Historie záměru.

Historie záměru výstavby tunelu je spjata s historií modernizace III. tranzitního železničního koridoru na území Česka a jeho integrace do evropské železniční sítě. Tento záměr byl historicky upraven a podchycen v nejrůznějších dokumentech, například v Zásadách modernizace z roku 1992 pro Československo a v upravené podobě z roku 1993 pro Českou republiku, ve Směrnici generálního ředitele SŽDC č. 16/2005 - Zásady modernizace a optimalizace vybrané železniční sítě České republiky, v usnesení vlády číslo 145 z roku 2001 a v usnesení vlády číslo 885 z roku 2005 či v Harmonogramu výstavby dopravní infrastruktury v letech 2008-2013 s aktualizací pro roky 2010-2012 (2015).

Průběh výstavby.

2001  Od listopadu 2001 do června 2002 byla zpracována Studie proveditelnosti 3. tranzitního koridoru Mosty u Jablunkova - Cheb st. hranice.  2002  Byly zpracovány územně technické studie Českých drah, Divize dopravní cesty k optimalizaci traťového úseku Praha Smíchov - Plzeň zahrnující objekty Tunel Homolka o délce 2 400 metrů, tunelu Chlum o délce 1 300 metrů, zastávku Plzeň - Újezd, podchod k ulici Ke svatému Jiří a podchod v Moravské ulici.  2003  V období leden až říjen 2003 byla zpracována přípravná dokumentace pro územní řízení. Tehdejší záměr předpokládal následující termíny:  2004  V období od března do července 2004 byla provedena aktualizace Studie proveditelnosti 3. tranzitního koridoru. V období říjen 2004 až duben 2005 bylo zpracováno posouzení dopadu na životní prostředí.  2005  V dubnu 2005 vydalo Ministerstvo životního prostředí pro úsek Ejpovice-Plzeň zahrnující stavbu tunelů stanovisko k posouzení vlivu provedení záměru na životní prostředí.  2006  V květnu 2006 bylo pro vydáno územní rozhodnutí a dále provedena druhá aktualizace Studie proveditelnosti 3. tranzitního koridoru. Od března 2006 do října 2007 byla společností SUDOP Praha a.s. a Metroprojekt Praha a.s. zpracována projektová dokumentace pro stavební povolení.  2008  V srpnu 2008 došlo ke změně územního rozhodnutí, v návaznosti na to byl v období říjen až listopad 2008 zpracován dodatek přípravné dokumentace a byla dopracována druhá aktualizace Studie proveditelnosti 3. tranzitního koridoru. Současně s tím byl roku 2008 zahájen výkup potřebných pozemků.  2009  V období březen až září 2009 byl zpracován dodatek projektu stavby a v období listopad 2009 až srpen 2010 studie proveditelnosti pro trať Praha Smíchov - Plzeň.  2010  Pro část stavby modernizace trati Rokycany - Plzeň bylo vydáno stavební povolení. Tato povolení však nezahrnovalo úsek zahrnující stavbu tunelů. Následně však byly všechny přípravné práce zastaveny. Podmínkou pro pokračování bylo nalezení úspor ve výši cca 10 %.  2011  V březnu 2011 došlo k úpravě požárně bezpečnostního řešení tunelů.  2012  V únoru 2012 bylo dokončeno zpracování zadávací dokumentace na zhotovitele stavby tři části; úsek Ejpovice - Plzeň Doubravka a dne 14. 2. 2012 zveřejněno výběrové řízení na zhotovitele stavby. V září 2012 bylo pro tento úsek vydáno stavební povolení, které však nabylo právní moci až v květnu 2013. Dne 10. 7. 2012 se uskutečnilo otevření obálek a 21. září 2012 proběhlo hodnocení nabídek. V říjnu 2012 byly třemi uchazeči podány námitky proti rozhodnutí o výběru a v listopadu 2012 bylo výběrové řízení dvěma uchazeči napadeno u Úřadu pro ochranu hospodářské soutěže.  2013  V dubnu 2013 vydal Úřadu pro ochranu hospodářské soutěže rozhodnutí, kterým návrh navrhovatelů zamítl. Následně byl proti tomuto rozhodnutí podán rozklad, který Úřad pro ochranu hospodářské soutěže dne 12. 7. 2013 rovněž zamítl. 17. 7. 2013 byla podepsána smlouva o dílo se zhotovitelem, kterým se stalo sdružení firem sdružení Metrostav a.s. a Subterra a.s. Dne 9. 8. 2013 proběhlo předání staveniště a 30. 9. 2013 byla výstavba zahájena skrývkou ornice v místě hloubeného úseku tunelu na východní straně vrchu Homolka u Kyšic. 15. 11. 2013 proběhlo slavnostní zahájení stavby před průmyslovým parkem Ejpovice.  2014 Probíhaly přípravné práce a především záchranný archeologický výzkum. Od ledna do září 2014 proběhlo výběrové řízení na technický dozor investora a od května 2014 do března 2015 výběrové řízení na geotechnologický monitoring.  2015  2016  2017 2018

Technologie výstavby.

Oba tubusy byly raženy pomocí razicího štítu TBM S 799, který byl dne 23. 1. 2015 pojmenován Viktorie. Vyroben byl firmou Herrenknecht a stavbařům předán 25. 6. 2014 v německém Schwanau. Celková délka stroje činila 110 metrů, hmotnost 1 800 t, ražený průměr činil 9,89 metru, výkon motoru 3 600 kW, maximální kroutící moment 27 658 kNm a počet otáček 0 až 4,5 za minutu.

Parametry tunelu.

Vývoj technického řešení.

Původním technickým řešením z roku 2003 byla stavba jednotubusového dvojkolejného tunelu, rozděleného zhruba v polovině hloubenou stavební jámou na východní tunel Homolka a západní tunel Chlum. Toto členění se zachovalo i po provedených změnách, neboť stavba měla být i nadále rozdělena dočasnou hloubenou středovou stavební jámou. Oba tunely měly být odděleny otevřeným zářezem s umístěním 400 metrů dlouhé železniční zastávky Plzeň - Újezd. Pro stavbu tunelu měla být použita nová rakouská tunelovací metoda. Souběžně s tunelem Homolka byl severně od něj umístěn menší evakuační tunel. Železniční trať měla být řešena na klasickém štěrkovém kolejovém loži.  Při zpracování projektové dokumentace pro stavební povolení v letech 2006-2007 došlo z rozhodnutí Magistrátu města Plzně ke zrušení zastávky Plzeň - Újezd, čímž se zlepšily výškové a směrové poměry stavby, Odpadl také hlavní důvod pro rozdělení na východní a západní část. Místo původně uvažovaného tunelu dvoukolejného bylo rozhodnuto vybudovat dva jednokolejné tunely (jižní tubus zůstává prakticky ve stejné trase jako původně zamýšlený dvoukolejný tunel, druhý je umístěn severněji). Tyto tunelové tubusy měly být vybaveny 14 vzájemnými propojkami pro případnou evakuaci, dále měly být vybudovány dvě požární nádrže, úniková šachta se dvěma schodišti, evakuační výtah, bezpečnostní tunelové výklenky, heliport, kamerový systém, nadzemní hydranty či zavodněné požární potrubí.  V roce 2009 byla dodatkem k projektu změněna jízdní dráha ze štěrkového lože na pevnou.  Při revizi požárně technického řešení tunelů roku 2011 byl omezen počet tunelových propojek z 14 na 8, zrušeny požární nádrže, výtah, druhé schodiště, heliport a omezen kamerový systém. Vybudovaná svislá šachta slouží pouze pro technologické účely.  Na základě vybrané nabídky zhotovitele, která počítala s užitím technologie TBM, odpadla potřeba bezpečnostních i trakčních výklenků. Hloubená středová jáma v prostoru mezi plzeňskými ulicemi Hlavní a K Úvozu byla nahrazena kruhovou pilotovu šachtou.

Parametry realizované stavby.

Tunelový komplex je tvořen dvěma tunelovými tubusy o vnitřním průměru 8,7 metru. Severní tunelový tubus má délku 4 174,2 metrů (4 143 m ražených, 31,2 m hloubených), jižní 4 150 metrů (4 110 m ražených, 40 m hloubených). Maximální osová vzdálenost tubusů je 48 metrů. Oba tunelové tubusy jsou vzájemně propojeny maximálně po 490 metrech osmi tunelovými propojkami, umožňujícími evakuaci cestujících do druhého tunelového tubusu.  Ostění každého tubusu je tvořeno betonovým prstencem o vnějším/vnitřním průměru 9,5/8,7 metrů, skládajícího se ze sedmi základních segmentů a jednoho vázacího. Délka jednoho prstence činí 2 metry a hmotnost 60 013 kg. Prstence byly vyrobeny v areálu firmy Armado v Dýšině, nedaleko vlastní stavby tunelů.  Odhad celkově vytěženého množství horniny činí 600 tisíc m.  Vjezdový (východní portál) se nachází na staničení 95,850 km trati Praha-Plzeň severně od obce Kyšice. Dále tunel pokračuje dvěma tunelovými tubusy přibližně západním směrem, kde se pod masivem vrchu Chlum stáčí v poloměru 1 785 m k jihozápadu a na kilometru 100 vyúsťuje výjezdovým (západním) portálem.  V tunelu je po celé délce položena pevná jízdní dráha, čímž jde o nejdelší úsek železniční pevné jízdní dráhy v Česku.

Parametry železniční trati.

Tunel byl navržen tak, aby budovaná trať vyhovoval Evropské dohodě o mezinárodních železničních magistrálách a Evropské dohodě o nejdůležitějších trasách mezinárodní kombinované přepravy a souvisejících objektech, věnovaných hlavním tratím v Evropě. Po skončení zkušebního provozu by nejvyšší traťová rychlost měla činit 160 km/h, přechodnost kolejových vozidel by měla vyhovovat traťové třídě D4 dle Mezinárodní železniční unie, prostorová průchodnost podle ložné míry UIC-GB. Výhledově by měla trať splňovat i požadavky pro traťovou rychlost 200 km/h. Touto rychlostí by zde měly jezdit nově nakupované lokomotivy ČD, které jsou na tuto rychlost uzpůsobené. Od 26. září 2019 je v tunelu povolená nejvyšší rychlost 160 km/h.

Ejpovický tunel je železniční tunel na trati 170 Praha–Plzeň mezi železniční stanicí Ejpovice a železniční zastávkou Plzeň - Doubravka. Stavba tunelu, započatá v roce 2013, byla součástí modernizace západní části III. vnitrostátního tranzitního železničního koridoru. Tunel byl uveden do provozu v listopadu a v prosinci 2018. Výstavbou a otevřením tohoto tunelu byla zkrácena železniční trať z Prahy do Plzně o 6,1 km a zkrácena přepravní doba až o 9 minut, neboť železniční trať přestala opisovat severní oblouk k Chrástu a údolím Berounky. Stávající trať v úseku Plzeň-Doubravka až Chrást je zrušena a úsek Chrást - Ejpovice je přebudován na jednokolejnou trať propojující trať Praha-Plzeň s tratí Chrást-Radnice.

The Ejpovice tunnel (Czech: Ejpovický tunel) is a two-tube railway tunnel in the Czech Republic on the Prague–Pilsen railway line. It is located at Ejpovice and therefore bears its name. Since its commissioning in 2018, it has been the longest railway tunnel in the country. It shortens the journey between the cities of Plzeň and Rokycany from 20 to 11 minutes. The tunnel is designed for 200 km / h, but the maximum speed is currently limited to 160 km / h. The tunnel will remain the longest in the country until the planned Ore Mountains Base Tunnel between the Czech Republic and Germany surpasses it.


Historie.

Vznik.

Během druhé světové války bylo Brity na území dnešního Bangladéše vybudováno několik letišť. Po rozdělení Indie a Bengálska v roce 1947 na Indii a Pákistán, který byl rozdělen na Islámský stát Pákistán a východní Pákistán. Právě východní Pákistán se po krátké a intenzivní osvobozenecké válce v roce 1971 stal dnešním Bangladéšem. Bengálští důstojníci a piloti se po rozdělení Indie a Bengálska přidali k Pákistánu. Po vyhlášení války za nezávislost bylo z těchto důstojníků 28. září 1971 na indickém letišti Dimapur zformované letecké křídlo. Výzbroj, kterou mělo křídlo k dispozici se skládala z letadel DC-3, DHC-3 Otter a vrtulníků Alouette III. Později byla v rámci křídla vytvořená jednotka s názvem "Kilo".

Stíhačky.

31. ledna 1972 vznikla 507. eskadra a zpočátku měla ve výzbroji letadla T-33 a F-86E, přičemž F-86 sloužily pouze do září 1972. Téměř o rok později se do výzbroje jednotky dostaly nové stíhačky MiG-21MF v počtu 6 ks a 2 ks cvičných MiG-21UM. Na stíhací výcvik byly v roce 1979 pořízeny stroje Chengdu JJ-5, které sloužily do roku 1986. MiG-21 byl vyřazen ze služby v roce 1990. V roce 1989 bylo dodáno 16 stíhaček Chengdu F-7MB a 9 dvousedadlových FT -7MB a jejich úkolem bylo nahradit MiG-21. Pozemní podporu zabezpečují stroje Nanchang-Q5 (A-III) zavedené v roce 1986. Několik z nich bylo podrobeno generální opravě v Číně, jiné podstoupily prodloužení technického života o 9 let. Pro výcvik pilotů bylo v roce 1995 pořízených 8 ks dvoumístných L-39ZA, které zároveň slouží k útokům na pozemní cíle. V roce 2000 bylo dodáno 8 MiGů-29, z toho 6 jednomístných a 2 dvoumístné. První piloti MiGů-29 byli vycvičeni v Rusku, přičemž společnost RSK MiG vyslala svých specialistů i do Bangladéše, kde cvičili tamní piloty. V roce 2005 zakoupil Bangladéš dalších 16 strojů F-7, přičemž šlo o 12 ks pokročilejších F-7BG a 4 ks dvoumístných FT-7BG. První stroje z této objednávky dorazily do Bangladéše v roce 2006. V listopadu 2011 byl podepsán kontrakt k dodání dalších 16 ks F-7BGI, skládající se z 12 jednomístných a 4 dvoumístných strojů FT-7BGI. Všechny tyto stroje měly být dodány do konce roku 2013. V současnosti je nejmodernější stíhačkou ve výzbroji bangladéšských vzdušných sil MiG-29.

Vrtulníky.

Prvními vrtulníky bangladéšského letectva byly Aérospatiale Alouette III, doplněné v roce 1973 sovětskými Mi-8, které následně sloužily do roku 1995. V roce 1977 pořídilo letectvo americké vrtulníky Bell 212, sloužící dnes na převoz VIP osob a pro pátrací a záchrannou službu. V roce 1982 byly do výzbroje zařazeny vrtulníky Bell 206L, na kterých až dodnes probíhá výcvik pilotů vrtulníků. V roce 1991 byla bangladéšská letecká základna Zahura Haque zasažena cyklonem, který zničil přibližně 40 letadel a vrtulníků. V roce 1991 byly zakoupeny první stroje Mi-17.

Dopravní letectvo.

Dopravní letectvo bylo od roku 1973 vybaveny strojem An-24, vyřazeným v roce 1977. Nahradil ho An-26, který byl v provozu do roku 1989. Jeho náhradou se staly 3 ks An -32, z nichž poslední byl dodán v roce 1995. V rámci vojenské spolupráce prodali USA v roce 2001 Bangladéši 4 letouny C-130B Hercules. V roce 2015 zakoupeny 3ks nových letounů L410UVP-E20 z Aircraft Industries a.s.

Budoucnost.

V současnosti je okolo 70% letadel a vrtulníků bangladéšských vzdušných sil starší než 20 let, přičemž 40% z tohoto počtu je ve službě více než 25 let. Tento fakt znamená, že bez větší modernizace zanedlouho stroje dosáhnou konce svého technického života. Podle zveřejněných údajů by měly být jako první vyřazeny stroje Nanchang Q-5 (A-5) a to v průběhu 4-5 let. V rámci jejich náhrady se uvažuje o letadlech F-16, Su-30 nebo Chengdu J-10. Aero L-39ZA by mělo sloužit ještě 12-14 let a později bude nahrazeno pokročilým cvičně-bojovým letounem jako např. Jak-130, Hongdu L-15 nebo M-346. V současnosti bangladéšské letectvo také hledá 8-12 místní transportní stroj, který by nahradil vyřazené stroje T-37. V tomto roce (2012) budou doručeny další 3 ks vrtulníků Mi-171S a první letouny F-7BGI. Rovněž probíhají jednání o nákupu 2-4 ks dopravních letadel C-130H.

Výcvik.

První kurzy pro budoucí piloty bangladéšských vzdušných sil byly otevřeny 4. prosince 1974. Výcvik zastřešuje letecké výcvikové křídlo, které se skládá ze tří eskader. Ty mají ve výzbroji stroje Nanchang CJ-6 a vrtulníky Bell 206L. Teprve nedávno byly z výzbroje vyřazeny cvičné letouny T-37B. První dodávka strojů CJ-6 byla dodána v roce 1977, přičemž spolu jich bylo dodáno 41 ks, ovšem v provozu je jich dnes jen 24 ks. Do prosince 1997 sloužily k výcviku i stroje Fouga Magister, které byly od roku 1996 nahrazovány dvanácti T-37B z přebytků USAF. Vrtulníkový výcvik probíhá na strojích Bell 206L.

Bangladéšské letectvo () je letecká složka ozbrojených sil Bangladéše. Má k dispozici 5 leteckých a 1 radarovou základnu s dodatečnými letišti spadajícími pod správu jednotlivých leteckých základen.

The Bangladesh Air Force (, "Bangladesh Biman Bahini", reporting name: BAF), is the aerial warfare branch of the Bangladesh Armed Forces, primarily tasked with the air defence of Bangladesh's sovereign territory, and providing air support to the Bangladesh Army and Bangladesh Navy. Additionally, the service has a territorial role of providing tactical and strategic air transport and logistics capability for the country.


Historie.

Holandský králík je plemeno s poměrně dlouhou historií. Nejvýraznějším znakem těchto králíků je především typická lícní kresba, která není u vidění u žádných jiných plemen. Právě takoví králíci se v první polovině 19. století dováželi z Nizozemska a Belgie do Anglie, které je přičítán největší podíl na šlechtění holandských králíků. Dováželo se zde přes tisíc kusů a v té době se jim obecně říkalo brabantští králíci. Jednalo se o oblíbený druh, jelikož měl dobré maso i reprodukční schopnosti, které se udržely až do současnosti.  Současný název holandský králík (v angličtině The Dutch rabbit) se používá již od roku 1835. Nejrozsáhlejší šlechtění probíhalo okolo roku 1880, kdy se chovatelé zaměřili na zvýraznění povahových rysů i zvýrazňování symetrie kresby na obličeji. Na přelomu 19. a 20. století se pak tito králíci dostali i do Severní Ameriky. Plemeno se uchytilo i v tehdejším Československu, což potvrzuje i to, že při vydání vůbec prvního tuzemského vzorníku v roce 1927 zde byl uveden i standard holandského králíka.  V současné době se jedná o populární plemeno, jehož největší výhodou je snadný a nenáročný chov. Česká republika má i vlastní chovatelský klub; Klub chovatelů holandských králíků, který funguje již od roku 1974.

Vzhled.

Holandský králík patří mezi králičí plemena středního rámce s krátkou srstí. Dospělí jedinci váží mezi 2,50 a 3,25 kg. Hřbetní linie musí být u každého jedince dobře utvářená a záď zaoblená. Kůže musí být přiléhající a ocas správně utvářený. Snad největší důraz se ale klade na kresbu. Vadou jsou například vystouplé kyčelní hrbolky nebo lalok na krku. Končetiny jsou poměrně krátké, ale také silné a dobře osvalené. Hlava je široká a je jedním z mála faktorů, podle kterých se dá určit pohlaví, u samic je totiž hlava obecně lehčí a jemněji utvářená. Uši plně vzpřímené, přiměřeně dlouhé. Samotná srst je krátká, na dotek jemná, o délce do 3cm.

Kresba.

Kresba, především ta lícní, je typickým znakem holandského králíka. Je podložena tzv. holandskou strakatostí (lokus S, sestava ss). Kresba výstavních a chovných jedinců je recesivně homozygotní, ale předpokládá se i existence alelické série, především kvůli vrhům mláďat, která mají stejně rozmístěné bílé skvrny. Kresba se skládá z několika části; kresba hlavy, kresba těla a kresba pánevních končetin. Kresba hlavy, zvaná také lícní, se skládá ze dvou oválů na bílém podkladu, které se táhnou od kořenů uší až po zátylek. Kresba těle se skládá z prstence, který dělí tělo králíka na bílý podklad (přední část) a barvenou část (zadní část těla). Prstenec by měl být rovný.

Barevné rázy.

Oficiálně se u holandských králíků uznává celkem čtrnáct možných barvených rázů, přičemž asi nejpopulárnější a nejznámější je zbarvení holandský černý (zkráceně Hoč), dále pak havanovitý, divoce havanovitý, marburský, žlutý, madagaskarový, činčilový, želvovinový, železitý, divoce zbarvený, japanovitý, rys a perlový. Nejméně početné barevné rázy jsou ráz japanovitý a madagaskarový.

Využití.

Holandský králík je poměrně nenáročné plemeno s poměrně chutným a šťavnatým masem. Avšak nikdy nebylo šlechtěno jako mastné plemeno, především kvůli velikosti. Mastná plemena, jako je například německý obrovitý strakáč nebo francouzský beran, dosahují hmotnosti minimálně než 5 kg a mají tedy i více masa. Jedná se tedy hlavně o výstavní plemeno, určené i jako domácí mazlíček.

Holandský králík (anglicky: Dutch rabbit) je plemeno králíka domácího původem z Holandska, typické svojí obličejovou kresbou. Existuje i zakrslá forma; holandský zakrslý králík.

The Dutch rabbit, also known as Hollander or Brabander is easily identifiable by its characteristic colour pattern, and was once the most popular of all rabbit breeds. However, after dwarf rabbits were developed, the popularity of the Dutch rabbit dwindled. Nevertheless, the Dutch rabbit remains one of the top ten most popular breeds worldwide.


Kariéra.

Po začátcích na československé League of Legends scéně vstoupil do prvního zahraničního týmu v roce 2012. V největší evropské soutěži European League Championship Series (LCS) začal následně působit v týmu Ninjas in Pyjamas, kde hrál po boku dnes již legendárního Bjergsena. Po rozpuštění týmu hájil barvy Copenhagen Wolves, které po neúspěšném udržení v EU LCS na konci 5. sezóny opustil. Před začátkem jarního splitu šesté sezóny přijal nabídku do týmu Renegades, který v té době působil v americké LCS. Tým Renegades bohužel nezaznamenal žádný úspěch a skončil na posledním desátém místě. Na letní split se Freeze přesunul zpět do Evropy, konkrétně pak do týmu H2K. Po odehrání několika zápasů musel ale Freeze svou kariéru pozastavit kvůli zranění a jeho pozici zaujmul řecký hráč Forg1ven. V roce 2017 začal hrál v českém týmu Inside Games. Minulý tým ve kterém působil byl tým Royal Bandits v Turecké lize, se kterým se mu povedlo dostat až do finále TCL, kde podlehli týmu Supermassive. V roce 2018 hrál za tým Splyce VIPERS (akademie SPLYCE). V této době hraje za německý tým Ad Hoc Gaming, předtím ale hrál za španělský tým MAD Lions.

Osobní život.

Narodil se a vyrůstal v Brně. Zde také studoval základní a střední školu, kterou ale přerušil z důvodu zaměření se na kariéru profesionálního hráče. Začínal u her jako Diablo či DotA, kde také poprvé začal používat svou přezdívku "Freeze". V 19 letech se odstěhoval do Švédska, kde bydlel v gaming-house týmu Ninjas in Pyjamas. Po přestupu do Copenhagen Wolves setrvával v Berlíně, v místě konání evropského LCS. Pravidelně navštěvuje české e-sport akce, jako jsou ASUS Finals nebo ROG Masters, na kterých pořádá workshopy, setkává se s fanoušky, komentuje vysílané zápasy apod. Má staršího bratra, který od roku 2017 trénuje český profesionální team v League of Legends eSuba.

Házená.

Aleš jako malý chytal v házené za SHC Maloměřice.

Aleš Kněžínek, známý jako Freeze (* 6. června 1994 Brno), je český profesionální hráč počítačových her. V současnosti hraje hru League of Legends, ve které působí jako hráč role "AD carry". Je prvním Čechem, jenž se dostal do European League of Legends Championship Series (EU LCS).

Aleš Kněžínek, better known by his in-game name Freeze, is a Czech professional "League of Legends" player who is the AD Carry for MAD Lions. He has notably played for Renegades, H2k-Gaming, Copenhagen Wolves, and Ninjas in Pyjamas during his career. He was the first Czech national to play in the LCS.


Podoby intersexuality.

Intersexuálové jsou pomocí této klasifikace rozděleni do několika kategorií podle typu a počtu chromozomů jedince a také podle zastoupení jednoho nebo obou typů gonád.

XX,46 intersexuál.

XX,46 intersexuál byl původně označován jako ženský pseudohermafrodit. Jedinci v této skupině mají v buňce soubor chromozomů XX, jsou tedy genetickými ženami. Spolu s tím mají vyvinutou dělohu i vaječníky, avšak jejich genitálie jsou nejednoznačné nebo převážně mužské.

XY,46 intersexuál.

XY,46 intersexuál, původně označován jako mužský pseudohermafrodit, je jedinec, jehož karyotyp se skládá z chromozomů XY, jsou tedy genetickými muži. Jejich vnější genitálie jsou buďto čistě ženské nebo nejednoznačné – v určitém stupni mezi mužskými a ženskými. Ojediněle může nastat případ, kdy varlata jedince nejsou dostatečně vyvinutá nebo nejsou přítomna vůbec.

Ovotestikulátní intersexuál.

Ovotestikulátní intersexuál byl dříve známý pod názvem pravý hermafrodit, je jedinec, jehož pohlavní žlázy nejsou jednotné. Jeho vnější genitálie mohou vypadat typicky žensky, typicky mužsky nebo také nejednoznačně. Jedinec se však liší tím, že může mít kombinaci jednoho varlete a jednoho vaječníku nebo jeho pohlavní žlázy tvoří jedno varle a tzv. ovotestis, což je kombinace varlete a vaječníku, popř. jeden vaječník a ovotestis.

Komplexní intersexuál.

Komplexní intersexuál bývá také označován jako chromozomální intersexuál, je jedinec u kterého se nevyskytuje karyotyp XX ani XY. U komplexních intersexuálů nastává situace, kdy má jedinec o jeden chromozom navíc (např. XXY) nebo naopak o jeden méně (X0). Tato skupina intersexuálů se od předchozích tří liší v tom, že zde není rozpor mezi vnitřními a vnějšími pohlavními orgány člověka, avšak nadbytečný či chybějící chromozom může mít vliv na hladinu hormonů a pohlavní vývin jedince. V ojedinělém případě nastává situace, kdy se člověk klasifikovaný jako komplexní intersexuál rodí s různými chromozomy v jednotlivých buňkách v těle.

Medicína a intersexualita.

Záznamy o intersexuálech pochází z konce 19. století, od té doby se objevilo už mnoho klasifikací, ty se však neustále s postupující dobou mění. V dřívějších letech bylo obvyklé, že doktoři pacientu intersexuálovi po provedení operace zatajili jeho pravou intersexuální identitu z důvodu, že ho nechtěli vystavovat přílišnému stresu. Tento jev je patrný i dnes, kdy existuje skupina doktorů, kteří podporují myšlenku utajení intersexuality před pacientem. Při narození dítěte jsou lékaři oprávněni posoudit jaké pohlaví je pro novorozeně nejvhodnější. V potaz berou jak typ pohlavních žláz, tak i vzhled vnějších pohlavních orgánů. Častěji se lze setkat s operací zkrácení klitorisu a umělému vytvoření vagíny, jelikož pro lékaře je to jednodušší než vytvořit funkční penis. Tyto operace však často nejsou pouze jednorázovou záležitostí, ale je jich potřeba víc. Někteří lékaři stále zastávají názor, že operace by se měla uskutečnit co nejdříve po narození, aby byl jedinec „normální“. Tento postup je ale dle ostatních neadekvátní. Pohlavní identita člověka se neprojevuje od narození. Proto může po zákroku, kdy chirurgové vytvoří orgán, který nepřísluší skutečnému pohlaví, docházet u jedince k depresi, úzkosti a dokonce k sebevražedným tendencím. Přesto je v ojedinělých případech, pokud je ohrožen život dítěte, operace potřebná, ta však nijak nezahrnuje úpravu především pohlavních orgánů.

Společnost a intersexualita.

Postoj k této otázce se ve společnosti nadále vyvíjí. Nejčastějším problémem společnosti je předčasné odsouzení takového jedince na základě neznalosti daného tématu. Samotná potřeba přidělit člověku pohlaví vychází především z toho, že se jedinec potřebuje socializovat a začlenit se do společnosti. Příkladem může být nutnost vyplněného pohlaví na rodném listu, na formulářích či přidělení jména dítěte. V mnoha případech ale dochází k tomu, že se osoba s intersexuální identitou v dospělosti necítí ani ženou ani mužem. V těchto případech hovoříme o „třetím pohlaví“, tedy o pohlaví neurčeném.

Psychologický dopad.

Zákrok upravující vzhled a funkci pohlavních orgánů je stále tématem diskuzí. S novým tisíciletím přišel i nový pohled na odlišnosti jednotlivých osob a jedinci postiženi tímto jevem začali o intersexualitě a operacích otevřeně hovořit. Protože k běžné praxi v dřívějších letech patřilo neinformovat dítě o jeho odlišnosti a místo toho rychle udělat zákrok, velké množství intersexuálů uvedlo, že v nich toto zacházení zanechalo trauma, které jim brání v normálním životě. Popisují pocity úzkosti, strachu, vzteku a ponížení. Morgan Holmes, socioložka a intersexuálka, vzpomíná na to, že s ní bylo zacházeno jako s majetkem rodičů. Souhlas otce stačil k tomu, aby byla provedena operace, která z ní měla udělat „normálního“ jedince. Místo toho ale až do dospělosti cítila odpor ke svému upravenému tělu. Další jedinci udávají, že jejich tělesná odlišnost, která nebyla operativně upravena, způsobuje stejné pocity. Tvrdí, že jejich intersexualita nezpůsobovala depresi pouze jim, ale i jejich rodině, která se styděla za svého potomka.  Je tedy těžké určit, zda je zákrok vhodné provést v útlém věku nebo až později, kdy je dítě připraveno rozhodnout se samo. Pomoci by ale mohlo oficiální uznávání třetího pohlaví, kdy by se osoba nemusela cítit pod tlakem vybrat si jedno nebo druhé pohlaví. K zemím uznávajícím třetí pohlaví patří například Indie, Austrálie nebo Německo.

Intersexuál je člověk, jehož vnitřní nebo vnější pohlavní orgány jsou odlišné od typicky mužských či ženských. Tento jedinec může mít navenek pohlavní orgány jednoho pohlaví, avšak jeho vnitřní orgány mohou být pohlaví opačného. Jedná se tedy o jedince s biologickou kombinací mužských a ženských pohlavních orgánů. Moderní medicína se často setkává s případem, kdy určení genitálií není jednoznačné. Pro přesnější definování intersexuality existují 4 jednotlivé podoby.

Intersex people are individuals born with any of several variations in sex characteristics including chromosomes, gonads, sex hormones or genitals that, according to the UN Office of the High Commissioner for Human Rights, "do not fit the typical definitions for male or female bodies". This range of atypical variation may be physically obvious from birth - babies may have ambiguous reproductive organs, or at the other extreme range it is not obvious and may remain unknown to people all their lives. Intersex people were previously referred to as hermaphrodites or "congenital eunuchs". In the 19th and 20th centuries, some members of the medical literary community devised new nomenclature to attempt to classify the characteristics that they had observed. It was the first attempt at creating a taxonomic classification system of intersex conditions. Intersex people were categorized as either having true hermaphroditism, female pseudohermaphroditism, or male pseudohermaphroditism. These terms are no longer used: terms including the word "hermaphrodite" are considered to be misleading, stigmatizing, and scientifically specious in reference to humans. A hermaphrodite is now defined as "an animal or plant having both male and female reproductive organs". In 1917, Richard Goldschmidt created the term "intersexuality" to refer to a variety of physical sex ambiguities. In clinical settings, the term "disorders of sex development" (DSD) has been used since 2006. This shift has been controversial since the label was introduced.


Sportovní kariéra.

Narodil se do rodiny jaderného fyzika, se kterým v dětství procestoval řadu zemí. Hrál fotbal nebo v Kalifornii, kde žil několik let surfoval. Judo ho zaujalo potom co viděl zvítězit na olympijských hrách v Soulu v roce 1988 Aurélia Miguela a ve 14 letech začal s tréninkem. Jeho judo bylo charakteristické výtečným, čistě technickým bojem na zemi. Svého času patřil mezi nejlepší judisty praktikující techniky sumbisson (škrcení, páčení).  V roce 1995 se poprvé prosadil do brazilské reprezentace a v roce 1996 startoval na olympijských hrách v Atlantě, kde vybojoval 7. místo. V roce 2000 však o účast na olympijských hrách v Sydney nečekaně přišel na úkor Marcela Aragãa, se kterým prohrál ve finále brazilské olympijské kvalifikace. V roce 2004 si brazilskou olympijskou kvalifikaci pohlídal, i když jeho finálový soupeř Tiago Camilo se dlouho s porážkou nemohl smířit. Na olympijských hrách v Athénách porazil ve druhém kole evropského favorita Alexeje Budolina z Estonska, ve čtvrtfinále však podlehl Rusu Nosovovi. V oprávách potvrdil formu, v boji o třetí místo porazil zklamaného Poláka Roberta Krawczyka a vybojoval bronzovou olympijskou medaili. V dalších letech již s Camilem nedokázal držet krok a v roce 2008 se na olympijské hry v Pekingu nekvalifikoval. Sportovní kariéru si protáhl až do roku 2012, kdy v 36 letech oznámil její konec.  Již během aktivní sportovní činnosti byl tváři řady projektů na rozvoj sportu (juda) v chudých částech země, měst a jejich slumů. Od roku 2012 se trenérské práci věnuje naplno. K jeho blízkým přátelům patří v současnosti celosvětově nejznámější zápasnice Ronda Rouseyová.

Flávio Vianna de Ulhôa Canto, (* 16. dubna 1975 v Oxfordu, Spojené království) je brazilský zápasník – judista, majitel bronzové olympijské medaile z roku 2004.

Flávio Vianna de Ulhôa Canto (born April 16, 1975 in Oxford, England) is a Brazilian judoka who competed in Men's 81 kg Judo. He won the bronze medal at the 2004 Summer Olympics. He is founder and president of the Instituto Reação, and also presenter of the TV shows "Corujão do Esporte" on TV Globo and "Sensei" on SportTV.


Rozšíření.

Rostlina se vyskytuje hlavně v Evropě, nejvíce na severozápadě a jen ojediněle, nebo zcela chybí, v okolí Středozemního moře a v nejsevernějších oblastech Skandinávie a Ruska. Roste dále v centrálním Rusku a v okolí Kavkazu, v Asii (Kazachstán, sever Číny, Korea, Japonsko, Tchaj-wan) a v Severní Americe včetně Karibiku.  V České republice se hrotnosemenka bílá vyskytuje nesouvisle a to v okolí Třeboně, Chebu, Plzně, Doks a v Krušných horách. Lokality bývají umístěny v nižších nadmořských výškách, výše vystupují jen ojediněle.

Ekologie.

Hrotnosemenka bílá vyrůstá v trvale vlhkých humózních, oligotrofních půdách na okrajích vodních nádrží nebo na minerálně chudých prameništích a rašeliništích se stálým vodním režimem. Je to konkurenčně slabá rostlina velmi závislá na speciálních stanovištích (prolákliny na rašelinném podloží), která jsou řazeny mezi biotopy soustavy NATURA 2000.

Popis.

Vytrvalá bylina rostoucí v hustých trsech s krátkými oddenkovými výběžky, která mívá přímé nebo mírně křivolaké, olistěné lodyhy vysoké 10 až 50 cm. Listy se souběžnou žilnatinou jsou úzké a drsné, delší přízemní sahají nejvýše do poloviny lodyhy a lodyžní jsou kratší.  Květy s bílým a při odkvétání hnědnoucími plevami mají okvětí tvořeno 9 až 13 štětinkami s chloupky. Květy jsou uspořádány ve vřetenovitých kláscích asi 5 mm dlouhých, které mívají dva plodné květy. V květu jsou dvě tyčinky s prašníky a dvě blizny. Klásky v počtu dva až sedm vytvářejí vrcholové květenství svazeček s nejvyšším podpůrným listenem dlouhým jako květenství. Svazeček bývá jeden až tři a jsou od sebe odstálé. Květy rozkvétají od května do července, opylovány jsou větrem. Plodem jsou světle hnědé, podélně pruhované, asi 3 mm dlouhé, hladké nažky s kratičkou osinou.  Rostlina se rozmnožuje převážně semeny. Ploidie druhu je 2n = 32.

Ohrožení.

Hrotnosemenka bílá je ohrožována hlavně ničením stanovišť, ke kterému dochází odvodňováním vlhkých území, cíleným zalesňováním nebo zarůstáním náletovými dřevinami, splachy hnojiv z polí nebo leteckým hnojením či postřiky. Je proto chráněna vyhláškou „Ministerstva životního prostředí ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb. (§1) a v „Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky z roku 2012“ (Grulich) je pokládána za druh silně ohrožený (C2b).

Externí odkazy.

Hrotnosemenka bílá ("Rhynchospora alba") je nenápadná, vlhkomilná rostlina, jeden ze dvou druhů rodu hrotnosemenka, které v české přírodě vyrůstají. Je to původní bylina české flory a nyní je ohrožena vyhynutím.

Rhynchospora alba, the white beak-sedge, is a plant in the sedge family, Cyperaceae. It is a tufted herbaceous perennial around 50 cm tall, with white inflorescences that flower in August. The fruit of the sedge is a small achene with a characteristic beak-like cap. It is dispersed by wind or falls by gravity, leading to individuals existing in tight clumps. The species favours wet, acidic and nutrient poor soils, thriving in "Sphagnum"-dominated bogs, but also peaty grasslands. As such it is often used as a positive indicator for bog and mire ecosystem health.


Život.

Kristián August byl třetí syn Jana Ludvíka I. Anhaltsko-Dornburského a jeho manželky "Kristýny von Zeutsch". Protože jeho otec zemřel předčasně v roce 1704, kdy bylo Kristiánovi 14 let, vládl nadále Kristián společně se svými bratry; Janem Ludvíkem II., Janem Augustusem (ten ale roku 1709 zemřel), Kristiánem Ludvíkem († 1710) a Janem Fridrichem († 1742). Samostatně vládl Kristián August tedy jen posledních pět let svého života.  Po šesti měsících, které strávil jako kapitán stráže v roce 1708 se dne 11. února 1709 v Anhaltsku-Zerbstu připojil k pěšímu pluku číslo 8., který později změnil svůj název na "Regiment krále Fridricha Viléma IV. Pruského". Tento pluk nadále působil především ve Štětíně. V roce 1711 byl Kristián August vyznamenán Řádem De la Générosité a dne 1. března 1713 byl povýšen do hodnosti podplukovníka. Poté, co se zúčastnil několika vojenských akcí během Války o španělské dědictví, byl v roce 1714 Kristián August jmenován náčelníkem pluku. O dva roky později (1716) byl jmenován plukovníkem a dne 14. srpna 1721 se stal generálmajorem. 24. května 1725 pak získal ocenění Rytíř řádu černé orlice. Kristiánova vojenská kariéra jen vzkvétala, postupně se propracovat až na generála pěchoty a nakonec se stal guvernérem Štětína. Dne 16. května 1742 mu pruský král Fridrich II. udělil nejvyšší vojenskou hodnost; "Generalfeldmarschall".  Co se týče vládnutí, pak původně vládli všichni sourozenci spolu, první ale zemřel Jan Augustus a to na neznámou příčinu. O rok později zemřel i Kristián Ludvík. V té době Kristián August pobýval ve Štětíně a předal veškerou moc a vládu Janu Fridrichovi. I ten ale brzy zemřel, svobodný a bezdětný. Kvůli jeho smrti se Kristián vrátil do Srbiště a přejal veškeré tituly.

Manželství a potomci.

Dne 8. listopadu 1727 se Kristián August oženil s Johanou Alžbětou Holštýnsko-Gottorpskou (1712−1760), později spolu měli pět dětí, z nichž se dospělosti dožili pouze jeden syn a jedna dcera.

Kristián August Anhaltsko-Zerbstský (29. listopadu 1690, Dornburg − 16. března 1747, Srbiště) byl německý askánský princ a Anhaltsko-dornburský. Později od roku 1742 byl i kníže Anhaltsko-zerbstský. Byl dobrým vojevůdcem a měl hodnost polního maršála, avšak nejznámější je jako otec Kateřiny II. Veliké, ruské carevny a nejznámější ruské reformátorky.

Christian August, Prince of Anhalt-Zerbst (29 November 1690, in Dornburg – 16 March 1747, in Zerbst) was a German prince of the House of Ascania. He was a ruler of the Principality of Anhalt-Dornburg, then, from 1742, a ruler of the entire Principality of Anhalt-Zerbst. He was also a Prussian "Generalfeldmarschall", but is best known for being the father of Catherine the Great of Russia.


Konstrukce.

Ponorka "U 107" byla objednána 6. prosince 1939 v loděnicích Duetsche Schiff - und Maschinenbau Altiengesselschaft Wesser v Brémách pod výrobním číslem 970. Na vodu byla spuštěna 2. července 1940. Do služby byla zařazena 8. října 1940. Typ IX B byla delší než původní ponorky typu IX. Na hladině měla výtlak 1 051 tun, při ponoření 1 178 tun. Ponor byl 4,7 m, výška 9,6 m. Pohon tvořily dva devíti válcové diesel motory MAN M 9 V 40/46 o celkovém výkonu 4 400 PS (3 240 kW) k pohonu na hladině a dobíjení baterií. K plavbě pod vodu sloužily dva elektromotory Siemens-Schuckert 2 GU 345/34 o celkovém výkonu 1000 PS (740 kW). Dvě lodní hřídele poháněly ponorku pomocí lodních šroubů o průměru 1,92 m. Mohla se potopit a plout až 230 m pod hladinou moře. Její maximální rychlost byla 18,2 uzlů (33,7 km/h) na hladině a 7,3 uzlů (13,5 km/h) pod hladinou. Dosah byl 12 000 námořních mil (22 000km) při rychlosti 10 uzlů (19 km/h), pod vodou při rychlosti 4 uzly (7,4 km/h) urazila 64 námořních mil (119 km).

Historie služby.

"U 107" od 8. října 1940 do 31. prosince 1940 byla zařazena k jako výcviková ponorka 2. ponorkové flotily–školní ve Wilhelmshavenu. Od 1. ledna 1941 do potopení 18. srpna 1944 byla převelena pod 2. ponorkovou flotilu (německy 2. U-Flottille, anglicky 2nd U-boat Flotilla) ve Wilhelmshaven pak v Lorientu ve Francii. Během své služby se zúčastnila 15 vlčích smeček.

První bojová plavba.

Na první bojovou plavbu ponorka "U 107" vyplula z Wilelmshavenu 24. ledna 1941 a vrátila se 1. března 1941 do Lorientu. Operační prostor byl v severním Atlantiku západně od Irska a potopila lodě o celkové tonáži 18 482 BRT.

Druhá bojová plavba.

Na druhou bojovou plavbu "U 107" vyplula 29. března 1941 z Lorientu a vrátila se 2. července 1941. Během druhé bojové plavby v jižním Atlantiku potopila 14 lodí o celkové tonáži 86 699 BRT. Dlouhá mise moha být uskutečněna díky zásobovacím lodím, které ponorkám doplňovaly palivo, potraviny a torpéda. 3. května 1941 zásobovací loď "Nordmark" dodala palivo a proviant a mezi 9. a 10. květnem zásobovací loď "Egerland" doplnila palivo a torpéda.

Třetí bojová plavba.

Na třetí bojovou plavbu "U 107" vyplula 6. září 1941 z Lorientu a vrátila se 11. listopadu 1941. Operační prostor byl v centrální části Atlantiku, u Kanárských ostrovů, Kapverdských ostrovů, Freetownu. Byla součástí vlčí smečky Störtebecker, v blízkosti Sierra Leone objevila konvoj SL 87, který se skládal z jedenácti parníků. Při útoku na konvoj 21. září 1941 měl potíže s diesel motorem, proto se stáhl a znovu se zúčastnil útoku o dva dny později. "U 107" potopila 3 lodě o celkové tonáži 13 641 BRT.

Čtvrtá bojová plavba.

Na třetí bojovou plavbu "U 107" vyplula 10. prosince 1941 z Lorientu a vrátila se 26. prosince 1941. Operační prostor v Atlantském oceánu západně od Španělska a Gibraltaru. Nebyly potopeny ani poškozeny žádné lodě.

Pátá bojová plavba.

Na pátou bojovou plavbu "U 107" vyplula 7. ledna 1942 z Lorientu a vrátila se 3. března 1942. Operační prostor v západní části Atlantského oceánu u východního pobřeží USA. "U 107" potopila dvě lodě o celkové tonáži 10 850 BRT a jednu poškodila o celkové tonáži 10 068 BRT. 23. února 1942 ponorka "U 564" poskytla ponorce "U 107" 10 m paliva.

Šestá bojová plavba.

Na šestou bojovou plavbu "U 107" vyplula 21. dubna 1942 z Lorientu a vrátila se 11. července 1942. Operační prostor v západní části Atlantského oceánu u východního pobřeží USA, od Kuby, Jamajky až po New York bylo potopeno 7 lodí o celkové tonáži 27 018 BRT. 27. až 18. června 1942 ponorka "U 459" poskytla ponorce "U 107" 43 m paliva.

Sedmá bojová plavba.

Na sedmou bojovou plavbu "U 107" vyplula 15 srpna 1942 z Lorientu a vrátila se 18. listopadu 1942. Operační prostor v centrální části Atlantského oceánu, západně Lisabonu, Kanárských ostrovů, kapvedských ostrovů až k Sierra Leone, Freetownu. U 107 se účastnila vlčí smečky Blücher, potopila 3 lodě o celkové tonáži 23 508 BRT. 25. září 1942 ponorka "U 460" poskytla ponorce "U 107" 63 m paliva a proviant, 3. listopadu 1942 ponorka "U 462" poskytla ponorce "U 107" 42 m paliva.

Osmá bojová plavba.

Na osmou bojovou plavbu "U 107" vyplula 30. ledna 1943 z Lorientu a vrátila se 25. března 1943. Operační prostor v střední části Atlantského oceánu u pobřeží Portugalska, Azorských ostrovů a Maroka. U 107 potopila 5 lodí o celkové tonáži 25 177 BRT a zúčastnila se vlčích smeček "Hartherz, Delphin a Robbe". 4. března a 22. března 1943 byly na ponorku "U 107" podniknuty útoky spojeneckých letadel.  Konvoj OS 44 měl 48 lodí

Devátá bojová plavba.

Na devátou bojovou plavbu "U 107" vyplula 24 dubna 1943 z Lorientu a vrátila se 26. května 1943. Operační prostor v severní části Atlantiku, Neufundlandu. U 107 potopila 1. května 1943 loď "Port Victor" o celkové tonáži 12 411 BRT a zúčastnila se vlčích smeček Amsel a Elbe. 17. května 1943 ponorka "U 231" poskytla ponorce "U 107" 21 m paliva.

Desátá bojová plavba.

Na desátou bojovou plavbu "U 107" vyplula 28. července 1943 z Lorientu a vrátila se 3. října 1943. Operační prostor v západním Atlantiku u východního pobřeží Spojených států. U "Charlestonu" ("Jižní Karolína") položila 12 námořních min.

Jedenáctá bojová plavba.

Na jedenáctou bojovou plavbu "U 107" vyplula 10. listopadu 1943 z Lorientu a vrátila se 12. listopadu 1943 do St. Nazaire kvůli opravám. Odtud vyplul 16. listopadu a vrátil se 8. ledna 1944 do Lorientu. Operační prostor v Atlantském oceánu u mysu Finisterre, mys St. Vincent a západní části Biskajského zálivu. U 107 se zúčastnila vlčích smeček "Weddigen, Coronel, Coronel 3" a "Borkum". Na této plavbě už byla vybavena schnorchelem. U 107 nepotopila ani nepoškodila žádnou loď.

Dvanáctá bojová plavba.

Na dvanáctou bojovou plavbu "U 107" vyplula 30. dubna 1944 z Lorientu a vrátila se 2. května 1944 zpět pro potíže se schnorchelem. Znovu vyplula 10. května 1944 a vrátila se do Lorientu 23. července 1944. Operační prostor v západní části Atlantiku u pobřeží Kanady a USA: Nova Scotia, Neufundland a u New Yorku. 13. června byla poškozena plachetnice USA o celkové tonáži 148 BRT.

Třináctá bojová plavba.

Na třináctou bojovou plavbu "U 107" vyplula 16. srpna 1944 z Lorientu a byla potopena 18. srpna 1944 v Biskajském zálivu západně "La Rochelle" hydroplánem "Sunderland" britské "201. eskadry". Všech 58 členů posádky zahynulo.

U 107 (1940) byla německá ponorka dalekého dosahu typu IX B postavená před 2. světovou válkou pro německé válečné námořnictvo (Kriegsmarine). V období leden 1941 až srpen 1944 vyplula na 16 bojových plaveb. "U 107" potopila 39 spojeneckých lodí (37 o celkové tonáži 207 375 BRT a 2 válečné o celkové tonáži 10 411 BRT) a poškodila čtyři lodě (3 o celkové tonáži 17 392 BRT a 1 válečnou o celkové tonáži 8 246 BRT). Do služby byla uvedena 2. července 1941 v přístavu Lorient s posádkou o 53 mužích pod velením Günthera Hesslera. Dalšími veliteli byli Harald Gelhaus, Valker Simmermacher a posledním velitelem byl Karl Heinz Fritz.

German submarine "U-107" was a Type IXB U-boat of Nazi Germany's "Kriegsmarine" that operated during World War II. Between January 1941 and August 1944, she sailed on 16 active patrols at a time when a U-boat averaged a lifespan of seven to ten patrols. During that time, "U-107" sank 39 Allied ships, in addition to damaging another four ships. The U-boat was launched on 2 July 1940, based at the U-boat port of Lorient, with a crew of 53 under the initial command of Günther Hessler. She was later commanded, in order, by Harald Gelhaus, Valker Simmermacher and her final commander, Karl Heinz Fritz.


Obsazení a vznik postavy.

O vzniku ženské hlavní role pro novou trilogii řekl J. J. Abrams: „Už od počátku debat ("se spisovatelem Lawrencem Kasdanem") byla pro mě představa ženy ve středu dění vždy něco lákavého a vzrušivého. A ne jen ve středu dění. Věděli jsme, že kromě Leiy, která byla důležitým kouskem skládačky, budeme chtít další ženy – ne nutně pozemšťanky – ale další ženské role v příběhu.“  Daisy Ridley byla převážně neznámou herečkou před tím, než byla obsazena do role Rey. Pro tuto roli musela absolvovat pět konkurzů. Zkušenosti měla pouze s malými rolemi v TV show. Její nedostatek zkušeností a to, že nebyla známá, hrály zásadní roli při volbě Abramse, aby ji obsadil do této role – podobně jako dřívější sérii charakterizovaly relativně neznámé talenty, které pak nebyly pod přílišným drobnohledem. Režisér Dusan Lazarevic, který byl přítomen na jejím konkurzu na roli v britském seriálu Silent Witness, to popsal takto: „Předvedla kombinaci zranitelnosti a síly, která působila velmi komplexně, a navíc v jejích očích se skrývala inteligence, která naznačovala, že bude schopná zahrát i velmi složité pasáže. Její oči a tvář mohou v jeden okamžik vyzařovat radost a touhu po životě, a pak najednou je v nich síla a v dalším okamžiku může být odvážnou, a pak hned zase přijde vzdor způsobený vinou a zoufalstvím. Byla to celá škála, co mohla předvést s takovou hodnověrností a zápalem.“ Kathleen Kennedy, prezidentka Lucasfilm, prohlásila „Daisy měla fyzično a sebevědomí, které bylo tak důležité pro tuto postavu a kterou jsme tak hledali. Ztělesňuje optimismus, kde cokoliv je možné.“  Na otázku, co jí s Rey nejvíce spojuje, Ridley prohlásila: „Její neutuchající naděje. Myslím, že to bylo něco, co mě pohánělo skrz všechny ty konkurzy – i když se to zdálo tak nemožné ve srovnání se vším, co jsem si kdy představovala, něco ve mě mi říkalo, že to mohu dokázat, i když jsem byla plná pochyb a nejistoty.“ Ridley zavzpomínala na svou zkušenost s natáčením, jehož začátky byly kostrbaté a kdy ji Abrams říkával, že její první záběry jsou „dřevěné“. Ale Ridley a Abrams dokázali „úžasně spolupracovat“ při tvorbě Rey; podle Ridley se její postava „od počátku měnila, stala se jemnější. A to je asi mnou, protože Američané mi ne vždy rozumějí, takže pomohlo, když jsem zpomalila svou řeč a vše působilo najednou jemněji než jaká doopravdy jsem.“  O její postavě dále Ridley prohlásila: „Bude mít určitě dopad na dívčí ženskost. Je silná a je zranitelná a je tak odlišná. Nemusí být jenom jedno, aby ztvárnila ženu ve filmu. Je sice ženou, ale přesahuje oba rody. Bude mluvit jak za muže tak i za ženy.“ V interview pro Elle Ridley okomentovala Rey: „Je tak silná. Je senza a chytrá a umí se postarat sama o sebe,“ a dodává, „mladé dívky se na ni mohou podívat a vidí, že mohou nosit kalhoty, když chtějí. Vidí, že nemusí jen vystavovat na odiv svá těla.“

Výskyt.

"Síla se probouzí".

Rey žije na planetě Jakku, kde přežívá tím, že sbírá části ze starých lodních vraků. Je sama od té doby, co byla oddělena od své rodiny ještě jako dítě. Najde astromech droida BB-8 a bývalého stormtroopera Finna. Když na ně zaútočí jednotky Prvního řádu, Rey, Finn a BB-8 utečou na lodi "Millennium Falcon" s pomocí Hana Sola a Chewbaccy. Na Hana udělá dojem statečnost Rey a její letecké schopnosti, a nabídne jí práci na "Falcon". Rey nabídku odmítne, protože se cítí být povinna doručit BB-8 Rebelům, ale začíná o Hanovi uvažovat jako o mentorovi a otcovské postavě.  Po příchodu do hradu Maz Kanaty jsou rozpoznáni jak Rebely tak i Prvním řádem, a obě strany jsou upozorněny na jejich přítomnost. Rey je přitahována do sklepení, ve kterém Maz ukryla světelný meč, který patřil Luku Skywalkerovi a předtím jeho otci. Jakmile se ho dotkne, zakusí hrozivou vizi: vidí válku vedenou Kylo Renem, záblesk paměti jejího oddělení od rodiny a vizi Luka, posledního Jedi v galaxii. Maz s ní pak polemizuje, že její rodina se už nikdy nevrátí na Jakku a že její jediná možnost je vyhledat sílu v Síle. Rey ale odmítá světelný meč a utíká v hrůze do lesa.  První řád zaútočí na hrad Maz a vypukne bitva mezi Rebely a Prvním řádem. Kylo Ren zajme Rey a odnese ji na Starkiller základnu, kde ji vyslýchá ohledně Luka Skywalkera. Ren se pokouší využít Sílu, aby dosáhl na Reyinu mysl a je udiven, že mu může vzdorovat. Rey dokazuje, že se učí velmi rychle; jakmile ji Ren zanechá samotnou jen se stormtrooperem, použije Jediský trik s myslí na stormtroopera, aby jí pomohl utéct. Během útěku se připojí k Finnovi a s hrůzou sledují, jak Ren zabíjí Hana, který se ukáže být jeho otcem.  Během pokusu o útěk, Ren pronásleduje Rey a Finna a vyzve je k boji s jeho světelným mečem. Finn se snaží bojovat s Renem pomocí Lukova světelného meče, ale Ren ho přemůže a vážně zraní. Rey pak vezme světelný meč a porazí již oslabeného Rena. Po útěku ve "Falconu" s Finnem a Chewbaccou se Rey vrátí na základnu Rebelů. Rozhodne se, že vyhledá Luka za pomocí informací, které dodal BB-8 a znovu aktivovaný R2-D2. Rey, Žvejkal a R2-D2 pak cestují na Falconu na neznámou planetu; po tom, co nalezne Luka, Rey mu nabídne jeho starý světelný meč.

V dalších médiích.

Postava Rey se objevuje ve video hře "Disney Infinity 3.0", s hlasem Daisy Ridley.

Popis postavy.

Rey je paličatá, tvrdohlavá, odvážná a prokazuje vášnivou oddanost ke svým přátelům. Někteří kritici si všimli podobného pozadí a osobních rysů s oběma hlavními protagonisty originální trilogie, Hanem a Lukem, což vedlo ke spekulaci, že může sdílet příbuzenský vztah s některým z nich, buď jako dcera Luke Skywalkera nebo jako ztracená dcera Hana Sola a Leiy a tím pádem i sestra Kylo Rena. Další teorie je ta, že je to vnučka Obi Wan Kenobiho.  Megan Garber z magazínu "The Atlantic" poznamenává, že Rey potvrzuje, že je v „extrémně krátkém čase extrémně přizpůsobivý bojovník.“ Rey je velmi citlivá vůči Síle, což se projevuje při kontaktu se světelným mečem, který vlastnil Anakin Skywalker a pak jeho syn Luke Skywalker. I bez tréninku je schopná využívat pokročilé schopnosti Jedi, stejně tak jako porazit Kylo Rena v souboji, i když Ren už byl před tím zraněný.  Adam Howard z MSNBC poznamenal, že „jedním z nejpříjemnějších překvapení tohoto filmu byla síla hlavní hrdinky,“ a dodal, že někteří si oblíbili Rey až na úroveň „nové feministické ikony.“ V souladu s tím Emily Rome z HitFix tvrdí, že Rey je „vše co jsme chtěli od ženské postavy ve Star Wars,“ a chválí ji za postavu, která je „nezávislá, zručná, bojovná, neústupná a nepotřebuje zachránit.“ Na druhou stranu, Rome taky napsala „rychlost, s jakou Rey mistrovsky zvládne Jediskou kontrolu mysli a boj světelným mečem s nulovým tréninkem, je z říše fan fiction. Rey je splněním geekovského feministického snu.“ Tasha Robinson z The Verge poznamenala, že Rey „stále upadá do tradičních schémat dámy v nesnázích, aby se pak schopně sama zachránila.“ Někteří fanoušci vyjádřili názor, že Rey je příliš schopná navzdory své nezkušenosti během dílu, což z ní dělá typ postavy jako je Mary Sue“. Robinson sice přikyvuje, „přiznejme si to, Rey je podobný typ postavy jako Mary Sue“, ale dále píše, že „(Rey) je splněním fantazijí o postavě s nadměrnými schopnostmi, nadliským postřehem a moudrou odpovědí na každou otázku – ale tak je tomu i u ostatních hlavních hrdinů Star Wars.“ V osobní eseji, Nicole Sperling z Entertainment Weekly napsala, „Při odchodu z kina se moje děvčata cítila tak nabitá, jako se obvykle cítí jejich bratr po tom, co vidí jeden z mnoha trháků, které jsou pro něj vyráběny. Nikdy nekomentovaly, jak je Rey hezká. Nikdy nemusely ucuknout, protože by Rey byla sexuálním objektem nějakého vládnoucího muže. Prostě se cítily silné. Rovnocenné.“

Přijetí.

Rey byla nadšeně oslavována a Ridleyino vyobrazení postavy bylo také velmi kladě přijato. Joe Morgenstern z Wall Street Journal prohlásil, že je „ženský bojovník se stylovou dravostí kung-fu hvězdy, i když to dělá bez pomocných lan. Místo toho Ridley ukazuje zápal, se kterým se už musela narodit a schopnosti, které musela získávat jako mladá herečka začínající v Anglii. (V jedné scéně Rey objevuje své skryté a netušené schopnosti, zatímco kamera Dana Mindela vše sleduje bez jediného pohybu.) Je těžké si představit, jaký by film – i následující díly – mohly být, kdyby obsadili špatnou herečku, ale zde je Daisy Ridley ve vší své skromné slávě a vše v této galaxii je v pořádku.“ Richard Roeper napsal, „Britská herečka Daisy Ridley, která se v lecčems podobá Keiře Knightley, se uvedla životním výkonem v roli Rey, odvážnou sběračkou na vrakovištěm poseté pusté planetě Jakku. Jako mnoho z její generace, Rey si ani není jistá, jestli Síla skutečně existuje nebo jestli Han Solo, Luke Skywalker a princezna Leia jsou skutečné postavy nebo mýtus.“ Pak pokračuje, „Rey je silná a duchapřítomná a chytrá a statečná“. Peter Bradshaw z The Guardian také příznivě srovnává Ridleyin výkon s Keirou Knightley, která hrála návnadu za Padme Amidala v. Bob Mondello z NPR píše, „neměl bych – a nebudu – mluvit o čemkoliv, co kdokoliv (z postav) udělá pro 135 minut tohoto filmu. Nechte mě jen říct, že to dělají opravdu dobře: Rey je dostatečně divoká na to, aby vypudila myšlenky na Katniss Everdeen z hlav i těch nejoddanějších příznivců Hunger Games.“

Rey Palpatine je fiktivní postava ze "Star Wars" série, kterou ztvárnila Daisy Ridley. Je hlavní protagonistkou v pokračující "Star Wars" trilogii. Poprvé se objevuje jako jedna z hlavních postav v. Rey je sběračkou odpadu, která byla (pro její bezpečí) ponechána na planetě Jakku ještě jako dítě a která se zaplete do konfliktu mezi Rebely a Prvním řádem v okamžiku, kdy potkává Finna, bývalého Stormtroopera, a BB-8, robota špičkového pilota rebelské strany, Poe Damerona.

Rey, later known as Rey Skywalker, is a fictional character in the "Star Wars" franchise and the main protagonist of the sequel film trilogy. She was created by Lawrence Kasdan, J. J. Abrams, and Michael Arndt for "" (2015), the first installment of the trilogy, and is portrayed by Daisy Ridley. She also appears in the film's sequels, "" (2017) and "" (2019), and related "Star Wars" media.


Před válkou.

Miloslav Mansfeld se narodil v Dalovicích u Mladé Boleslavi roku 1912 v rodině vojáka. Vyučil se automechanikem, ale v roce 1930 nastoupil do Vojenského leteckého učiliště v Prostějově, poté sloužil u pozorovací letky. Roku 1934 se rekvalifikoval na stíhače v Prostějově a poté na nočního pilota v Praze-Kbelích. V roce 1939 uprchl z Protektorátu Čechy a Morava do Polska, odkud odplul do Francie, aby nastoupil službu v Cizinecké legii v Sidi-bel-Abbés.

Za války.

Po vypuknutí války byl Mansfeld uvolněn k nástupu do L ́Armée de l'Air. Prodělal přeškolení na bombardovací Bloch MB.200 a MB.210 v Châteauroux a v severní Africe. Po zhroucení Francie odplul lodí "Neuralia" do Liverpoolu. 25. července 1940 byl přijat do RAF v hodnosti Sergeant a 21. září 1940 zahájil přeškolení na stíhací Hurricany u 6. OTU v Sutton Bridge.  Bitvu o Británii prožil u 111. stíhací perutě. Nad Skotskem sestřelil společně s P/O Peterem J. Simpsonem a Sgt. Otmarem Kučerou Heinkel He 111 a druhý poškodil. V době noční letecké ofenzívy Luftwaffe se pak přihlásil k nočním stíhačům. 22. dubna 1941 odešel od 111. peruti do 54. OTU v Church Fentonu, kde vytvořil osádku s radarovým operátorem Stg. Slavomilem Janáčkem. Společně 18. července 1941 nastoupili k 68. noční stíhací peruti. U této jednotky se vystřídala řada čs. posádek. Mansfeld zde létal na dvoumístných strojích Bristol Beaufighter a De Havilland Mosquito, sestřelil 9 letadel a 2 bezpilotní střely V-1. Od roku 1943 velel v rámci 68. peruti letce A, která byla prohlášena za československou. Válku ukončil v hodnosti Squadron Leadera. Nalétal 489 operačních hodin, z toho 386 v noci.

Vzdušná vítězství.

13. 11. 1940, 111. peruť, 1 Heinkel He 111 ve spolupráci nad Severním mořem V od Skotska (sestřelen). 27. 1. 1941, 111. peruť, 1 He 111 nad Skotskem (poškozen). Noc z 12. na 13. 10. 1941, 68. peruť, 2 He 111 nad Irským mořem (sestřeleny). Noc z 30. 4. na 1. 5. 1941, 68. peruť, 2 He 111 nad Severním mořem, 1 Dornier Do 217 ve spolupráci se S/Ldr Veselým (sestřeleny). Noc z 10. na 11. 12. 1942, 68. peruť, 1 Do 217 nad Severním mořem (sestřelen). Noc z 18. na 16. 3. 1943, 68. peruť, 1 Junkers Ju 88 nad Severním mořem (sestřelen). Noc z 14. na 15. 5. 1944, 68. peruť, 2 Do 217 nad Severním mořem (sestřeleny). 27. 7. 1944, 68. peruť, 1 V-1 nad Anglií (sestřelena). 24. 10. 1944, 68. peruť, 1 V-1 nad Severním mořem (sestřelena).

Po válce.

Po návratu do ČSR sloužil M. Mansfeld na MNO v Praze a poté jako velitel letky 24. bombardovacího pluku v Plzni. V důsledku komunistické perzekuce po roce 1948 odešel opět do Velké Británie, kde v rámci RAF létal s mosquity i s proudovými letouny Gloster Meteor. Roku 1958 odešel do výslužby, do roku 1970 pracoval v manažerské funkci v tiskovém koncernu. V roce 1991 byl mimořádně povýšen na generálmajora

Generálmajor Miloslav Jan Mansfeld (14. prosince 1912 Dalovice – 22. října 1991 Londýn, Spojené království) byl československý pilot, který během 2. světové války létal v Royal Air Force. Za svoji službu obdržel vysoká čs. a britská vojenská vyznamenání. Patřil mezi nejúspěšnější čs. letecká esa v RAF, když sestřelil 10 nepřátelských letadel (8,333 podle britských norem).

Miloslav Mansfeld (14 December 1912 – 22 October 1991) was a Czechoslovak fighter pilot who became a flying ace in the UK's Royal Air Force (RAF) in the Second World War.


Popis.

Tangara modrá je středně velký pták, jehož délka těla se pohybuje mezi 16 a 18 cm. Hmotnost je 30 až 40 g a závisí na typu a množství potravy. Dospělí jedinci mají obvykle namodralou hlavu a dolní partie s tmavšími modrými křídly. Odstíny modré se na křídlech různé střídají, ale většinou bývají tmavší než na zbytku těla. Ocas je poměrně dlouhý, ocasní pera zespodu černá. Tangary modré nevykazují pohlavní dimorfismus, avšak podle zbarvení se dají rozeznat mladí jedinci od dospělých; mladí jedinci mají obvykle méně atraktivní a výrazné zbarvení peří.  Tangary modré vydávají zvuky podobné tsee-tsuup nebo také pisklavé cvrlikání.

Taxonomie.

Tangaru modrou poprvé popsal Carl Linné ve své publikaci "Systema Naturae" v roce 1766. V současné době je oficiálně uznáváno až patnáct poddruhů, avšak některé zdroje uvádějí třináct nebo i méně. Jednotlivé poddruhy se liší nejen areálem výskytu ale také v odstínu modré na křídlech; od našedlé, přes nazelenalou až po purpurově modrou. Například poddruh "Thraupis episcopus berlepschi", který je endemický pro Tobago, je na většině těla světlejší než nominátní poddruh, ale naopak ocasní peří a ramena jsou tmavě modrá. "Thraupis episcopus neosophilus", poddruh který uvádí jen málokteré zdroje a který se vyskytuje na území severní Venezuely a východní Kolumbie, má zase fialová ramena a krk. A další poddruh, "Thraupis episcopus mediana", má křídla téměř bílá. Kompletní seznam všech nejčastěji uváděných poddruhů:

Ekologie.

Tangary modré vyhledávají především otevřené lesy, obdělávané plochy, například pole, nebo zahrady. Živí se především ovocem, ale pokud není zbytí, nepohrdnou ani drobným hmyzem nebo nektarem roslin. Vyloženě oblíbeným ovocem je papája. Ve volné přírodě se sdružují do páru nebo menších skupinek a jsou typické svojí hlučností a neklidností.  Samice obvykle do hnízda naklade dvě až tři bělavá až šedozelená vajíčka (opět záleží na poddruhu). Samotné hnízdo je pohárovitého tvaru a bývá umístěno vysoko na větvi stromu nebo v trhlinách v lidských obydlích. Vejce jsou následně samicí inkubována po dobu asi dvou týdnů. Hnízda tangar modrých bývají obvykle hostitelskými hnízdy pro hnízdní parazity, jako jsou vlhovci.  Při studiu tangar modrých v Kolumbii se přišlo i na to, že většina místních ptáků je infikována blíže neurčeným prvokem z rodu "Trypanosoma" nebo jinými krevními parazity, kteří nemohli být blíže identifikováni. Naopak při zkoumání ptáků v Turbo, městu taktéž v Kolumbii, nebyli nalezeni žádní parazité.

Status.

Díky hojné a stálé populace a velkému areálu výskytu je tangara modrá dle IUCN řazena jako málo dotčený, tedy nechráněný druh. Většina tangar je na tom podobně, avšak existují i výjimky.

Tangara modrá ("Thraupis episcopus") je středně velký jihoamerický pěvec z čeledi tangarovitých ("Thraupidae"). Areál výskytu tohoto druhu začíná Mexikem směrem k severovýchodní Bolívii až po severní Brazílie a celou Amazonii. V současné době jej lze pozorovat také v Peru, především v hlavním městě Lima.

The blue-gray tanager ("Thraupis episcopus") is a medium-sized South American songbird of the tanager family, Thraupidae. Its range is from Mexico south to northeast Bolivia and northern Brazil, all of the Amazon Basin, except the very south. It has been introduced to Lima (Peru). On Trinidad and Tobago, this bird is called blue jean.


Církevně-politické okolnosti.

Válečné výpady Saracénů na jihu a loupežné výpravy Vikingů na severu Evropy se dotýkaly také církevních institucí. Desetiletí strádání a nouze vedly k duchovnímu úpadku klášterů a hrozilo jejich zesvětštění. Clunyjské hnutí, které ovlivnilo celou Evropu, mělo vliv i na politické dění: mnoho papežů a biskupů šířilo reformní myšlenky založené na tezích Odona z Cluny, jenž měl až do sporů o investituru hrát významnou roli ve vzniklém sporu mezi papežskou a císařskou mocí.

Život.

Odo byl nejprve panošem u dvora Viléma Akvitánského. Po svém vstupu do řádu svatého Benedikta roku 909 studoval v Tours a Paříži. Na kněze byl vysvěcen v benediktinském klášteře Baume-les-Messieurs.

Duchovní činnost.

Roku 925 byl jmenován třetím opatem kláštera Aurillac, později však tento úřad přenechal svému koadjutorovi a následníkovi Arnulfovi.  Po smrti prvního opata Berna převzal Odo v roce 927 výhradní řízení kláštera založeného roku 909, nebo 910, který do té doby Berno vedl. Dbal na přísné dodržování řádových regulí, zavedl naprostou disciplinu, příkaz mlčení a velmi přísnou askezi. Odo přes odpor klášterních hodnostářů, avšak se souhlasem šlechty a Svatého stolce, dosáhl toho, že mnoho klášterů bylo podřízeno clunyskému opatství. Tím velmi vzrostl vliv reformních myšlenek.

Hudební činnost.

Odo se vedle svých řádových povinností věnoval také hudbě, komponoval chorály a sepisoval hudebněteoretická pojednání, mj. "Dialogus de musica", v němž zavádí dodnes platná písmena pro názvy tónů Euklidova diatonického tónového systému, které znal od Boethia.

Hagiografie.

Odonův svátek je 18. listopadu, bývá znázorňován jako opat s knihou při službě chudým. Je patronem hudebníků. Je také vzýván v modlitbách za déšť a proti suchu.

Svatý Odo z Cluny (* kolem roku 878 u Le Mans – 18. listopadu 942 v Tours) byl druhý opat benediktinského opatství Cluny. Byl iniciátorem clunyjské reformy klášterů. V roce 1407 byl svatořečen.

Odo of Cluny (French: "Odon") ( 880 – 18 November 942) was the second abbot of Cluny. He enacted various reforms in the Cluniac system of France and Italy. He is venerated as a saint by the Catholic and Eastern Orthodox Churches. His feast day is 18 November.


Život.

Thomas Cavendish se narodil v roce 1560 v Trimley St. Martin (Suffolk). Jeho otcem byl William Cavendish, po němž Thomas ve 12 letech zdědil veliký majetek. Stal se členem parlamentu a dva roky studoval na Univerzitě v Cambridgi, avšak studium nedokončil.

První cesta kolem světa.

V červenci roku 1586 byly Španělsko a Anglie ve válce a Anglii hrozila invaze Španělské armady. Cavendish se rozhodl sledovat Sira Francise Draka v jeho cestě za rabováním španělských vesnic a obeplutí země. Poté co Cavendish dostal povolení k těmto nájezdům, postavil si 120 tunovou plachetnici s 18 kanóny jménem "Desire", dále se k němu připojily lodě "Content" a "Hugh Gallant". 21. července vyplul z města Plymouth a plul do Jižní Ameriky kde objevil Port Desire (dnes Puerto Deseado) a ostrov Svatá Helena. Zastavil se v blízkosti dnešního Punta Arenas, proplul Magalhãesovým průlivem a zajal nebo potopil 9 španělských lodí. Plul na sever podél pobřeží Chile, přepadal španělské osady a lodě a u pobřeží Kalifornie získal největší kořist, 600 tunovou loď Santa Ana. Musel potopit loď "Hugh Galant", aby její námořníci nahradili úbytek mužstva nemocemi a hladem. Potom zamířil k Filipínám, proplul kolem Mysu Dobré naděje odkud plul do výchozího bodu své výpravy, do Plymouthu, kam dorazil 10. září 1588 s jedinou lodí Desire. Ze 123 mužů, s nimiž vyplul, se vrátil se 48, jeho návrat byl přesto triumfální.

Druhá a poslední cesta.

Na svoji druhou cestu se Thomas Cavendish vydal v roce 1591. Z Magalhãesova průlivu se vrátil a plul podél pobřeží Brazílie, kde vyloupil města Santos a Sao Paulo, a na zpáteční cestě přes Atlantik zemřel. Jeho navigátor John Davis se zbytkem mužstva se vrátili do Anglie.

Thomas Cavendish ["tomas kevndiš"] byl anglický korzár a objevitel zvaný "Navigátor". Pocházel z významného šlechtického rodu Cavendishů a patřil ke vzdálenému příbuzenstvu pozdějších vévodů z Devonshire. Byl první, kdo se pokusil soupeřit s Francisem Drakem, podnikat nájezdy na španělská města a lodě v Tichém oceánu a vrátit se obeplutím zeměkoule. Jeho první pokus obeplutí země ho udělal slavným a bohatým z kořisti španělského zlata a hedvábí z Tichého oceánu a Filipín. Největší část zlata pocházela ze španělské lodi "Santa Ana". Po návratu byl pasován na rytíře Alžbětou I. Později se vydal ještě na jednu loupežnou cestu kolem zeměkoule, která však vyústila v jeho smrt v 31 letech.

Sir Thomas Cavendish (19 September 1560 – May 1592) was an English explorer and a privateer known as "The Navigator" because he was the first who deliberately tried to emulate Sir Francis Drake and raid the Spanish towns and ships in the Pacific and return by circumnavigating the globe. While members of Magellan's, Loaisa's, Drake's, and Loyola's expeditions had preceded Cavendish in circumnavigating the globe, it had not been their intent at the outset. His first trip and successful circumnavigation made him rich from captured Spanish gold, silk and treasure from the Pacific and the Philippines. His richest prize was the captured 600 ton sailing ship the Manila Galleon "Santa Ana" (also called "Santa Anna"). He was knighted by Queen Elizabeth I of England after his return. He later set out for a second raiding and circumnavigation trip but was not as fortunate and died at sea at the age of 31.


104. ročník.

Australian Open 2016 představoval 104. ročník turnaje odehrávajícího se v Melbourne Parku.  Grandslam zahrnoval soutěže mužské i ženské dvouhry, mužskou, ženskou a smíšenou čtyřhru a soutěže juniorů do osmnácti let, které patřily do nejvyšší kategorie Grade A. Na turnaji se odehrávaly singlové a deblové soutěže vozíčkářů, včetně kvadruplegiků, jež probíhaly v rámci vozíčkářské UNIQLO Tour, zařazené do kategorie Grand Slamu.  Turnaj se konal na 16 soutěžních dvorcích s tvrdým povrchem Plexicushion se sytým tónováním kvůli vyššímu kontrastu míčku vůči podkladu. Součástí areálu jsou tří hlavní zastřešené kurty – Rod Laver Arena, Hisense Arena a Margaret Court Arena. Hrálo se s míči Wilson. Generálním partnerem byla automobilka Kia.  Čtvrtfinalistka dvouhry Maria Šarapovová na tiskové konferenci, konané 7. března 2016 v Los Angeles oznámila, že během Australian Open 2016 měla pozitivní dopingový nález na kardiakum meldonium. Mezinárodní tenisová federace ji prozatímně zakázala účastnit se turnajů, s platností od 12. března 2016 a případ dále probíhal.

Mediální pokrytí.

V Austrálii byla držitelem práv na živé vysílání stanice Seven Network, na jejímž prvním programu Channel Seven byla přenášena většina utkání. V asijsko-pacifickém regionu se jednalo o televizní kanály CCTV, iQiyi, SMG (ČLR), Fiji One (Fidži), Sony SIX (Indie), WOWOW, NHK (Japonsko), Sky TV (Nový Zéland) a Fox Sports Asia. Na evropském kontinentu byl signál šířen v síti Eurosportu, NOS (Nizozemsko), SRG SSR (Švýcarsko). Britská veřejnoprávní BBC zrušila vysílání měsíc před grandslamem v důsledku rozpočtových škrtů a exkluzivitu na britských ostrovech tak získal Eurosport.  Na Středním východu pak turnaj přenášel beIN Sports a v Africe stanice SuperSport. Pokrytí na americkém kontinentu zajišťovala ESPN, jejíž programy ESPN2 a ESPN3 pokrývaly zápasy ve Spojených státech a ESPN International v dalších amerických regionech. ESPN také poskytla licenci na některé utkání kanálu Tennis Channel.

Vítězové.

V mužské dvouhře v Melbourne Parku pošesté triumfoval první hráč světa Novak Djoković ze Srbska. Vyrovnal tak absolutní mužský rekord Australian Open, jenž držel se šesti vavříny Australan Roy Emerson. Celkově vybojoval jedenáctý grandslamový titul a šedesátý první turnajový triumf na okruhu ATP Tour.  Ženskou dvouhru opanovala 28letá německá tenistka Angelique Kerberová. Stala se tak teprve druhou německou vítězkou grandslamového turnaje ve dvouhře, když napodobila krajanku Steffi Grafovou. Jako první německý tenista od triumfu Grafové na French Open 1999 vyhrála grandslam. Zároveň si vylepšila své nejlepší umístění v žebříčku WTA, ve kterém poskočila ze šestého na druhé místo.  Vítězem mužské čtyřhry se stal sedmý nasazený britsko-brazilský pár Jamie Murray a Bruno Soares, který ve finále zdolal zkušenou kanadsko-českou dvojici, složenou ze 43letého Daniela Nestora a 37letého Radka Štěpánka, po třísetovém průběhu. Oba šampioni dosáhli na premiérový grandslamový titul z mužské čtyřhry. Pro Murrayho to byla patnáctá deblová trofej na okruhu ATP Tour. Soares si připsal dvacátý druhý takový triumf.  Ženskou čtyřhru ovládla první nasazená dvojice světových jedniček Martina Hingisová ze Švýcarska a Sania Mirzaová z Indie. Obě šampiónky získaly třetí společný grandslamový titul. Hingisová získala pátý titul ve čtyřhře na Australian Open a první po 14 letech, pro Mirzaovou to byl první titul z melbournských kurtů v ženské čtyřhře. Obě dvě zároveň prodloužily svou neporazitelnost na 36 zápasů, nejdelší šňůru výher od roku 1990.  Smíšenou soutěž ovládla pátá nasazená rusko-brazilská dvojice Jelena Vesninová a Bruno Soares. Pro Vesninovou to byla premiérová trofej z mixu, když předchozí tři finále z této soutěže prohrála. Soares na melbournských dvorcích triumfoval rovněž poprvé, ovšem už předtím triumfoval dvakrát na US Open v letech 2012 a 2014.

Finanční odměny.

Celkový rozpočet Australian Open 2016 dosáhl rekordní výše 44 miliónů australských dolarů, což znamenalo meziroční nárůst o 10 %. Vítězové dvouhry obdrželi prémii 3 400 000 australských dolarů.

Bodové hodnocení do žebříčku ATP a WTA.

Tabulka uvádí zisk bodů do žebříčku ATP a WTA v závislosti na kole turnaje, ve kterém tenista vypadl.  "Úplné složení odstoupivších a hráčů, kteří je nahradili v mužské dvouhře."  "Úplné složení odstoupivších a hráček, které je nahradily v ženské dvouhře."

Divoké karty.

Následující tenisté obdrželi divokou kartu do hlavních soutěží.  Divoké karty pro zástupce francouzského a amerického tenisu v singlových soutěžích byly přiděleny v rámci reciproční dohody tří tenisových svazů pořádajících Grand Slam, Tennis Australia, United States Tennis Association (USTA) a Fédération Française de tennis (FFT). USTA je přidělil Noahu Rubinovi a Samanthě Crawfordové. FFT vybrala Quentina Halyse a Océanii Dodinovou.  O další čtyři divoké karty byl v asijsko-pacifickém panregionu sehrán kvalifikační turnaj Asia-Pacific Australian Open Wildcard Playoff v mužském a ženském singlu i deblu. Hrálo se v čínském Šen-čenu mezi 30. listopadem a 6. prosincem 2015. Do grandslamových dvouher postoupili Japonec Jošihito Nišioka a Číňanka Chan Sin-jün. Deblové divoké karty připadly tchajwanskému páru Hsieh Cheng-peng a Yang Tsung-hua, v ženské části pak japonské dvojici Šúko Aojamová a Makoto Ninomijová.  Australský svaz organizoval v prosinci 2015 vlastní kvalifikační turnaj o dvě divoké karty, z něhož vyšli vítězně James Duckworth a Maddison Inglisová.

Kvalifikanti.

Následující tenisté postoupili do hlavních soutěží z kvalifikačního turnaje hraného mezi 13.–16. lednem 2016.

Australian Open 2016 byl 104. ročník úvodního tenisového grandslamu sezóny, konaný v rozmezí 18. až 31. ledna 2016. Odehrával se v melbournském Melbourne Parku na 16 dvorcích s tvrdým umělým povrchem Plexicushion. Organizátory události byli Mezinárodní tenisová federace a Australský tenisový svaz. Turnaj se řadil do kalendáře mužského okruhu ATP World Tour 2016 a ženského okruhu WTA Tour 2016. Vítězové si do žebříčků připsali dva tisíce bodů.

The 2016 Australian Open was a tennis tournament that took place at Melbourne Park between 18–31 January 2016. It was the 104th edition of the Australian Open, and the first Grand Slam tournament of the year. The tournament consisted of events for professional players in singles, doubles and mixed doubles play. Junior and wheelchair players competed in singles and doubles tournaments.


Turnaj.

V prvním kole bylo vyřazeno dvanáct nasazených, což představovalo vůbec nejvyšší počet takto vypadlých hráček od zavedení 32členného systému nasazování pro Grand Slamy ve Wimbledonu 2001.  V úvodním kole dohrála světová dvojka Simona Halepová, když nestačila na čínskou kvalifikantku a 133. hráčkou žebříčku Čang Šuaj ve více než hodinovém duelu. Číňanka držela mezi hráčkami do 300. místa rekordní šňůru čtrnácti proher v prvních kolech Grand Slamu bez jediného vítězství, kterou touto výhrou ukončila. Z patnácti soupeřek však deset figurovalo v první dvacítce žebříčku a jen dvě byly postaveny mimo Top 50. Po US Open 2015 přitom zvažovala ukončení kariéry a Australian Open se tak mohl stát jejím posledním grandslamem. Halepová prohrála v Melbourne Parku otevírací duel potřetí za předchozích pět let, stejně jako v sezónách 2012 a 2013.  Ve druhém kole dohrála světová sedmička Petra Kvitová, když nenašla recept na čerstvou vítězku Hopmanova poháru a nováčka roku Darju Gavrilovovou. Ve dvousetovém střetnutí, trvajícím hodinu a půl, zahrála 17 vítězných míčů a vytvořila 35 nevynucených chyb. V úvodním setu dvakrát nevyužila výhodu prolomeného podání Australanky. Ve druhé fázi odešla poražena také kvalifikantka a 114. žena světové klasifikace Kristýna Plíšková. V duelu s Portoričankou Mónikou Puigovou nevyužila pět mečbolů, aby následně nezvládla závěr třetí sady po výsledku 7–9. Přesto v zápase vytvořila nový rekord okruhu WTA, když zahrála 31 es. Tím překonala výkon Sabine Lisické z birminghamského turnaje AEGON Classic 2015, kde jich Němka nastřílela dvacet sedm.  Johanna Kontaová se stala první Britkou v semifinále Grand Slamu od US Open 1983, kde mezi poslední čtveřici hráček pronikla Jo Durieová. Čang Šuaj postoupila jako první kvalifikantka do čtvrtfinále Australian Open od roku 1990, na němž si tuto fázi zahrála Mexičanka Angélica Gavaldónová.  Poprvé v kariéře se do finále Grand Slamu probojovala Němka Angelique Kerberová, jejíž protivnicí byla světová jednička a jednadvacetinásobná grandslamová šampionka Serena Williamsová.  Po třísetovém průběhu získala 28letá Kerberová premiérový grandslamový titul, a to jako první německý tenista od triumfu Steffi Grafové na French Open 1999. Po ní se také stala druhou německou šampionkou na turnajích velké čtyřky a druhou Němkou, která vystoupala na 2. místo žebříčku WTA. Představovala prvního tenistu historie, který vyhrál dvouhru na Grand Slamu poté, co odvrátil mečbol v prvním kole. Blízko vyřazení se ocitla již v úvodu turnaje, když čelila mečbolu Japonky Misaki Doiové, v zápase kde bojovala s křečemi a vyčerpáním. Po výhře uvedla: „"Je fantastické porazit Serenu a ještě ve finále grandslamu.... Splnila jsem si sen, na kterém jsem tvrdě pracovala. Jsem grandslamovou šampionkou, což zní bláznivě".“  34letá Serena Williamsová odehrála dvacáté šesté singlové finalé majoru a popáté z něj odešla poražena.

Do soutěže ženské dvouhry na melbournském Australian Open 2016 nastoupilo sto dvacet osm hráček. Dvanáct z nich postoupilo z tříkolové kvalifikace, z toho všech dvanáct řádně po výhrách ve třech kvalifikačních kolech. Obhájkyní titulu byla americká světová jednička Serena Williamsová.

Angelique Kerber defeated defending champion Serena Williams in the final, 6–4, 3–6, 6–4 to win the Women's Singles tennis title at the 2016 Australian Open. Kerber became the first woman to win a singles major title after having saved a match point in the first round, which she did against Misaki Doi. She is also the first German of either sex to win a major since Graf at the 1999 French Open. Serena Williams was attempting for the second time to equal Steffi Graf's career record of 22 major singles titles.


Biografie.

Pocházel z rodiny rolníka. Navštěvoval gymnázium v Kremsmünsteru a Vídeňskou univerzitu. Zde studoval dějiny a zeměpis a promoval roku 1890. V letech 1889–1891 studoval na Ústavu pro rakouský dějezpyt při Vídeňské univerzitě. V roce 1892 nastoupil do archivnictví. V letech 1891–1892 ho Ústav pro rakouský dějezpyt vyslal do Říma. Po návratu krátce pracoval na ministerstvu financí a pak nastoupil do innsbruckého státního archivu. Byl členem c. k. akademie věd a členem mnoha dalších odborných sdružení. Byl univerzitním profesorem v Innsbrucku. Od roku 1900 vyučoval moderní dějiny a zemské dějiny na Univerzitě Innsbruck. Napsal řadu prací na téma dějin a právních dějin.  Počátkem 20. století se kromě svého působení coby vysokoškolský pedagog uvádí i jako ředitel archivu místodržitelství v Innsbrucku. Tento zemský archiv vedl v letech 1897–1920.  Angažoval se rovněž politicky. Od roku 1908 do roku 1914 byl poslancem Tyrolského zemského sněmu.  Působil i jako poslanec Říšské rady (celostátního parlamentu Předlitavska), kam usedl ve volbách do Říšské rady roku 1907, konaných poprvé podle všeobecného a rovného volebního práva. Byl zvolen za obvod Tyrolsko 03. Po volbách roku 1907 byl uváděn coby člen klubu Křesťansko-sociální sjednocení.  Jeho politická kariéra vyvrcholila po první světové válce. Od 4. března 1919 do 9. listopadu 1920 byl poslancem rakouské Ústavodárné Národní rady a od 10. listopadu 1920 až do své smrti v květnu 1922 byl poslancem Národní rady za Křesťansko-sociální stranu. Nastoupil tehdy i na vládní posty. V třetí vládě Karla Rennera zasedal od 17. října 1919 do 24. června 1920 jako ministr (oficiálně státní tajemník) pro ústavní a správní reformu.  Od 7. července 1920 do 21. června 1921 byl rakouským kancléřem. Do 20. listopadu 1920 vedl první vládu Michaela Mayra, v níž měl oficiálně funkci státního tajemníka s titulem předsedy kabinety a vedoucího státního kancléřství. Po 20. listopadu 1920 pak již zastával formálně post spolkového kancléře v druhé vládě Michaela Mayra. Od 22. října 1920 do 20. listopadu 1920 rovněž v první vládě Michaela Mayra působil i jako ministr zahraničních věcí Rakouska (oficiálně pověřen správou státního úřadu pro zahraničí). Jeho druhá vláda od listopadu 1921 již nebyla velkou koalicí křesťanských sociállů a sociálních demokratů. V červnu 1921 podal demisi. Na stranickém sjezdu křesťanských sociálů ve Vídni to pak odůvodnil tím, že vláda byla slabá.  Zemřel náhle v květnu 1922 v Waldneukirchen, kam přijel na návštěvu za politikem Peterem Mandorferem. Po několika dnech aktivity a schůzek s kolegy a známými náhle oznámil, že je mu nevolno. Bezprostředně poté upadl a byl na místě mrtev.

Michael Mayr (10. dubna 1864 Adlwang – 21. května 1922 Waldneukirchen) byl rakouský vysokoškolský pedagog, archivář a politik německé národnosti, na počátku 20. století poslanec Říšské rady za Tyrolsko, po první světové válce rakouský spolkový kancléř.

Michael Mayr (10 April 1864 – 21 May 1922) was an Austrian politician, who served as Chancellor of Austria in the First Austrian Republic from July 1920 to June 1921. He was a member of the Christian Social Party, and by profession a historian.


Sibiřský regionalismus na konci 19. století.

Myšlenka sibiřského regionalismu, chápajícího Sibiř jako specifický region v rámci Ruského impéria pochází z padesátých let 19. století. Na konci 19. století se zformovalo hnutí sibiřského regionalismu, tzv. "oblastniků", jehož hlavními představiteli byli Nikolaj Michajlovič Jadrincev a etnograf Grigorij Nikolajevič Potanin. Hnutí bylo inspirováno prácemi historika Afanasije Ščapova, který upozorňoval na necitlivý průběh ruské kolonizace Sibiře, a požadovalo autonomější postavení regionu a místních národů. Významnějším dílem na toto téma se stala Jadrincevova kniha "Sibiř jako kolonie" (1882), v níž byly popsané hlavní rysy vztahu tehdejší Sibiře a centra carské moci: region nemohl rozhodovat o využití vlastní půdy a přírodního bohatství, byl znevýhodňován při vývozu obilí, využíval se jako trestanecká kolonie a byl zde omezen rozvoj vědy a kultury, stejně jako uplatňování některých občanských práv. Potanin naproti tomu poukázal například na paralely mezi sibiřským a americkým obyvatelstvem, kdy podle něj mentalita místního obyvatelstva byla podobnější spíše americkým kolonizátorům než zbytku Ruska. Povahové rozdíly mezi obyvateli Sibiře a ostatních částí země potvrzovali i někteří další současníci, včetně anarchisty Petra Kropotkina nebo dramatika Antona Pavloviče Čechova.  V důsledku dlouhodobých regionalistických snah byla v roce 1917 ustavena Sibiřská republika. Dne 5. března 1917 se v Petrohradě uskutečnila schůzka "Svazu sibiřských regionalistů" a dne 11. března se v Novosibirsku (tehdejší Novonikolajevsk) sešli členové "Svazu nezávislých socialistických federalistů". V květnu 1917 byla v Tomsku poprvé použita bílo-zelená vlajka autonomní Sibiře. Dne 4. července 1918 byla v Omsku dokonce podepsána „Deklarace státní suverenity Sibiře“, nicméně sibiřský svaz rozpustil již 3. listopadu 1918 admirál Kolčak, jedna z hlavních postav ruské občanské války.

Neoregionalismus po roce 2000.

Myšlenka sibiřského regionalismu začala získávat na popularitě, jako výsledek snahy občanských aktivistů, znovu někdy před rokem 2010, a to zejména mezi etnickými Rusy. V tomto období proběhla dokonce virtuální kampaň, propagující samostatnou sibiřskou národnost, jež měla pravděpodobně za následek, že při sčítání lidu v roce 2010 celkem 4 100 občanů označilo sebe sama za „Sibiřany“. Zároveň došlo k zásadnímu nárůstu sebeidentifikace některých zdejších občanů coby „Sibiřanů“; to platilo zejména pro oblasti obývané etnickými Rusy, zatímco obyvatelé autonomních republik se hlásili spíše k tradičním národnostem.  V říjnu 2011 se v největším sibiřském městě Novosibirsku konala první větší (nepovolená) demonstrace pod heslem „Přestaňme krmit Moskvu“; akce byla motivována zejména výrazným dlouhodobým hospodářským zaostáváním regionu za zbytkem země a nejasným využitím vysokých daní z těžebního průmyslu, odváděných ze Sibiře do ruského státního rozpočtu, z nichž region profituje jen neúměrně málo. Ve stejné době se tématu chopili někteří ruští blogeři a během povolebních protestů v letech 2011–2013 bylo dokonce zaregistrováno použití plakátů v barvách sibiřské vlajky.  V květnu 2012 byla vytvořena obchodní značka „Jsem Sibiřan“ se sídlem v Novokuzněcku, prostřednictvím které její vlastníci začali nabízet různé předměty (například trička, mikiny, pasy) s tímto sloganem. Ve stejném roce byl natočen dokument upozorňující na bohatství přírodních zdrojů Sibiře a jejich přínos pro ruský stát v kontrastu s nedostatkem místních investic, v němž vystupovaly i místní sibiřské autority. V roce 2013 se v Novosibirsku konala kontroverzní výstava s názvem „Spojené státy Sibiř“.

Demonstrace v roce 2014.

V roce 2014 zveřejnil performanční umělec a aktivista Arťom Loskutov záměr zorganizovat dne 17. srpna 2014 v Novosibirsku demonstraci s názvem „Pochod za federalizaci Sibiře“ a s ústředním heslem odkazujícím na dřívější protesty „Přestaňme krmit Moskvu“. Demonstrace byla odůvodněna stejnými důvody jako dřívější akce (nízká životní úroveň, nejasné využití sibiřských daní) a její součástí byl i (částečně provokativní) úmysl ustavit sibiřskou autonomii – konkrétně se jednalo o založení Sibiřské republiky na území Ruské federace, podle vzoru separatismu na východní Ukrajině.  Novosibirská radnice pochod zakázala a ruské úřady v reakci na Loskutovova vystoupení zablokovaly stránku akce na ruské sociální síti VKontaktě (společně s ostatními stránkami, které o akci informovaly) a prostřednictvím agentury Roskomnadzor požádaly s odvoláním se na zákon proti „vyvolávání masových nepokojů, extrémistických aktivit a účasti na ilegálních veřejných projevech“ a pod pohrůžkou zablokování 14 různých médií o stažení rozhovoru s Loskutovem. Všechna média (například agentura RIA Novosti nebo deník "Kommersant") žádosti vyhověla, kromě ruské služby BBC, která ji původně odmítla.

Sibiřský regionalismus (někdy sibiřský separatismus, ) je myšlenka zvláštního postavení regionu Sibiře v rámci Ruska, jehož součástí je od 17. století. Snahy o změnu postavení tohoto rozsáhlého a málo zalidněného území byly od poloviny 19. století cílem několika politických hnutí a lišily se svou mírou, od vytvoření autonomního území až po separatistické tendence. Největšího rozmachu dosáhly v období vojenských aktivit admirála Alexandra Vasiljeviče Kolčaka a Viktora Nikolajeviče Pepeljajeva během ruské občanské války po bolševické revoluci. Také v současnosti existuje na Sibiři několik relativně malých občanských uskupení zabývajících se tématy sibiřského regionalismu.

Siberian regionalism () was a political movement to form an autonomous Siberian polity. It originated in the mid-19th century and reached a high tide with the military activities of Aleksandr Kolchak and Viktor Pepelyayev during the Russian Civil War.


Dějiny.

První písemná zmínka.

První písemná zmínka pochází z roku 1612. Chrám je upomínán v souvislosti s bitvou mezi ruskými vojenskými dobrovolnickými sbory a vojsky polsko-litevského krále Jana Karola Chodkiewicze. 24. dubna 1612 pod opevněným chrámem propukly boje mezi kozáky, bránicími pevnost, a pěchotou hejtmana Chodkiewicze. Polsko-litevská vojska pevnost krátce dobyla, ašak ruským dobrovolníkům pod vedením sv. Avraamije Palicyna se nakonec podařilo hejtmanova vojska vytlačit a chrám ubránit. Svědectví o bojích podává sám sv. Avraamij ve svých spisech.

Proměny chrámu.

První kamenný chrám na tomto místě je datován do roku 1657. V roce 1667 diakon Alexandr Stěpanovič Durov přestavěl chrám na tři přídělky – Proměnění páně, Znamení přesvaté Bohorodice a sv. Mikuláše.  Chrám byl přestavěn a znovu vysvěcen roku 1720, později, v letech 1756-1758 byl doplněn o refektář a zvonici. V roce 1762 získali věřící povolení k demolici většiny starého objektu. Na jeho místě stanul roku 1769 pětihlavý barokní chrám, jež byl vystavěn na náklady kupce K.M. Matvejeva. V této podobě se stavba zachovala dodnes. Autor nové budovy není znám, nejspíš ji postavil I. J. Jakovlev podle projektu Petra Antonia Treziniho. Dle rukopisu „Slovo o chrámu sv. Klementa v Zamoskořečí“ věnoval na výstavbu chrámu značnou sumu 70 000 rublů generál-polní maršál A. Bestužev, jehož sídlo se nacházelo nedaleko.  V své knize vzpomínek vyjadřuje básník 19. století, Apollon Grigorjev, obdiv nad tím, jak vévodil chrám zamoskvořeckému panoramatu v dobách jeho dětství:  „"Ovšem není to chrám sv. Praskověji, který ohromuje a svádí váše oči, když pomalu brázdíte pohledem moskevský obzor z jiho-východu na jih. Tím je chrám sv. Klementa, papeže římského. Před ním se zastvíte a procházejíc se po Pjatnické vás ohromí přísností a okázalostí svého stylu, dokonalou harmonií svých částí... Ten obzvláště vyniká mezi nepřeberným množstvím zdobených chrámů a zvonic, které již z dáli uchvacují svou originalitou a živopisností, a jimiž se vyznačuje jiho-východní část Zamoskvořečí"...”

Sovětská doba.

V roce 1929 byl chrám uzavřen a roku od roku 1934 byly jeho prostory využívány jako archiv Knihovny V.I.Lenina. Architektonické změny provedl roku 1932 architekt C.F. Kulagin.

Současnost.

V roce 2008 byla budova chrámu, jejíž exteriér i interiér zůstaly do jisté míry neporušeny, předána pravoslavné církvi. Knihy byly odvezeny. V průběhu několika následujících let se bohoslužby konaly pouze v severním přídělku. Díky finanční podpoře moskevské administrace byla provedena rozsáhlá restaurace objektu. Práce skončily v roce 2014. 27. září byl chrám znovu vysvěcen patriarchou Kirillem.  Současným správcem chrámu je protojerej Leonid Kalinin.

Pravoslavný Chrám svatého mučedníka a papeže Klementa I., který se nachází na křižovatce ulic Pjatnickaya a Klimentovskij pereulok, spadá pod správu Moskevské městské eparchie a je největším chrámem ve svém rajónu.

St. Clement's Church (Храм Священномученика Климента, Папы Римского) is one of the two Orthodox churches in Moscow dedicated to a Roman Pope, St. Clement I. The massive five-domed two-storey church used to dominate the skyline of Zamoskvorechye. It was built between 1762 and 1769 on the site of a church erected in 1720.


Obsah.

Prózu uvádí krátký komentář autora, který poukazuje na to, že postavy a děj jsou sice vymyšlené, ale nejenže mohou, ale přímo se musí v současné společnosti vyskytovat.  Vlastní text je rozdělen do dvou stylově velmi odlišných částí: první („Podzemí“) má charakter eseje, druhá („Mokrý sníh“) vypráví souvislý příběh a je někdy považována za samostatnou novelu.  Protagonistou a vypravěčem je přibližně čtyřicetiletý bývalý úředník, jehož jméno není uvedeno. O jeho životě je odhaleno pouze to, že opustil státní službu, bydlí sám v suterénním bytě na okraji Petrohradu a žije z malého dědictví. První část "Zápisků" je koncipována jako přepis jeho myšlenek, a to jak o společnosti, tak o jeho vlastní osobě. Sám sebe popisuje jako zlého, zpustlého a šeredného; hlavním cílem jeho polemik a ostrých analýz je „moderní člověk“ a jím vytvořená společnost, kterou stíhá hořkými a cynickými komentáři a proti které vystupuje agresivně a pomstychtivě. Svůj vlastní úpadek považuje za přirozený a nutný. I když vypravěč tvrdí, že zápisky píše jen pro sebe, obrací se opakovaně na blíže neurčené publikum, jehož otázky zkouší předvídat.  Ve druhé části vypravěč popisuje několik minulých epizod ze svého života, svá selhání v úřadě, kde pracoval, i v mezilidských vztazích a v milostném životě. Jedna epizoda popisuje setkání se starými spolužáky, kteří na rozdíl od něj mají zajištěné postavení a chovají se k němu blahosklonně. Navazuje epizoda s chudou prostitutkou.

Vznik.

Dostojevskij napsal "Zápisky" v první polovině roku 1864 v Moskvě. V té době silně trpěl epilepsií a dalšími chronickými nemocemi a jeho finanční situace byla špatná. V tomto roce také zemřela Dostojevskému žena Maria (15. dubna) i bratr Michail (22. července).  První zmínka o Zápiscích z podzemí je známa z dopisu, který napsal Fjodor Dostojevskij 9. října 1859 svému bratru Michailovi. Dostojevskij plánoval napsat celkem tři části, které by zobrazily odlišná údobí života hlavního hrdiny. Výsledná kniha by měla mít název "Исповедь" ("Zpověď"). Na první části pracoval autor od ledna do února 1864, na druhé od března do května 1864. Po vydání druhé části se Dostojevskij rozhodl pod tíhou osobních problémů v díle nepokračovat. Podobu částí, které vyšly v Epoše, výrazně přepracoval tak, aby text tvořil dokončené dílo bez odkazů na další pokračování. Zápisky z podzemí vyšly v celistvosti v roce 1865.  Časopis "Epocha", ve kterém se nakonec "Zápisky" objevily, vydával od března 1864 Dostojevského bratr Michail. Vzhledem k tomu, že časopis byl méně liberálně zaměřen než jeho předchůdce "Vremja", trpěl úbytkem čtenářů. Zveřejnění textu, který obsahoval nepopulární názory a otevřeně se obracel proti ideám předloženým v Černyševského románu "Co dělat?", ohrožovalo samotnou existenci časopisu. Dostojevskij byl ale o kvalitě "Zápisků" přesvědčen.

Přijetí.

"Zápisky" byly nejprve chápány především jako psychologická studie. Jedním z prvních obdivovatelů díla byl Friedrich Nietzsche, který je označil jako „opravdový dar psychologii“ a zahájil tím rozsáhlou recepci v německy mluvících zemích. Pro Nietzscheho byly "Zápisky" (které četl ve francouzském překladu) prvním setkáním s Dostojevským. Vedle toho byly "Zápisky" vnímány jako útok na Černyševského román "Co dělat?", publikovaný v roce 1863. Tento román, který předkládal optimistickou představu revoluční přeměny společnosti, byl v té době velmi oblíbený mezi socialisty a revolucionáři v celé Evropě. Historické pozadí pro tuto představu představovala víra v pokrok, odvozená ze současných úspěchů v oblasti vědy a techniky a přenesená na společenské procesy. Tento způsob uvažování se stal terčem cynické kritiky bezejmenného vypravěče "Zápisků", což přinejmenším v době jejich vydání nebylo oportunní.  Někteří kritici se pokoušeli text alespoň částečně číst autobiograficky, což obhajovali argumentem, že Dostojevskij sám měl velmi podobné názory jako vypravěč a některé podobné formulace dokonce použil ve svých dopisech. Tento přístup je ale sporný, protože v románu lze najít vyslovené mnohé názory, které jsou formulovány „na míru“ charakteru fiktivního protagonisty. V literární vědě byly opakované pokusy nacházet paralely mezi postavami "Zápisků" a postavami Dostojevského pozdějších románů, Např. prostitutka Líza by mohla být považována za předobraz postavy Soni v "Zločinu a trestu". Sám vypravěč se svou povahou, myšlenkovými experimenty a úvahami o morálce podobá Raskolnikovovi ze "Zločinu a trestu" nebo Nikolaji Stavroginovi z "Běsů".

Zápisky z podzemí (rusky, "Zapiski iz podpolʹja") je novela Fjodorа Michajloviče Dostojevského, která poprvé vyšla v roce 1864 v časopise "Epocha". Toto relativně krátké dílo předchází řadě románů, považovaných za vrchol Dostojevského díla. Bylo chrakterizováno jako „předehra k existencialismu“.

Notes from Underground (pre-reform Russian: ; post-reform ), also translated as Notes from the Underground or Letters from the Underworld, is an 1864 novella by Fyodor Dostoevsky. "Notes" is considered by many to be one of the first existentialist novels. It presents itself as an excerpt from the rambling memoirs of a bitter, isolated, unnamed narrator (generally referred to by critics as the Underground Man), who is a retired civil servant living in St. Petersburg. The first part of the story is told in monologue form, or the underground man's diary, and attacks emerging Western philosophy, especially Nikolay Chernyshevsky's "What Is to Be Done?" The second part of the book is called "Apropos of the Wet Snow" and describes certain events that appear to be destroying and sometimes renewing the underground man, who acts as a first person, unreliable narrator and anti-hero.


Děj.

Hlavní postavou knihy je slezský šlechtic, lékař a mág Reinmar z Bělavy známý též jako Reynevan. Kvůli odhalení jeho milostného románku s provdanou šlechtičnou Adélou von Sterza je Reinmar hned v úvodu knihy donucen prchnout před pomstou milenčiných příbuzných z Olešnice.  Při svém útěku na jih se Reynevan zaplétá do mnoha nejrůznějších dobrodružství. Postupně je tak kromě rodu Šterců pronásledován najatými vrahy i vícero tlupami loupeživých rytířů a po udání jeho milenky Adély jej kvůli jeho lékařským knihám začne hledat také inkvizice. Reinmar navíc není v bezpečí ani před tajemnými černými rytíři, kteří zavraždí jeho bratra Petra.  Slezskem se Reynevanovi daří prchat jen díky pomoci přátel, jež během své cesty získá. Jeho nejvěrnějšími druhy se stanou demerita Šarlej a záhadný hromotluk Samson zvaný Medák. Ve Frankenštejnu je však nakonec přece Reinmar se Šarlejem uvězněn a má dojít k jejich mučení, neboť inkvizitoři se domnívají, že jsou zapleteni v husitském spiknutí, jež podporoval i zesnulý Reinmarův bratr Petr. Z Narrenturm čili Věže bláznů, kde jsou před výslechem dlouhou dobu drženi, je v poslední chvíli vysvobodí až husitští vojáci, kteří při své rejse vypálí předměstí Frankenštejnu. Reinmar i jeho přátelé jsou pak nuceni přidat se k sirotčímu vojsku a jsou přítomni vypálení měst Radkov a Varta i menší bitvy s oddílem slezských rytířů. V závěru knihy opouští Reynevan spolu se sirotky území Slezska a přes Broumov zamíří do Čech.

Historické pozadí.

Děj románu se odehrává v roce 1425, v době husitských válek, kdy se slezská knížata připravují na křížovou výpravu proti husitským Čechám. Ve vedlejších rolích vystupuje v knize "Narrenturm" množství skutečných historických postav. Reynevan se při svém putování setkává mimo jiné i s vratislavským biskupem Konrádem, kladským hejtmanem Půtou z Častolovic, mladým Janem Gutenbergem, knížetem Janem Minsterberským či husitským knězem Ambrožem z Hradce. V knize jsou zmíněni též římský král Zikmund Lucemburský, husitský hejtman Jan Žižka a mnoho dalších známých postav.

Narrenturm je historický fantasy román polského spisovatele Andrzeje Sapkowského, který vypráví příběh slezského rytíře Reinmara z Bělavy. Spolu s následujícími dvěma díly, "Boží bojovníci" a "Lux Perpetua" tvoří tento román tzv. Husitskou trilogii, která je známá též jako Sága o Reinmarovi z Bělavy. V knize, jejíž děj se odehrává ve 20. letech 15. století, se mísí prvky historického románu a fantasy.

The Tower of Fools (Polish title: "Narrenturm") is a 2002 novel written by the Polish fantasy writer Andrzej Sapkowski, part of the "Hussite Trilogy". It tells the story of Reinmar of Bielawa, also called Reynevan von Bielau. The action takes place in Silesia in 1425, at the time of the Hussite Wars.