordinaci a odešel do nemocnice, což ukončilo jeho působení v "Ulici".

Rodina Maléřových.

Veronika ("Hana Holišová") a Martin Maléřovi ("Tomáš Dastlík") mají dvě děti, Filipa ("Marek Salvet") a Rozálii ("Anna Kadeřávková"). Maléřovi dříve bydleli v "Loučce" na Moravě, ale kvůli práci se přestěhovali do Prahy, kde Martin Maléř pracoval v dílně svého spolužáka Jaroslava Hejla a Veronika Maléřová pracovala v pekařství u Vilmy Nyklové. Filip hrál fotbal. V roce 2015 šikanovala Rozálii její spolužačka Lucie Weberová ("Karolína Šafránková"), šlo o zvláštní druh šikany, zvaný kyberšikana. Rozálie později odešla studovat a rozvíjet kariéru modelky do USA, Filip nadále zůstal v Praze a studoval základní školu, kdy začal chodit se spolužačkou Martinou Cenkovou ("Krista Nebeská"). Veronika se v roce 2016 sblížila s místním farářem Markem Rybou, se kterým Martina Maléře podvedla a farář tak z toho důvodu odešel z církve. Martin Maléř vystoupil v druhé polovině roku 2016 proti násilníkovi a únosci, jež pod hrozbou násilí držel hosty restaurace u Henryho a Martina pak zasáhl střelnou zbraní, ten následně měl problémy s hybností ruky a nemohl tak nadále pracovat v truhlářské dílně Liška a Hejl. Stal se sanitářem v nemocnici, kde pracuje Radka Kolářová ("Zuzana Slavíková", druhá manželka otce Veroniky, Josefa Koláře, "Ivan Vyskočil"). Později si Martin Maléř udělal rekvalifikační kurz na počítačové navrhování nábytku a začal znovu pracovat pro firmu Liška a Hejl, ale pouze na počítači.

Ulice je český televizní seriál, vysílaný od roku 2005 na TV Nova. Jedná se o první a dosud jediný český denní nekonečný seriál, spadající do žánru mýdlové opery. Produkován je společností TV Nova, s. r. o (dříve MediaPro Pictures), producentem je Michal Reitler, šéfautorkou Lucie Paulová, hlavním dramaturgem Iva Bruknerová a vedoucím režisérem Stanislav Sládeček. Dalšími členy realizačního týmu seriálu jsou například Dušan Klein, Hana Brajanoski, Tomáš Baldýnský, Matěj Podzimek a další.

Ulice is a Czech soap opera produced by Nova. It is aired five times a week. In the Czech language Ulice means street.


Výskyt.

V několika populacích v blízkosti pobřeží jihovýchodní Austrálie od jižního Queenslandu až po západní Victorii. Jako samostatný poddruh se vyskytuje na Tasmánii. Je sporné, zda se ještě vyskytuje i v jihozápadní Austrálii. Žije v poměrně vlhkých oblastech a potřebuje hustý porost, aby mohl velmi provozovat pohlavní styk.

Základní data.

Délka klokánka krysího je 34 až 38 cm. Jeho hmotnost se pohybuje v rozmezí 650 až 1650 g.  Po 38 dnech březosti rodí jedno mládě.

Zajímavosti.

Když klokánek krysí poskakuje blízko při zemi, jeho zjev příliš nepřipomíná typického klokana. Klokánek krysí žije v hustém porostu a hledá na zemi různou rostlinnou potravu, ale i hmyz, červy a jiné drobné živočichy, které vyhrabává předníma nohama. Jeho oblíbenou pochoutkou jsou plodnice podzemních hub, příbuzných lanýžům, které najde pomocí citlivého čichu a vyhrabe předními končetinami. Vzhledem k omezenému výskytu hub má území, po němž se pohybuje plochu několika desítek hektarů.

Chov v zoo.

Klokánek krysí byl v květnu 2020 chován ve 25 evropských zoo, a tak patří mezi vzácně chované druhy. Dvě třetiny z těchto zoo se navíc nacházejí ve Spojeném království. Největším chovatelem v pevninské Evropě je Česko, kde je tento druh chován hned ve čtyřech zoo:

Chov v Zoo Praha.

Tento druh je v Zoo Praha chován od roku 2020, kdy byl dovezen pár ze Zoo Jihlava.  Je umístěn v expozici australské a zejména tasmánské fauny a flory nazvané Darwinův kráter. Ta byla v roce 2020 dokončena v dolní části zoo pod Rákosovým pavilonem.

Klokánek krysí ("Potorous tridactylus") jeden z nejmenších klokanů v Austrálii, snadno ho poznáme podle protáhlého čumáku. Podobá se velké kryse, jeho zadní nohy totiž nejsou tak dlouhé jako u pravých klokanů.

The long-nosed potoroo ("Potorous tridactylus") is a species of potoroo. These small marsupials are part of the rat-kangaroo family. The long-nosed potoroo contains two subspecies, "P. t. tridactylus" from Mainland Australia, and "P. t. apicalis" from Tasmania, which tends to have lighter fur than "P. t. tridactylus". At first glance, the long-nosed potoroo with its pointed nose and grey-brown fur looks very much like a bandicoot — that is, until it hops away with its front feet tucked into its chest, revealing its close relationship with the kangaroo family. The long-nosed potoroo exhibits many morphological specializations such as an elongated pointed rostral region (nose), erect ears, large eyes, claws for digging, and long robust hind legs. It is only a small marsupial, with a body length between, and a semi-prehensile tail length of.


Popis.

Velikostí je srovnatelný s malou kočkou domácí. Co se týče velikostí, je zde patrný pohlavní dimorfismus. Samec dosahuje celkové délky od 53 do 66 cm (z toho 20 až 28 cm připadá na ocas). Průměrná hmotnost samce je 1,1 kg. Samice jsou menší, 48 až 58 cm dlouhé (z čehož 17 až 24 cm připadá na ocas) a jejich průměrná hmotnost činí 0,7 kg. Mají protáhlý, mírně zašpičatělý čenich a vztyčené uši. Od ostatních druhů kunovců je snadno rozpoznatelný pomocí svých zadních nohou, na kterých má pouze 4 prsty (na rozdíl od 5 u zbylých 5 druhů). Má hustý světle hnědý nebo černý kožich pokrytý bílými skvrnami. V jednom vrhu mohou být jak plavě, tak černě zbarvení jedinci. Nicméně v přežívající populaci jsou hnědí jedinci až třikrát hojnější. Skvrny mají 5 až 20 mm v průměru a jsou rozmístěny na hřbetní straně zvířete. Na rozdíl od některých jiných druhů kunovců nemá nikdy skvrny umístěny na ocase. Samice mají poměrně mělký vak tvořený záhyby kůže. Během období rozmnožování se vak zvětší a protáhne. Vak se opět zmenší po odstavení mláďat. Ve vaku je 6 až 8 struků. Stejně jako u všech druhů kunovců mají samci na penisu masitý přívěšek. Tlusté střevo je relativně jednoduché a nerozděluje se na tlusté střevo a konečník. Nemají slepé střevo. Zajímavostí pro tento druh je, že novorozená mláďata mají spojené srdeční komory. Toto spojení však po několika málo dnech života zmizí.

Rozšíření a stanoviště.

Areál kunovce tečkovaného zahrnoval i jihovýchodní Austrálii, ale dnes se vyskytuje pouze na Tasmánii a na nedalekém ostrově Bruny Island, kde však s největší pravděpodobností není původní. Hojnější je na sušší, východní části Tasmánie. Obsazuje mnoho různých typů stanovišť včetně lesů, vřesovišť, podmáčených oblastí, pastvin a hor až do nadmořské výšky 1500 metrů nad mořem. Vyskytuje se i na zemědělské půdě nejčastěji v blízkosti lesů.

Rozmnožování a ontogenetický vývoj.

Období rozmnožování začíná na začátku zimy. Estrální cyklus trvá 34 dní a většinou se páří při prvním cyklu v roce. Po březosti dlouhé 19 až 24 dní se rodí až 20 mláďat, což je mnohem víc, než počet struků ve vaku. Proto přežívají jen ta mláďata, která se jako první přisají ke strukům. Mláďata jsou pevně přisátá ke strukům prvních 60 až 65 dní života. Srst jim začíná růst okolo 51. dne a oči poprvé otevírají až okolo 79. dne. Matka mláďata plně odstaví při jejich 150 až 165 dnech života. Pohlavně dospívají v 1 roce. V zajetí se můžou dožít i více než 7 let.

Ekologie.

Jedná se o samotářského, nočního predátora. Jeho potrava se skládá ze hmyzu, malých savců, ptáků a plazů. Je také známo, že kradou kořist ďáblům medvědovitým. Přestože se jedná o karnivora, může se i výjimečně přiživovat ovocem a trávou. Sám se také stává kořistí ďábla medvědovitého a sovy autralské. Den tráví v norách, které jsou většinou jednoduché, s jedním otvorem a slepě končící. Výjimečně mohou být nory i složitější. Každý jedinec má až 5 nor, které střídá podle toho, kde se zrovna nachází. Občas tráví noci i ve skalních štěrbinách nebo dutých kmenech. Jsou to samotáři a mají tendenci se jeden druhému vyhýbat, i když jsou občas k vidění 2 dospělé samice pohromadě. Samci mají teritoria o přibližně 44 ha, samice menší okolo 35 ha. Teritoria samců se dramaticky rozšiřují během období rozmnožování. Teritoria si značkují pachovou stopou. Případní vetřelci jsou zaháněni syčením, kašlavými zvuky nebo specifickými ostrými výkřiky. Pokud vetřelec neodchází je pronásledován a může dojít k souboji na zadních nohou, kde protivníci bojují pomocí zubů. Specifické jemnější zvuky používá matka k udržení kontaktu s mláďaty.

Ohrožení.

Poslední zaznamenaný kunovec tečkovaný na austrálské pevnině byl přejet 31. ledna 1963 v Sydney. Příčiny vyhynutí pevninské populace jsou dodnes neznámé. Nebezpečí pro něj mohou představovat introdukovaní predátoři, ale dnešní populace se zdá být stabilní.

Kunovec tečkovaný v českých zoo.

Kunovec není příliš častým chovancem zoologických zahrad. V současné době tento druh chová v České republice pouze ZOO Jihlava, druhým chovatelem se v roce 2016 stala Zoo Plzeň.

Kunovec tečkovaný "(Dasyurus viverrinus)", známý také jako kunovec východní či zastarale šlakol tečkovaný, je středně velký masožravý vačnatec vyskytující se na Tasmánii a jeden ze 6 existujících druhů rodu "Dasyurus".

The eastern quoll ("Dasyurus viverrinus"), formerly known as the eastern native cat, is a medium-sized carnivorous dasyurid marsupial native to Australia. They are widespread and even locally common in Tasmania. They have been considered extinct on the mainland since the 1960s, however have been reintroduced back into fenced sanctuaries in 2016, and more recently into the wild in March 2018. It is one of six extant species of quolls.


Život.

Narodil se 2. října 1883 v obci Fukov (německy "Fugau") ve Šluknovském výběžku Antonu Kauschkovi a Marii Wünsche. Rodina se často kvůli zaměstnání celního úředníka Antona Kauschky stěhovala. Mladý Rudolf se po přestěhování (přibližně 1895) do Bílého Potoka v Jizerských horách do krajiny plné skal zamiloval: „Zde jsem našel všechno, co mi leželo na srdci, tak jsem našel Jizerské hory“. Během studií se přátelil s Otto Steppesem, Rudolfem Scholzem a Rudolfem Hiebelem. V červenci 1902 odmaturoval. Nedostatek pracovních příležitostí ho přiměl vstoupit do armády k pluku Feldjäger–Bataillon, kde se po roce stal rezervistou. Od února 1904 byl zaměstnán ve vydavatelství Deutsche Volkszeitung, kde mu také zveřejnili jeho první turistické články. Ještě tentýž rok vydavatelství opustil a nastoupil na hlavním celním úřadě v Liberci. V roce 1906 vstoupil jako řadový člen do Liberecké sekce DuÖAV, kde později zastával různé vedoucí funkce. O dva roky později se stal členem Německého horského spolku pro Ještědské a Jizerské hory/Deutscher Gebirgsverein für das Jeschken und Isergebirge (DGJI). Během vojenského cvičení v roce 1907 se dostal do Jižního Tyrolska a vylezl první vysokohorské výstupy.  Dne 28. června 1909 se oženil s dcerou obchodníka, majitele tkalcovské továrny a komerčního rady Stefana Wenzla Mathildou Wenzel z Dolního Hanychova. V roce 1910 se manželům narodil syn Manfred a v roce 1912 dcera Elisabeth. V roce 1916 byl povolán na vojenský lyžařský výcvikový kurz do St. Johannu v Tyrolsku. Tuto dobu popsal jako „nádherné týdny plné radosti z lyžování v Kitzbühlských Alpách“. Po zranění kolena byl poslán na léčení a po jeho absolvování nastoupil vůdcovský kurz v Bolzanu. Za své vynikající výsledky si mohl vybrat frontu a zvolil oblast Ortleru. Frontové zážitky zpracoval do přednášky „Z fronty na Ortleru“. Ve válce si vysloužil vyznamenání za statečné chování.  Rudolf Kauschka neuměl česky a to mu po vzniku Československa a zvláště po jazykovém zákonu činilo ve služebním postupu potíže. Podle jeho vyjádření se cítil jako člověk „druhé kategorie“. Nejprve byl služebně degradován a poté v roce 1937 z německého prostředí Liberce přeložen do zcela českého Kolína. V roce 1938 odešel do výslužby. Kauschka Mnichov přivítal a přiřazení Sudet vnímal jako osvobození. Svůj německý nacionální postoj a neustálé ponižování českým obyvatelstvem v roce 1938 popsal v článku „Befreites Sudetenland“. Několik básní na stejné téma poslal jako poděkování „vůdci“. I když je pravda, že se německému obyvatelstvu žilo v Říši lépe, očekávané politické a pracovní zlepšení se v Liberci nedostavilo. Významné funkce byly přidělovány říšským Němcům. Kauschka po návratu do celního úřadu ve svých názorech vystřízlivěl. Zjistil, že nadřízení z Říše zacházeli se svými podřízenými ze Sudet úplně stejně jako před tím Češi.  Kauschka nadále působil aktivně v alpském spolku a svou řeč k padesátému výročí Liberecké sekce v roce 1943 zakončil pozdravem „Berg Heil!“ (Hore zdar!) místo tehdy předepsaného „Heil Hitler!“. Konec války pro něj znamenal ztrátu všech odsunutých kamarádů s výjimkou rodiny Ginzelových. Syn Manfred Kauschka byl v americkém zajetí. Jeho rodina sice zůstala v rodném Dolním Hanychově, ale do jejich domu se nastěhovali Češi a následovala každodenní šikana. Rodina Kauschkových řešila bezvýchodnost situace vystěhováním. Nakonec se Kauschkovi vyplatily jeho kontakty k celnímu úřadu, takže si oproti jiným německým rodinám odvážel i fotky a cennosti. Zbytek života žil v obci Kempten v Bavorsku. V roce 1950 založil v rámci DAV-Kempten Libereckou sekci a vykonával správce Liberecké chaty. Ještě v roce 1957 vydal sbírku básní „Sang aus Iserwäldern“ (Zpěv z Jizerských lesů) a „Leben als Gedicht“ (Život jako báseň). Zemřel 2. dubna 1960 na infarkt v Kemptenu. Jeho náhrobní kámen zdobí nápis: „Viele Wege führen zu Gott, einer führt über die Berge“ ("Mnoho cest vede k Bohu, jedna vede přes hory.").

Horolezecká činnost.

V prvních letech své horolezecké činnosti (1904–1908) vykonal Kauschka řadu prvovýstupů. Po první světové válce se věnoval více lezení a dlouhému putování. Od třicátých let 20. století našel zálibu v doprovodu mladých horolezců a vystupoval spíše v roli rádce a trenéra. Funkci horského vůdce vykonával jen na již dříve vylezených výstupech.

Lezení na Ještědském hřebenu, pískovcových skálách a v Jizerských horách.

V roce 1904 uskutečnil Kauschka přes 30 prvovýstupů na Ještědském hřebenu (například Krejčík, Špehýrka, Pudl nebo Dánský kámen). Západně od Ještědského hřebene slézal Vajoletky (1906 Severní vrchol Krkavce). V roce 1904 vylezl významnou variantu výstupu na Kavčí skálu v Děvínském polesí. Horní skály ze skupiny východního výběžku Žitavského pohoří byly v roce 1904 téměř neznámé. Kauschka zde provedl pět prvovýstupů. V květnu 1906 zdolal s kamarády Gahlerovu věž (pojmenovaný podle K. Gahlera). Zavítal i na skály v Českém ráji. Na Suchých skálách lezl okolo roku 1904. Na Hrubé Skále vztyčil s kamarády v červnu 1906 na vrcholu Dračího zubu (Kauschkova spára) plechovou německou vlajku. Český tisk tehdy ztropil velký humbuk a spatřoval v tom německou provokaci. Mladí horolezci se museli na magistrátu města omluvit. S kamarády Rudolfem Steinjanem, Rudolfem Thamem a Ferdinandem Gerhardtem podnikal pochody do Dubských skal a Polomených hor.  V Jizerských horách se nejdříve věnoval oblasti na západ od Oldřichovského sedla (výstupy na Uhlířovu čapku, Kovadlinu, první sportovní výstup na Čertův Kámen, výstup na Zvon 21. 6. 1921), kde je mu přičítáno 25 nových cest a 10 prvovýstupů. Od roku 1905 našel zalíbení i v oblasti Labských pískovců.

Horolezecká činnost v Alpách.

V roce 1907 začínal při vojenském cvičení v Dolomitech. S Robertem Heuslerem zdolal severní stěnu Malé Cimy, pokračoval na Libereckou chatu u Cortiny d'Ampezzo a nakonec překročil vrchol Croda da Lago. Sólovým výstupem se pustil na Fünffingerspitze a pak pokračoval sólo traverzem věží Vajolet. Se svou budoucí ženou Hildou Wenzelovou výstup zopakoval.  Při pobytu v Cavalese vylezl na Schwarzhorn a Weißhorn. Během války byl Kauschka pro své schopnosti přidělen k vůdcovskému kurzu do Bolzana a vzdělával jako pomocný instruktor na Regensburger Hütte vojáky pro boj v horách. V tomto období vykonal druhý průstup západní stěnou Sass di Mesdi, vystoupil na všech osm vrcholů skupiny Geislergruppe. Seznámil se s významnými alpinisty: Gustavem Jahnem, Franzem Barthem a Angelo Dibonou. V oblasti Ortleru zdolal například Königspitze a Zufallspitze (Cevedale). Po válce ho zasáhla ztráta Liberecké chaty na území zabraném Italy, a tak v roce 1920 podnikl další cestu do Alp, aby našel místo pro novou chatu.  V okolí Nové Liberecké chaty pak Kauschka provedl prvovýstupy na všechny okolní dvou a třítisícové vrcholy. V roce 1928 se pustil na čtyřtisícové vrcholy ve Švýcarsku (Matterhorn, Breithorn, Pollux, Castor a Lyskamm). Sám vystoupil na Mont Blanc. V létě 1931 se rozjel do Dolomitů se synem Manfredem a s přítelem Manfredem Kerteszem. S těmi vystoupil např. na Guglia di Brenta, Civetta Ostwand, Campanile di Val Montanaia. V pozdním věku (už po vysídlení) lezl se synem na vrcholy Allgäuských a Lechtalských Alp, nakonec se ještě vydal v roce 1956 na výpravu do Ampezanských a Sextenských Dolomit a do oblasti Dachsteinu.

Dlouhé pochody.

Dne 26. srpna 1906 podnikl s přáteli pěšky přes Jizerské hory a po hlavním hřebenu Krkonoš 98 km dlouhý pochod až na Sněžku (už jen sám), po dvou hodinách odpočinku pokračoval zpátky na nádraží Zelené údolí (dnes Kořenov), kam dorazil od rána po 14 hodinách. Stejnou cestu opakoval ještě mnohokrát. Dále opakovaně vystupoval na vrchol Ještědu. Rudolf Kauschka vystoupil do roku 1928 na Ještěd celkem 1470krát.

Sáňkování a lyžování.

Sáňkování se rozšířilo nejdříve v německy mluvících oblastech. Ještěd se stal na počátku 20. století centrem sáňkařského sportu pro celé Sudety. Adolf Hoffmann zde vybudoval u příležitosti mistrovství Jizerských hor v sáňkování (2. ledna 1910) umělou sáňkařskou dráhu, kterou pak provozoval DGJI. V roce 1911 se na dráze konalo mistrovství Rakouska. Kauschka si pořídil závodní saně a sáňkování doslova propadl. Hned v dalším roce byl na mistrovství severních Čech druhý, na Mistrovství Evropy na Ještědu v roce 1914 zvítězil a na dvojsaních s Hansem Gfällerem byl druhý. Po válce na mistrovství Německa v roce 1921 se umístil třetí, v roce 1923 na závodech na Ještědu první, ale mistrovství Centrálního svazu německých spolků zimních sportů/Hauptverband der deutschen Wintersportvereine (HdW) zde nevyhrál. Na mistrovství Evropy 4. 2. 1928 byl druhý a v roce 1929 zajel na mistrovství Evropy se svým žákem Fritzem Preißlerem na dvojsaních druhé místo a mistrovství HDW tentokrát vyhrál. Ještě v 67 letech v roce 1951 se zúčastnil Mistrovství Evropy v Iglis u Innsbrucku.  Rudolf Kauschka byl členem Liberecké lyžařské skupiny Reichenberger Skizunft už před první světovou válkou. U Vosecké boudy společně se Steinjanem skákal na lyžích, mimo skoku ovládal i další techniky lyžování. Na lyžích podnikal nejen sjezdy na Ještědu, ale i dlouhé túry. Podle něj se také jednomu ze svahů na Ještědu říkalo Kauschkahang. Za války absolvoval lyžařský výcvik. Po válce se vrátil s lyžemi do pohoří: Totes Gebirge, Deferegger Berge, Nízké Taury a nezapomněl navštívit ani oblíbenou Neue Reichenberger Hütte. V roce 1926 byl oceněn Německým hlavním výborem pro tělesnou výchovu v Československu/Deutsche Hauptausschuss für Leibesübungen in der Tschechoslowakei jako druhý sportovec v Čechách zlatým Turnerským a sportovním vyznamenáním (Goldene Turn-und Sportabzeichen).

Členství v alpských spolcích.

Österreichischer Alpenklub/Rakouský alpský klub.

Členem elitního Rakouského alpského klubu/Österreichischer Alpenklub se stal Kauschka 23. 3. 1917. Nejprve však musel „uskutečnit těžké cesty v ledu a skále, přičemž byl kladen důraz na samostatné provedení těchto cest.“ Od roku 1909 publikoval v Österreichische Alpenzeitung.

DuÖAV-Sektion Reichenberg/Německý a rakouský alpský spolek-Liberecká sekce.

Členem Liberecké sekce DuÖAV se stal v roce 1906 a od roku 1911 působil ve funkci účetního. V roce 1915 pracoval jako zvolený člen ve vedení spolku. Po první světové válce se zapojil do nově založeného oddílu zimních sportů při DAV-Liberec, pro který také přednášel. Od roku 1927 do roku 1937 vykonával pro spolek funkci účetního. I když se v roce 1937 vzdal všech funkcí, nadále zůstal činný ve funkci vedoucího výletní činnosti a pomáhal se správou Rudolf-Tham-fondu. Po přesídlení do Německa až do své smrti aktivně pracoval jako vedoucí místní skupiny DAV a jako správce Reichenberger Hütte. V roce 1957 mu bylo uděleno zlaté vyznamenání za padesátileté věrné členství v DuÖAV.

Rudolf Kauschka, křtěný Rudolf Friedrich (2. října 1883, Fukov – 2. dubna 1960, Kempten, Německo) je jednou z nejvýznamnějších osobností německých alpských spolků v Čechách. Pro celé severní Čechy a zejména Jizerské hory je významným objevitelem a průkopníkem horolezectví. Byl sportovcem, turistou, horolezcem, publicistu a spisovatelem. V roce 1924 vyšla jeho kniha „Wandern und Klettern“ (Turistika a horolezectví), která je základním topografickým a horolezeckým dílem o Jizerských a Lužických horách.

Rudolf Kauschka (2 October 1883, in Fukov, Bohemia – 2 April 1960, Kempten, West Germany) was a German sportsman, tourist, and mountaineer from Czechoslovakia.


Antické řády.

Základem klasické řádové architektury je systém vertikálních nosných článků – sloupů či pilířů – a horizontálních nesených článků v podobě překladu neboli kladí. Proto se také tento systém často nazývá „systémem sloupových řádů“, neboť sloup je jakousi základní jednotkou celého systému. Určuje výšku a mohutnost stavby. Počet sloupů je v tomto systému základní jednotkou. Aby byla stavba dle antických představ „krásná“, musí jich být na průčelí vždy sudý počet, ideálně šest, osm nebo deset.

Antické Řecko.

V antickém Řecku obsahoval tento systém tři základní řády:  Tyto tři řády byly už v antice podle jejich charakteru přiřazovány charakteru božstev, kterým byla zasvěcena patřičná svatyně. Hřmotný a těžký dórský řád náleží mužům, válečníkům. Proto jsou v tomto stylu stavěny například chrámy boha Dia, ale také Palas Athény (Athénská akropole), bohyně války. Iónského řádu se používalo pro chrámy ženských božstev.

Řádová superpozice.

Už antice vznikla také tzv. řádová superpozice tj. pokud jsou jednotlivé řády použity na jedné budově (např. na vícepodlažní arkádě, řadí se v přesném pořadí na sebe: (odspodu) dórský, iónský a korintský.

Antický Řím.

Už v antice (Řím) také začalo být toto tvarosloví používáno ne jako nosné konstrukce, ale jako architektonická dekorace nosných stěn, což je přístup běžný pak v renesanci, baroku i později. Římská archirektura také do jisté míry pozměnila tvarosloví tří základních řeckých řádů.  Římská architektura obohatila antické řády o dva další, kterými jsou:  Přesně definovaná a poměrně složitá pravila použití těchto prvků byla „kodifikována“ v knize římského architekta 1. stol. Vitruvia nazvané Deset knih o architektuře.

Středověk.

Po pádu římské říše došlo také k rozvratu pravidel o „správném“ způsobu stavění.  Stavitelé následujících epoch se však snažili na antický způsob dle svých možností navázat. Poprvé se tak stalo v době tzv. Karolinské renesance za Karla Velikého, později se o totéž pokusil kolem roku 1000 císař Ota III. v tzv. Otonském období. V jedenáctém a dvanáctém století používal klasické řádové tvarosloví tzv. románský sloh.  Gotický sloh však přinesl zcela nový způsob stavění a také zcela odlišné architektonické tvarosloví. Antické a antikizující prvky se proto dostávají na řadu až v pozdním středověku v souvislosti se stále sílícími snahami o vědomý návrat k antickému dědictví.

Renesance a baroko.

Součástí humanistického návratu k antice v Itálii patnáctého století bylo i intenzivní studium antické architektury. Jako rozbuška proto zapůsobil objev a vydání tiskem Vitruviových Deseti knih o architektuře. Renesanční architekti používali Vitruvioných pravidel velmi důsledně a snažili se také vytvářet pravidla tam, kde Vitruvius pravidla nezanechal. Renesance je tak místem velmi čilé teoretické práce. V rychlém sledu za sebou vychází řada knih o architektuře (Palladio, Alberti, Vignola, Serlio), které se staly takřka povinnou výbavou každého architekta i vzdělaného šlechtice.  Nové prvky v architekruře využívající klasické řády:  Rustikový řád byl chápán jako řád „země“. v řádové superpozici byl kladen nejníže a byl v té době nesmírně oblíbený. Často byl používán nejen pro architektonické ztvárnění přízemí jednotlivých staveb, ale také pro různé grotty a další vybavení zahrad.  Barokní architekti, například Francesco Borromini nebo náš Jan Blažej Santini používali řádovou architekturu velice nedogmaticky, ale přitom nikoli libovolně, nýbrž nesmírně rafinovaně a s přesně vypočteným záměrem. Borromini dokonce studoval pozdní antickou architekturu a nacházel v ní vynikající předlohy a inspirace pro své vlastní stavby. V podání těchto architektů je také jako klasický řád používáno i „ordine gotico“, neboli „gotický řád“ a to s plným vědomím důsledků, včetně zařazení tohoto gotického řádu do systému řádové superpozice.

Od klasicismu po současnost.

Klasicismus přichází s naprostou negací barokní kultury a umění. Jako mnohokrát poté, snaží se i klasicismus o návrat ke kořenům, to jest k podobě, kterou měla architektura v antice, přesněji v klasickém Řecku. Klasicistní architektura proto nakládá s jednotlivými řády tak, jak s nimi bylo či mělo být nakládáno v antice. V podstatě proto odvrhla také mladší řády a užívala pouze tří řádů klasického Řecka. Při stavbě veřejných reprezentativních budov se klasicismus uplatňoval až do poloviny 20. století, například v USA (National Gallery of Art ve Washingtonu) a řádovou architekturu používala také nacistická architektura a socialistický realismus (sorela).  K sloupovým řádům se opět vrací období neoslohů a velmi tvůrčím způsobem i řada moderních architektů. Například Josip Plečnik na Pražském hradě nebo Josef Gočár ve svém domě U Černé Matky Boží v Praze používali řádové tvarosloví, byť velice originálně.  Velký pokles oblíbenosti řádové architektury znamenalo rozšíření funkcionalismu (od 30. let 20. století), který je s určitými odlišnostmi vůdčím slohem dodnes. Dnes už se proto podle klasických řádů téměř nestaví, avšak tento styl nebyl zcela zapomenut. Je zřejmě jediným historickým slohem, který není dnes považovaný za nevkusný (na rozdíl třeba od baroka). Do jisté míry došlo k použití prvků řádové architektury například v postmoderní architektuře žáků Louise Kahna.

Klasická řádová architektura (nebo jen řádová architektura, též systém sloupových řádů) je termín používaný pro architektonický systém vycházející z klasické řecké antické architektury. Je charakterizován sloupy a kladím (překladem).

An order in architecture is a certain assemblage of parts subject to uniform established proportions, regulated by the office that each part has to perform. Coming down to the present from Ancient Greek and Ancient Roman civilization, the architectural orders are the styles of classical architecture, each distinguished by its proportions and characteristic profiles and details, and most readily recognizable by the type of column employed. The three orders of architecture—the Doric, Ionic, and Corinthian—originated in Greece. To these the Romans added, in practice if not in name, the Tuscan, which they made simpler than Doric, and the Composite, which was more ornamental than the Corinthian. The architectural order of a classical building is akin to the mode or key of classical music; the grammar or rhetoric of a written composition. It is established by certain "modules" like the intervals of music, and it raises certain expectations in an audience attuned to its language.


ITIL 2011 Edition.

Koncem roku 2011 byly ve verzi ITIL V3 realizované změny a verze byla označená jako ITIL 2011 Edition. Vůči původnímu vydání ITIL V3 z roku 2007 změny proběhly především ve sjednocení osnovy všech 5 ústředních knih a tím se zpřehlednily struktury popisu procesů, aktivit, rolí a funkcí.  Názvy publikací zůstaly nezměněny, ale již se v ITILu nepoužívá označení V3.

ITIL V3.

Základní princip ITIL V3 je postaven na řízení životního cyklu služby IT, resp. na řízení hodnoty, kterou informační technologie poskytují svým zákazníkům, tj. odběratelům služeb IT. Ve vydaných 5 ústředních knihách popisuje ITIL V3 až 26 procesů.

ITIL V2.

Knihovna ITILv2 je rozdělena do několika částí, zaměřených na specifickou oblast řízení IT služeb, které odpovídají klíčovým procesům v IT oddělení a vzájemně se prolínají. Dodávka IT služeb (IT Service Delivery) a Podpora IT služeb (IT service Support) se běžně dohromady označují jako IT Service Management (ITSM).  ITIL přináší moderní, procesně orientovaný přístup k řízení IT služeb (na rozdíl od tradičního funkčně-liniového řízení). Proces je logický sled činností transformujících nějaký vstup na nějaký výstup, přičemž plnění jednotlivých činností v procesu je zajišťováno rolemi s jasně definovanými odpovědnostmi. Celý proces je řízen, monitorován, měřen, vyhodnocován a neustále vylepšován, což je odpovědností vlastníka procesu.  Tento rys vyplývá přímo ze samotné podstaty ITSM; všechny procesy se navrhují s ohledem na potřeby zákazníka, tzn. každá aktivita, každý úkon v každém procesu musí přinášet nějakou přidanou hodnotu pro zákazníka - pokud ne, pak je taková činnost nadbytečná. Součástí přístupu k zákazníkovi je i správné definování SLA s OLA.  Jednoznačná terminologie je někdy málo doceňovanou nebo úplně opomíjenou charakteristikou ITIL, ale jen do té doby, než budeme poprvé v praxi řešit nedorozumění plynoucí z toho, že někdo používá stejný termín v jiném významu, než očekáváme.  Rámec ITSM procesů podle ITIL je nezávislý na jakékoliv platformě. Dokonce je možné ITIL použít i pro navržení procesů (úplně mimo oblast ICT) v jakékoliv firmě, která podniká ve službách.  Knihovna je volně dostupná, což znamená, že každý si může knihy ITIL koupit a procesy ITSM podle ITIL ve svém podniku implementovat, aniž by musel platit jakékoliv další licenční poplatky. Tato skutečnost mj. přispěla k rychlému celosvětovému rozšíření ITIL.

Information Technology Infrastructure Library (ITIL) je soubor praxí prověřených konceptů a postupů, které umožňují lépe plánovat, využívat a zkvalitňovat využití informačních technologií (IT), a to jak ze strany dodavatelů IT služeb, tak i z pohledu zákazníků. Projekt vznikl ve Velké Británii v letech 1985 až 1995 a kromě Velké Británie byl využíván i v Nizozemsku. V letech 2000 – 2004 byl projekt přepracován, novou verzi 2 (ITIL V2) začaly využívat společnosti v mnoha zemích jako standard v poskytování IT služeb. V roce 2007 vznikla rozšířená třetí verze (ITIL V3). Je to metodika založená na procesním řízení organizace a je určena hlavně pro střední a vyšší management.

ITIL, formerly an acronym for Information Technology Infrastructure Library, is a set of detailed practices for IT service management (ITSM) that focuses on aligning IT services with the needs of business.


Život.

Mládí a odchod z Athén.

Xenofón pocházel z bohaté athénské rodiny, patřící do Ercheiského dému. Jeho otec se jmenoval Gryllos a byl bohatým jezdcem. V mládí se zapojil do posledních střetnutí peloponéské války jako kavalerista. Možná bojoval i v bitvě u Arginús. V té době se seznámil s athénským filosofem Sókratem a stal se jeho posluchačem. Během oligarchické „Vlády třiceti“ působil ve skupině jezdců, o něž se tento režim opíral. Ve svých "Řeckých dějinách" se zmiňuje o krutých činech tohoto oddílu. Díky tomuto a svým konzervativním názorům byl však po svržení této vlády a obnovení demokracie donucen Athény opustit.

Tažení do Asie a návrat.

Roku 401 př. n. l. přijal pozvání svého přítele Proxena, který v té době v Řecku verboval žoldnéřské vojsko, a připojil se společně s asi 13 000 dalšími Řeky, mezi kterými byli i další jezdci a podpůrci oligarchie z Athén, k vojsku Kýra Mladšího. Ten se chtěl zmocnit trůnu svého bratra perského krále Artaxerxa II. a vypravil se s vojskem do centra Perské říše. Výprava však přes počáteční úspěchy ztroskotala, když Kýros Mladší padl v bitvě u Kunax ve střední Mezopotámii. Řeckých žoldnéřů zůstalo asi 10 000. Ubránili se zajetí a protože jejich vůdci byli úskokem perského satrapy Tissaferna zavražděni, vybrali si vůdce nové. Tehdy byl mezi velitele zvolen i Xenofón, který se do té doby dle svého vyjádření účastnil výpravy nikoli jako voják, ale spíše jako pozorovatel. Vojsko Řeků se v téměř bezvýchodné situaci rozhodlo pro návrat domů neznámým nepřátelským územím – povodím Tigridu přes východní Anatolii až do černomořského Trapezuntu.  Záměr se zdařil a prořídlé vojsko po více než roce dorazilo do Byzantionu, které vojáci považovali za první řecké město kam výprava došla. Během pochodu se Xenofón vypracoval mezi hlavní velitele. Na černomořském pobřeží se bezúspěšně pokusil přimět vojsko k založení kolonie. Později příběh výpravy ztvárnil v knize "Kýrú anábasis", zkráceně "Anábasis – Cesta vzhůru". V Byzantiu došlo k rozštěpení vojska a Xenofónově střetu s dosavadním veltelem výpravy Cheirisofem ze Sparty. Většina vojska následovala Xenofóna, se kterým vstoupila do služeb Seutha II, krále thráckého Odryského království. Ten však nebyl schopen za službu platit penězi (zaplatil dobytkem), a proto se vojsko na žádost spartského velitele v Malé Asii Thibróna přesunulo přes moře do Pergamu, kde mu Xenofón odevzdal velení. Tímto okamžikem končí děj "Anabáze".

Působení ve spartském vojsku.

Xenofón však nadále setrval ve spartském vojsku v boji proti perským satrapům v Malé Asii (399–397 př. n. l. nebo až 394).  Mezitím byl v Athénách Sókratés popraven a Xenofón byl, možná v souvislosti se svým působením ve spartském vojsku, odsouzen k vyhnanství a byl mu konfiskován majetek. Xenofón tedy zůstal ve spartském vojsku krále Agésiláa II., kterého obdivoval. Stal se jedním ze starších důstojníků a zapojil se do boje proti perskému satrapovi Farnabazovi. Když se Agésiláova vojska zapojila do korintské války proti spojenectví Théb s Athénami, bojoval Xenofón v bitvě u Koróneie proti vlastním krajanům.

Statkář ve Skilluntě a návrat do Athén.

Za své služby obdržel Xenofón statky ve Skillu v Élidě. Usadil se zde a řadu let žil poklidně se svou manželkou Filésií, která mu porodila dva syny: Grylla a Diodóra. Věnoval se svým statkům, lovu a literární činnosti. Poté co Sparta Skillos ztratila (371 př. n. l.), se uchýlil na Isthmos.  Vztahy mezi Spartou a Athénami se zlepšily v roce 365 př. n. l. a Xenofóntovo vypovězení bylo zrušeno. Vrátil se tedy do své vlasti. Jeho synové potom sloužili v Athénském vojsku, přičemž jeden z nich – Gryllos – padl v bitvě proti Thébám u Mantineie roku 365 př. n. l.. Devět let poté zemřel při návštěvě Korinthu i Xenofón.

Charakteristika Xenofónta a jeho díla.

Xenofón je představitelem typu athénského aristokrata. Ve svém pestrém životě spojil osud vojáka, statkáře a literáta v úctyhodné vyjádření řeckého ideálu kalokagathie. Byl odhodlaný dovést mužstvo zpět do vlasti a učinil tak. Útrapy expedice snášel i s posledním pohaněčem oslů, a proto byl jako velitel vojáky respektován. Nečinil delší kroky, kterým by ostatní nestačili.  Zastával velmi vyhraněné postoje vůči demokracii. V tomto smyslu byl též ovlivněn Sókratem, kterého athénská demokracie odsoudila k trestu smrti (možnost vyhnanství Sókratés odmítl). Ačkoli byl dlouho dobu jeho žákem a po celý svůj život byl na tuto skutečnost velmi hrdý, nedokázal ve svých dílech postihnout hloubku Sókratovy filosofie.  Jeho politické názory jej vedly k obdivu spartského zřízení. Stranil a důvěřoval spíše autoritativní politice mocných vládců, jak je patrné z jeho díla. Dlouhý čas sloužil ve vojsku spartského krále Ágesiláa, ke kterému cítil silnou náklonnost. Toto a jeho politické přesvědčení jej vedly i k boji proti vlastním krajanům. V otázce náboženské zůstal tradicionalistou. Důvěřoval v moc věšteb a obětí. Tyto stránky jeho smýšlení nedovolily, aby se historickou knihou "Hellénika" vyrovnal kritickému pohledu Thúkýdidovu.  Xenofón vynikl spíše praktickým přístupem, což se projevilo ve spisech o vojenství, o ekonomice a zejména ve slavném líčení Kýrovy expedice. V oblasti vojenství čerpal ze svých zkušeností a dával přednost tuhé disciplíně. Na druhou stranu věnoval značnou pozornost i prostým vojákům a jejich nelehkému osudu plnému nejistoty. Podobně filantropické názory zastával i v otázce postavení ženy ve společnosti. Na straně druhé se často projevuje velmi sebestředně.  Vyzdvihován je jeho způsob vyjádření děje a střídmý jazyk, který byl v antice pokládán za jeden z vrcholů attického písemnictví. Jeho knihy prostým a čtivým způsobem zprostředkovávají poznatky jak čistě praktického rázu, tak i etickou osvětu. Pro tuto vlastnost byl obdivován mnohými Římany.

Dílo.

Xenofóntovo dílo lze podle obsahu rozdělit na čtyři okruhy: historické spisy, filosofické, politické a odborné. U některých děl připisovaných tomuto autorovi v antice bylo po provedení jazykových expertíz Xenofóntovo autorství zpochybněno nebo zcela vyloučeno.

Xenofón (2. pád Xenofónta, "starořecky: Ξενοφῶν") (kolem 428–354 př. n. l., nebo 444/1–354 př. n. l. "jiné zdroje se mohou lišit") byl starořecký spisovatel, historik, filosof, vojevůdce, vojenský a politický teoretik a Sókratův žák. Protože zastával monarchistické názory a obdivoval Spartské zřízení, byl vypovězen z Athén. V roce 401 př. n. l. se zúčastnil výpravy řeckých žoldnéřů ve službách Kýra Mladšího do nástupnické války v Persii. O této výpravě napsal své nejznámější dílo "Anabáze" (termín anabasis znamená v staré řečtině cestu od pobřeží do vnitrozemí, vztahuje se tedy jen k první části výpravy, před Kýrovou smrtí u Kúnax). Svůj obdiv k silným vládcům vyjádřil v dílech "O Kýrově vychování," "Hierón a Agésilaos", ke Spartě pak v díle "Spartská ústava". Filosofické spisy "Obrana Sókratova" a "Vzpomínky na Sókrata" jsou cennými prameny vědomostí o Sókratovi. S malým úspěchem navázal dílem "Hellénika" na historika Thúkýdida. Vyšší úrovně dosahuje v prakticky zaměřených dílech s tematikou jezdectví ("O jezdectví, O výcviku jezdců") nebo ekonomie ("Oikonomikos" - "O hospodaření"), "O státních příjmech" a jiných. Na konci života se mohl vrátit do Athén.

Xenophon of Athens (;,, "Xenophōn"; BC – 354 BC) was an ancient Greek historian, philosopher and soldier. Xenophon became commander of the Ten Thousand at about 30, with noted military historian Theodore Ayrault Dodge saying of him, “the centuries since have devised nothing to surpass the genius of this warrior.” He established the precedent for many logistical operations and was among the first to use flanking maneuvers and feints. A student of Socrates, Xenophon is known for his writings and recording the history of his time (late-5th and early-4th centuries BC), in such works as "Anabasis" and "Hellenica", which covered the final seven years and the aftermath of the Peloponnesian War (431–404 BC), thus representing a thematic continuation of Thucydides' "History of the Peloponnesian War", and then continuing the history of Greece until the end of Sparta's hegemony around 360 BC.


Vzdělání a akademická činnost.

Po absolvování gymnázia v Písku (1986) vystudoval na Filosofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze obor klasické filologie (1986–1991), který od počátku studoval v kombinaci s rusistikou. Paralelně se v letech 1987–1989 zúčastňoval bytových filozofických seminářů. Absolvoval studijní pobyt na Ludwig-Maxmilians-Universität v Mnichově (1991–1992). Působil jako pedagog na Filosofické fakultě Univerzity Karlovy: V letech 1992–1997 vyučoval na Ústavu východoevropských studií starší ruskou literaturu, v letech 1997–2006 pak působil v Centru komparatistiky. Poté přešel na Fakultu humanitních studií Univerzity Karlovy (2006). Doktorát získal roku 1995, docenturu roku 1998 za monografii "Česká katolická literatura v evropském kontextu 1848–1918". Profesorem v oboru sociální a kulturní antropologie byl jmenován roku 2013.  Teologického vzdělání dosáhl na Teologické fakultě v Českých Budějovicích (1998–2000). Jako osobnosti, které ho ovlivnily, jmenoval v rozhovoru s Martinem Bedřichem roku 2013 Daniela Kroupu, Tomáše Halíka, Zdeňka Neubauera, od 90. let Aleše Rolečka, dále rusistku Miluši Zadražilovou, filoložku Evu Stehlíkovou, bohemistu Jiřího Brabce.  Byl zastupujícím profesorem na univerzitě v Řezně (2004/2005) a stipendistou Fulbrightova badatelského programu na Boston College v USA (2007/2008). Externě přednášel rovněž na FAMU a na Vyšší odborné škole publicistiky.

Mediální a společenské angažmá.

Od roku 1987 se účastnil opozičních kulturních a náboženských aktivit. Ještě v období normalizace, o Velikonocích 1987 byl v Týnském chrámu pokřtěn Jiřím Reinsbergem. Na podzim 1989 byl jednou z hlavních postav sametové revoluce na Filosofické fakultě Univerzity Karlovy a rovněž jedním z iniciátorů založení České křesťanské akademie (původní název Křesťanská akademie Praha) a revue pro křesťanství a kulturu "Souvislosti". Byl redaktorem Souvislostí v letech 1990–1997, z toho 1992 výkonným zástupcem šéfredaktora a poté neoficiálním vedoucím redaktorem. Roku 1997 se stáhl z výkonné redakce, zůstal členem redakční rady a jedním z kmenových autorů "Souvislostí". Pracoval jako kulturní redaktor "Katolického týdeníku" (1990–1991).  Jako autor a moderátor kulturních a náboženských pořadů spolupracuje s Českým rozhlasem (zejména moderování pořadu "Setkávání", 1997–2007, a cyklus "Putnův jihočeský literární místopis", 2007) a s Českou televizí (zejména moderování kritického klubu "Síto", 2002–2003, a vzdělávací cyklus "Duchovní kuchyně" 2007). Komentáři, recenzemi a glosami přispívá do řady českých periodik (Literární noviny, Lidové noviny, Respekt, Reflex, Mladá fronta DNES, Týden, Hospodářské noviny aj.). Na kulturní straně "Lidových novin" měl v letech 2011–2015 pravidelný sloupek Stará veteš. Po úmrtí Ludvíka Vaculíka byl roku 2015 pozván, aby převzal jeho místo v rubrice Poslední slovo. S "Lidovými novinami" ukončil spolupráci na konci září 2018 poté, co deník otiskl údajně vládou podstrčený text podporující pozici předsedy vlády a nepřímého vlastníka vydavatelského domu MAFRA Andreje Babiše. Začátkem října pak Putna ohlásil, že bude spolupracovat s "Novým deníkem".  V letech 2008–2011 byl ředitelem Knihovny Václava Havla, poté se na jeho návrh funkce ujal Martin Palouš.  Na základě knihy "Obrazy z kulturních dějin evropské religiozity" natočila Česká televize dokument "Ukrajino nezlob se", kterým Putna provází a jenž byl premiérově uveden 31. ledna 2017.  Během prezidentské kampaně v únoru 2013 i bezprostředně po volbě prezidenta silně kritizoval Miloše Zemana, zejména za jeho proruské aktivity. Označoval ho za nedůvěryhodnou osobu. O několik měsíců později, v květnu 2013 Miloš Zeman oznámil, že Putnu odmítá jmenovat profesorem. Jmenoval ho až v reakci na silné společenské protesty, dekret profesora sociální a kulturní antropologie však odmítl předat a doručil jej Putnovi prostřednictvím ministra školství Petra Fialy. Stalo se tak 25. června 2013.  V kontextu protestů proti Zemanovi na podzim 2014, zejména v souvislosti s výročím 17. listopadu, Putna veřejně vyzýval politiky k odvolání prezidenta. 30. ledna 2015 pak přinesl Zemanovi na Hrad svou knihu "Obrazy z kulturních dějin ruské religiozity", s odůvodněním, aby se Zeman při svém komentování rusko-ukrajinského konfliktu lépe poučil o ruské a ukrajinské historii. V průběhu roku 2015 se Putna účastnil kampaní na podporu Ukrajiny či proti pravicovému extremismu.  Putna v literárních textech i v rámci veřejných vystoupení a společenských protestů pracuje s prvky provokace a mystifikace. Například v roce 2003 v pořadu "Síto" České televize připravil a živě sehrál mystifikační debatu o dětském pořadu Teletubbies. Nejúspěšnější z těchto provokací se odehrála roku 2011. Byla reakcí na mocenský vzestup krajní pravice, konkrétně Ladislava Bátory, předsedy Akce D.O.S.T. Putna "přivítal" tento vzestup transparentem "Katolické buzny zdraví Bátoru" na Prague Pride. Roku 2015 ironicky komentoval proruské postoje politologa Petra Robejška tím, že k pozvánce na jeho přednášku připsal poznámku "Ruský šváb". V roce 2016 si zahrál sám sebe v seriálu "Kancelář Blaník".  Od roku 2017 má na Český rozhlas Vltava spolu s Ninou Rutovou pořad Duchovní Evropa.  Příležitostně je zván ke kázání v kostele u Martina ve zdi a v dalších sborech Českobratrské církve evangelické. V roce 2017 vstoupil do Českobratrské církve evangelické. Od roku 2019 je výpomocným kazatelem.

Dílo.

Hlavním předmětem Putnova vědeckého díla je literatura v souvislosti s kulturními a duchovními dějinami – v českém, evropském i světovém kontextu.

Česká katolická literatura.

V monografii "Česká katolická literatura v evropském kontextu 1848–1918" (1998) Putna definoval katolickou literaturu na základě literární sociologie – jako písemnictví specifického „katolického milieu“, které vzniká jako reakce na sekularizaci společnosti. Tento proces probíhá ve většině evropských zemí v závislosti na postupu jejich sekularizace – v českých zemích tedy od poloviny 19. století. V další fázi vývoje se pak jednotlivá literární uskupení a osobnosti (Katolická moderna, Stará Říše) pokoušejí vyjít z „katolického ghetta“ a vřadit se do kánonu soudobé národní literatury.  Na tuto práci navazuje monografický portrét klíčového katolického autora první poloviny 20. století "Jaroslav Durych" (2003), rozsáhlá komentovaná edice časopiseckých a rukopisných textů Karla VI. Schwarzenberga "Torzo díla" (2007) a řada časopiseckých studií. Meziválečné a válečné období je souhrnně zpracováno ve svazku "Česká katolická literatura v kontextech 1918–1945" (2010). Trilogii uzavírá svazek "Česká katolická literatura v kontextech 1945-1989" (2017).  Putna koncipoval a od roku 2014 řídí vydávání Sebraných spisů Jakuba Demla v nakladatelství Academia.

Kulturní dějiny českého a slovenského protestantismu.

Putna zkoumal dějiny českého a slovenského protestantismu v různých obdobích: v době pobělohorského exilu (edice exulantského kancionálu), v době národního obrození nebo za první republiky. Obraz barokní mentality v české duchovní písni katolické i protestantské je předmětem knihy a CD "Písně pro Ježíše" (2014).

Václav Havel.

V době vedení Knihovny Václava Havla Putna zkoumal, které české i zahraniční osobnosti a proudy ovlivnily myšlenkovou tvorbu Václava Havla, a připravil k vydání neznámé písemné prameny z prostředí Havlovy rodiny (Vácslav Havel: Kniha života, Ivan M. Havel a kol.: Dopisy od Olgy.) Za klíčovou pokládá americkou a českou tradici osvícenského deismu, unitářství a alternativní religiozity, která ovlivnila už Václava M. Havla a Vácslava Havla. Kniha "Václav Havel. Duchovní portrét v rámu české kultury 20. století" (2011) byla oceněna Cenou Toma Stopparda a umístila se v anketě Kniha roku Lidových novin.

Jihočeská literatura.

V rozhlasovém cyklu Putnův jihočeský literární místopis a v řadě studií se věnoval regionálním literárním tradicím jižních Čech. Spisovatele, spojené s jižními Čechami, řadil k několika hlavním liniím jihočeské kulturní paměti (husitství a náboženské blouznivectví, idealizace Rožmberků, regionalistická idyla 20. století).

Homosexualita v kontextech.

Putna, otevřeně deklarující svou příslušnost ke gay komunitě, se homosexualitou zabývá hned v několika svých dílech. V roce 2011 byla vydána kolektivní monografie "Homosexualita v dějinách české kultury", jež je dílem českých či v Čechách žijících badatelů různých humanitních oborů, kteří se sešli právě pod vedením Putny. Ten je zároveň autorem výrazné části textů.Kniha se zabývá výskyty homosexuality či homoerotiky v českých dílech literatury, výtvarného umění, divadla a filmu a jejich pozicí v širším kontextu euroamerické kultury.  Homosexualitě, tentokrát v souvislosti s křesťanstvím, se pak Putna věnuje také v monografii z roku 2012, "Křesťanství a homosexualita: Pokusy o integraci". V knize představuje oba tábory, křesťanskou a gay komunitu, jejich nejortodoxnější i nejumírněnější představitele vzhledem ke vztahu k táboru druhému, mapuje vývoj jejich vzájemného koexistence, přičemž srovnává postoje, argumenty a bojové strategie jednotlivých táborů a upozorňuje na určité podobné tendence - gay komunitu přijímající určité církevní prvky, a sice zakládací mýty, mučedníky, symboly, sídla atd. Putna vzhledem k své příslušnosti k oběma komunitám naléhá na možnost integrace a rozebírá a hodnotí navrhovaná řešení různých aktivistů i teoretiků.

Antika.

Putna se zabývá především obdobím pozdní antiky, s důrazem na vztah sekulární a náboženské kultury: Monografie "Órigenés z Alexandrie. Kapitola z dějin vztahů mezi antikou a křesťanstvím" (2001), edice komentovaných překladů pozdně antických textů "Poslední Římané" (od 2000, zatím vyšlo pět svazků: Órigenés – "O Písni písní", Macrobius – "Saturnálie", Sulpicius Severus – "Život svatého Martina", r. 2010 Hieronymus, Gennadius a Isidorus – "Dějiny křesťanského písemnictví", r. 2012 Prudentius – "Kniha hodinek") a řada časopiseckých studií o autorech tohoto období (Nonnos z Panopole, Methodios z Olympu, svatý Jeroným aj.). „Pro studenty všech věků“ vytvořil on-line učebnici antické a biblické literatury "Homér 21".

Druhý život antiky.

Ohlasům antické kultury je věnována monografie "Řecké nebe nad námi a antický košík. Studie ke druhému životu antiky v evropské kultuře" (2006). Ústředním motivem knihy je reflexe cesty do Itálie a Řecka, skutečné nebo imaginární, u vybraných autorů 18. až 20. století (J. J. Winckelmann, J. W. Goethe, Friedrich Hölderlin, P. P. Pasolini, Jiří Kuběna, Marguerite Yourcenarová a další), a svár „křesťanské“ a „pohanské“ obraznosti v jejich dílech. S touto knihou souvisí rovněž komentovaná edice překladu Goethova životopisu J. J. Winckelmanna (2005). Různé způsoby recepce antiky Putna zkoumal i u českých katolických autorů (články v časopise Listy filologické o antice v dílech Jiřího Kuběny, Vladimíra Vokolka, Josefa Kostohryze a Ivana Jelínka).

Ruské a slovanské kulturní dějiny.

Prvním Putnovým odborným tématem byla literatura ruského exilu 20. století. Z jeho studia vznikla monografie "Rusko mimo Rusko" (1993–1994, spoluautorkou druhého dílu Miluše Zadražilová), antologie ruské emigrační poezie "U řek babylonských" (1996, spoluautorkou edice Miluše Zadražilová) a řada časopiseckých studií a překladů (Boris Poplavskij, Jurij Těrapiano, Sergej Bulgakov, Alexandr Solženicyn aj.). Poté se obrátil k tématu panslavismu v českých duchovních dějinách. Tak vznikla kniha Překlad a výklad "Slávy dcery z panslavistického mýtu do kulturní historie" (2014).  Roku 2015 vydal knihu "Obrazy z kulturních dějin ruské religiozity" (2015), která nahlíží ruské dějiny postkoloniálním způsobem, s důrazem na mnohost různých „Rusí“ během těchto dějin, na střetání proevropských a protievropských proudů v ruských dějinách a na svébytnost Ukrajiny. Kniha vzbudila v době ruského útoku na Ukrajinu široký ohlas, v anketě Lidových novin Kniha roku obsadila 5.-6. místo, a zvítězila v anketě Katolického týdeníku Dobrá kniha 2015. Roku 2017 vyšla v maďarském překladu. V roce 2017 obdržel Putna za slavistickou a rusistickou práci Cenu Rudolfa Medka.

Eseje a další žánry.

Vedle akademických textů se Putna věnuje rovněž literární esejistice a dalším pomezním žánrům. Kniha "My poslední křesťané. Hněvivé eseje a vlídné kritiky" (1994, rozšířené vydání 1999) vyhraněně posuzuje a hodnotí duchovní a kulturní tendence počátku devadesátých let, zejména téma postmoderny a křesťanské reakce na ni v literatuře i v náboženském životě. Kniha "Chvály" (2001) používá ke komentáři společenského dění žánru pozdně antické „chvály“ – vážně míněné oslavy věcí cenných a zapomínaných, nebo naopak ironicky hyperbolizované oslavy věcí dobově přeceňovaných, bez skutečné hodnoty. Jediná Putnova próza "Kniha Kraft" (1996) kombinuje žánry deníku a románu k reflexi společenského a duchovního dění v letech kolem sametové revoluce.

Hudba.

Martin C. Putna se od 80. let věnoval zpěvu (tenor). Specializuje se na renesanční a raně barokní hudbu, zejména ve spolupráci se souborem Musica Fresca.  Vydal celkem tři sólová CD: "O smrti i vesele. Písně barokní a postbarokní" (Malvern 2013) a "Písně pro Ježíše" (Malvern 2014). Na obou CD spolu s ním zpívá David Cizner a doprovází je Musica Fresca. Obě CD obsahují i literárně historickou studii o nazpívaných písňových textech. Třetí album "Písně absurdní" (2016) ukazuje různé podoby humoru v českých písňových textech (Mastičkář, Jan Jeník z Bratřic, Kryptadia), pěveckou partnerkou zde Putnovi byla altistka Květa Ciznerová.

Ocenění.

Jeho kniha "Obrazy z kulturních dějin Střední Evropy" byla roku 2019 nominována na cenu Magnesia Litera v kategorii naučné literatury. A kniha "Obrazy z kulturních dějin ruské religiozity" byla na portálu Českého literárního centra zařazena do přehledu Vrcholy české non-fiction 2007-2017.

Martin C. Putna (* 30. května 1968, Písek) je český literární historik a kritik, překladatel, zpěvák, moderátor a pedagog Fakulty humanitních studií Univerzity Karlovy.

Prof. Mgr. Martin C. Putna, Dr., (born 30 May 1968 in Písek) is a Czech literary historian, university teacher, publicist and essayist. He works at the Faculty of Humanities, Charles University in Prague.


Život.

Narodil se v Alžírsku v sefardské rodině, za války byl proto vyloučen ze škol a od roku 1949 žil v Paříži. Už ve studentských letech četl velké filosofy, například Nietzscheho, Rouseaua, Kierkegaarda, Bergsona, Heideggera, A. Gida nebo A. Camuse. Vystudoval prestižní gymnázium Louis-le-Grand a v letech 1952-1954 École normale supérieure, kde spřátelil se sociologem Pierre Bourdieu. V letech 1953-1954 pracoval v Husserlově archivu v Lovani a během studií ho dále ovlivnili Louis Althusser, Jean Hyppolite, Jean Cavaillès a Michel Foucault. Roku 1956 dostal stipendium na pobyt na Harvardově univerzitě, roku 1957 se oženil s psycholožkou M. Aucouturier, 1959 poprvé navštívil Prahu a po vojenské službě v Alžíru byl v letech 1960-1964 asistentem filosofie na Sorbonně. Roku 1964 poprvé přednášel v USA, na Johns Hopkins University v Baltimore; byl pak profesorem na Yale, na Cornell University a přednášel na mnoha dalších. V letech 1965-1983 působil jako docent dějin filosofie na École normale supérieure. Roku 1981 založil spolu s Jean-Pierre Vernantem Vzdělávací nadaci Jana Husa na pomoc českým intelektuálům a přednášel v domácím semináři L. Hejdánka. Tajná policie mu do zavazadla vpašovala drogy, takže byl zatčen a vypovězen z ČSSR. Od roku 1983 až do smrti byl Derrida profesorem filosofie na EHESS v Paříži a zúčastňoval se i letních seminářů francouzsko-české Asociace Jana Husa.  Je pochován na hřbitově v Ris-Orangis.

Myšlení a dílo.

Roku 1967 na sebe Derrida poprvé upozornil třemi závažnými spisy: „O gramatologii“ ("De la grammatologie"), „Hlas a fenomén“ ("La Voix et le phénomène") a „Písmo a rozdíl“ ("L'écriture et la différence"). Celkem publikoval 80 knih a množství článků a rozhovorů.  Jeho obtížné a čtenářsky náročné dílo se dá vystihnout jen velmi přibližně. Je ovlivněno zejména Husserlem, Heideggerem a Lévinasem, a kriticky zkoumá vztahy mezi tradičně protikladnými pojmy, jako je v lingvistice slovo psané a mluvené, v psychoanalýze rozum a šílenství, v literatuře doslovný a obrazný smysl a v teorii genderu mužské a ženské. Všechny odpovídají ontologickému protikladu mezi smyslově vnímaným a srozumitelným, případně mezi jeho variantami, například vnitřní a vnější, racionální a iracionální, smysl a nesmysl nebo zakládající a založené. Jak ukázal Ferdinand de Saussure, není význam znaku ani slova obsažen v nich samých, nýbrž v rozdílu ("différence") vůči ostatním znakům v rámci určitého systému. Rozdíly vznikají v procesu či „hře“ jakéhosi časového odkládání, pro něž Derrida zavedl neologismus "différance" (od "différer", odkládat).Velké polemiky vyvolal pojem dekonstrukce, inspirovaný Heideggerem. Znamená něco jako „konstruktivní destrukce“, převracení a rozkládání tradičních významových opozic, aby se jejich složky uvolnily z těchto zkamenělých spojení a daly se znovu oživit v nových souvislostech. Tak podle Derridy západní tradice preferuje mluvené slovo před psaným, protože v něm vidí „život“ a „přítomnost“; ve skutečnosti dává přítomnost smysl jen v protikladu k nepřítomnosti a každé bytí se odehrává právě mezi nimi. Derrida pro to přejímá Lévinasův pojem „stopa“ ("la trace"), která je přítomným dokladem (nyní) nepřítomné přítomnosti.  Jiné významné téma je dar. Pokud něco takového je, nemá a nedá se o tom nic dozvědět, a nemůže tedy nikdy být přítomný; kdyby se vyjevil, vyvolá jen „narcisistické přisvojení zpět“, ať už v podobě protidaru nebo vděčnosti. Dar tedy musí zůstat tajemstvím. Jen takovým darem se přerušuje „nekonečný řetěz směn“ - a tedy opakování téhož - na němž je založen oběh peněz a ekonomika.  Ve vztahu k budoucnosti Derrida kritizuje představu předvídání a očekávání, protože se sice obracejí do budoucnosti, ale zároveň ji jako očekávanou neutralizují. Skutečná budoucnost je jen zcela neočekávaná „událost“, čiré překvapení, protože jen to je opravdu „nové“. Na mnoha místech věnuje pozornost smrti a smutku (truchlení, "le deuil"): „smrt není vně života, za jeho hranicí, nýbrž se do něho vepisuje zevnitř“ a působí dávno před smrtí. Kritizuje Heidegerův výklad smrti jako možnosti, že všechny možnosti skončí: jak by se taková možnost mohla člověku objevit a přitom zůstat jen možností? Stejně jako dar nebo spravedlnost se Derridovi i smrt ukazuje jen jako ne-možnost.

Pourquoi la guerre?

19. února 2003 se setkali dva z nejvýznamnějších francouzských filozofů, Jean Baudrillard a Jacques Derrida, aby společně s René Majorem a Alainem Greshem kontroverzně diskutovali o jedné z významných otázek minulosti i současnosti, která zní "Pourquoi la guerre?", tedy „Proč válka?“ Stalo se tak za přítomnosti asi 500 osob. Tato diskuse byla zaznamenána a posléze vydána ve zvukové formě jako volně přístupná DVD. Oba filozofové se zamýšleli nad tím, jaké nové významy je nutno hledat pro pojmy jako válka, terorismus, suverenita států a demokracie. Se zaměřením na pojem „demokracie“ debatovali o tom, zda demokracie má nebo nemá budoucnost. Dalším tématem byly úvahy, zda lze předvídat, že se ve světě prosadí nová forma universality.

Kritika.

Derridovy texty vyvolávaly pozornost i nadšení, ale také odpor a zásadní kritiku. Derrida dostal v USA přes 20 čestných doktorátů, ale v roce 1992 se na anglické Cambridgeské univerzitě zvedl proti čestnému doktorátu pro něj hlasitý protest. Filosofové anglosaské školy „filosofie jazyka“ mu vytýkali nejasnost a obtížnou srozumitelnost, také relativismus a nezodpovědnost. John Searle ho nazval „nefalšovaným šarlatánem“ a fyzik Alan Sokal poslal do amerického postmodernistického časopisu "Social text" fingovaný článek „Překračovat hranice: za transformativní hermeneutiku kvantové gravitace“, který obsahoval vážné věcné chyby, ale vypadal jako postmoderní texty. Časopis článek bez recenzního řízení otiskl a Sokal veřejně oznámil, že to byl podvrh. O rok později vydal s Jeanem Bricmontem knihu „Intelektuální podvody“, kde ostře kritizuje a napadá postmoderní filosofii včetně Derridovy.

Jacques Derrida ["žak derida"] (15. července 1930 El-Biar, Alžírsko – 8. října 2004 Paříž) byl francouzský filozof považovaný za zakladatele dekonstrukce. Jeho dílo výrazně ovlivnilo také literární vědu a další obory v Evropě i v USA.

Jacques Derrida (; ; born Jackie Élie Derrida; July 15, 1930 – October 9, 2004) was an Algerian-born French philosopher best known for developing a form of semiotic analysis known as deconstruction, which he discussed in numerous texts, and developed in the context of phenomenology. He is one of the major figures associated with post-structuralism and postmodern philosophy.


Klubová kariéra.

Jiří Jarošík hrál ve Své profesionální kariéře za AC Sparta Praha, FC Slovan Liberec, CSKA Moskva, Chelsea FC, Birmingham City FC, Celtic FC, Křídla Sovětů Samara, Real Zaragoza a CD Alavés.

AC Sparta Praha (návrat).

V základní skupině I Evropské ligy 2012/13 byla Sparta Praha přilosována k týmům Olympique Lyon (Francie), Ironi Kirjat Šmona (Izrael) a Athletic Bilbao (Španělsko). V prvním utkání Sparty 20. září 2012 proti domácímu Lyonu odehrál Jarošík kompletní počet minut, pražský klub podlehl soupeři 1:2. 4. října nastoupil také v základní sestavě v domácím utkání proti finalistovi Evropské ligy předešlého ročníku Athleticu Bilbao, Sparta zvítězila 3:1 a připsala si první 3 body do tabulky. 25. října 2012 se podílel svým výkonem na domácím vítězství 3:1 nad izraelským týmem Ironi Kirjat Šmona. Ve 44. minutě vrátil z pravé strany přetažený centr před bránu a Ondřej Švejdík pak snadno doklepl téměř z brankové čáry míč hlavou do sítě. Sparta Praha si připsala další tři body, s celkovými 6 si podržela druhé místo v tabulce základní skupiny za Lyonem. 8. listopadu 2012 v odvetě s Ironi Kirjat Šmonou v Izraeli (hrálo se na stadionu v Haifě) nastoupil v základní sestavě a byl u remízy 1:1. 22. listopadu nastoupil do domácího zápasu s Lyonem, který skončil remízou 1:1. Tento výsledek posunul Spartu Praha již před posledními zápasy základní skupiny do jarní vyřazovací části Evropské ligy z druhého místa (první místo si zároveň zajistil Lyon). Poslední zápas základní skupiny I proti Bilbau 6. prosince 2012 neabsolvoval, díky remíze 0:0 pražský celek získal ve skupině celkem 9 bodů.  12. května 2013 v ligovém utkání proti Mladé Boleslavi vstřelil hlavou jeden gól, Sparta vyhrála 4:0 a po menším výpadku se opět přihlásila do boje o titul. V letní přestupové pauze 2013 mu skončila smlouva, Sparta mu novou nenabídla.

Deportivo Alavés.

V srpnu 2013 odešel do španělského klubu Deportivo Alavés hrajícího druhou nejvyšší španělskou ligu. S týmem podepsal kontrakt do 30. června 2014.

Turnaj FIFPro.

Po konci angažmá v klubu v červenci 2015 posílil český výběr fotbalistů bez angažmá pod hlavičkou ČAFH, který na mezinárodním evropském turnaji FIFPro vyhrál titul.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické výběry.

Jiří Jarošík nastoupil za některé mládežnické výběry České republiky. Vrchol jeho mládežnické kariéry přišel v roce 2000, kdy s českým týmem získal stříbro na Mistrovství Evropy v kategorii do 21 let konaném na Slovensku.

A-mužstvo.

První zápas v A-mužstvu české reprezentace absolvoval 16. srpna 2000 doma proti Slovinsku, toto přátelské utkání český celek prohrál v Ostravě 0:1 gólem Pavlina Mirana. Jiří nastoupil do druhého poločasu místo Radka Bejbla.  Celkem odehrál za českou reprezentaci 23 zápasů, střelecky se neprosadil.

Jiří Jarošík (* 27. října 1977, Ústí nad Labem) je český fotbalista a bývalý reprezentant, v současné době bez angažmá. Ve své fotbalové sbírce má český, ruský, anglický a skotský ligový titul. Může nastoupit na více postech, trenéři ho využívají ve středu obrany (post tzv. „stopera“), cizí mu ale není ani místo defenzivního záložníka.

Jiří Jarošík (born 27 October 1977) is a Czech football coach and a former player. His playing position was defender and midfielder. He started his club career in his native Czech Republic, winning six league titles in seven years with Sparta Prague. He headed abroad to continue his football career, spending eight years playing for various teams including CSKA Moscow, Chelsea, Birmingham City, Celtic, Krylia Sovetov and Real Zaragoza. During this time he won league titles in four countries. He then returned to Sparta, although only for two seasons, after which he headed to Spain to play for Deportivo Alavés.