Dějiny rodu.

Rod Martiniců se připomíná poprvé v roce 1322 a svůj původ odvozuje od vsi Martinice u Votic. Podle společného erbu stříbrného leknínu na červeném štítě lze odvozovat příbuzenské vazby na rodiny Kouniců nebo pánů z Talmberka, což ale není prokázáno. Markvart z Martinic skoupil v letech 1416–1418 panství Smečno, které se pak na 500 let stalo hlavním rodovým sídlem. Společenský vzestup zahájil Bořita z Martinic (1420–1479), který za vlády Ladislava Pohrobka a Jiřího z Poděbrad zastával funkci dvorského maršálka (1453–1461) a nechal přestavět tvrz ve Smečně. Post dvorského maršálka zastával v letech 1516–1522 také jeho vnuk Hynek Bořita z Martinic (1470–1526), který mimo jiné vlastnil Benátky nad Jizerou a hrad Dražice. Tyto statky ale prodal a v roce 1518 koupil hrad Okoř. Jeho synovci rozdělili rod na větev okořskou a smečenskou. Zatímco Martinicové na Okoři vyznávali protestantskou víru, smečenští byli naopak katolíci a ve druhé polovině 16. století dosáhli dalších významných funkcí ve správě Českého království, zhruba od této doby se Martinicové také uvádějí jako příslušníci panského stavu. Jiří z Martinic (1546–1598) byl dlouholetým nejvyšším zemským sudím (1585–1597) a krátce před smrtí také nejvyšším kancléřem (1597–1598). Po vymřelé okořské větvi převzal Okoř (1590) a zahájil přestavbu tvrze ve Smečně na renesanční zámek. Kromě toho koupil v roce 1583 dům na Hradčanech, který se po stavebních úpravách jako Martinický palác stal rodinnou pražskou rezidencí.

Kariéra Jaroslava Bořity z Martinic.

Nejvýznamnější osobností rodu se stal Jaroslav Bořita z Martinic (1582–1649), Jiřího synovec a syn předčasně zemřelého Jaroslava z Martinic (1548–1582). Jaroslav Bořita zdědil po strýci Smečno a Okoř (1598) a již v předbělohorském období se stal výraznou osobností habsburské politiky v Čechách. Jako karlštejnský purkrabí (1617–1618) a královský místodržící se spolu s Vilémem Slavatou stal obětí defenestrace na počátku stavovského povstání. Po exilu v Bavorsku (1618–1620) se vrátil do Čech a stal se předním strůjcem rekatolizace a habsburské politiky. Již v roce 1621 byl povýšen na hraběte a v roce 1625 získal titul "vladař domu smečanského". Nadále zastával vysoké úřady v zemské správě a nakonec byl nejvyšším purkrabím Českého království (1638–1649). Významně také přispěl k rozšíření rodových statků a v rámci pobělohorských konfiskací svůj majetek téměř ztrojnásobil. Přikupoval drobné statky v okolí Smečna, v severních Čechách získal panství Ahníkov a Prunéřov (1623), v západních Čechách Plánici, spolu s manželkou koupil Hořovice (1622). Do zástavy a nakonec do dědičného vlastnictví získal královské město Slaný (1638), které bylo připojeno ke Smečnu. Po smrti Jaroslava Bořity přešla Okoř do majetku jezuitské koleje v Praze, ostatní majetek byl rozdělen mezi syny.  Jaroslav Bořita byl čtyřikrát ženatý, z prvních dvou manželství měl početné potomstvo a ve dvou generacích jeho synů a vnuků se Martinicové zařadili mezi přední šlechtu Českého království, v 18. století zastávali i vysoké posty u císařského dvora ve Vídni. Nejstarší syn Jiří Adam I. (1602–1651) díky otcově vlivu od mládí zastával vysoké funkce v Čechách, byl prezidentem apelačního soudu (1627–1628) a prezidentem české komory (1628–1632), uplatnil se také jako diplomat (vyslanec ve Frankfurtu 1636). Vzestup rodu stvrdil také sňatkem s Giovannou Gonzagovou z předního italského šlechtického rodu a v roce 1647 získal Řád zlatého rouna. Jiří Adam I. již od roku 1626 spravoval panství Hořovice, později na Klatovsku skoupil panství Klenová a Opálka, čímž vytvořil pozemkový celek s více než dvaceti vesnicemi a dvěma hrady. Zemřel necelé dva roky po otci bez potomstva a jeho majetek zdědil mladší bratr Maxmilián Valentin (1612–1677), který původně sídlil na Moravě, později ale také zastával vysoké posty ve správě Českého království (nejvyšší komoří 1656–1658, nejvyšší hofmistr 1658–1677). Z otcova dědictví převzal dům v Loretánské ulici rozšířený přikoupením dalších nemovitostí (1658), které se později staly základem druhého rodového paláce. Další z bratrů Ferdinand Leopold Benno (1611–1691) byl proboštem vyšehradské kapituly (1635–1691) a koupil panství Horní Cerekev. Nejmladší syn Jaroslava Bořity Bernard Ignác (1614–1685) byl původně také předurčen k duchovní kariéře, na kterou ale rezignoval a desítky let zastával nejvyšší úřady v zemské správě Českého království, v letech 1651–1685 byl nejvyšším purkrabím. Získal Řád zlatého rouna a patřil k předním mecenášům katolické církve, jak v podpoře řádů, tak v architektuře. Po otci vlastnil Hořovice, které sňatkem jeho dcery Terezie Františky (1643–1705) přešly do majetku nejvyššího kancléře Jana Františka Bruntálského z Vrbna (1634–1705).

Martinicové v 17. a 18. století.

V následující generaci přesunuli Martinicové své veřejné aktivity z českého prostředí přímo k císařskému dvoru a na pole diplomacie. Z potomstva Maxmiliána Valentina dosáhl nejvyšších postů syn Jiří Adam II. (1645–1714), který byl vyslancem v Anglii, Portugalsku a ve Vatikánu, nakonec zastával funkci místokrále v Neapoli, mimoto byl také nejvyšším maršálkem císařského dvora a získal Řád zlatého rouna. Po otci zdědil Plánici (1677), po starším bratru Jaroslavu Bernardovi (1642–1685) převzal i stěžejní rodové dědictví Smečno se Slaným. Nechal sice postavit zámek v Plánici, ale jeho hlavním sídlem se staly Budenice, které koupil v roce 1693. Zděděné domy v Loretánské ulici v Praze nechal přestavět do podoby honosného barokního paláce podle projektu Carla Fontany (1700–1702). Ze dvou manželství měl jedenáct dětí, nejstarší syn Adolf Bernard (1679–1735) byl císařským nejvyšším maršálkem (1729–1735) a nejvyšším hofmistrem (1735) a získal také Řád zlatého rouna. Ten k rodovému dědictví přikoupil Zelenou horu (1726), kterou pak zdědila jeho jediná dcera Marie Dominika (1707–1784), sestra dominikánka ve Vídni. Jejím odkazem pak Zelená hora přešla na spřízněný rod Colloredo-Mansfeldů. Adolfův nejmladší bratr František Michael (1704–1773) zahájil kariéru v nižších zemských úřadech v Praze, později byl vyslancem v Portugalsku a jako nejvyšší hofmistr arcivévodkyně Marie Magdaleny také vyslancem v Rakouském Nizozemí. Po bratru Adolfovi zdědil Smečno (1735), kde byl iniciátorem četných stavebních úprav za účasti významných umělců (K. I. Dientzenhofer, I. F. Platzer).  Nejmladší syn Maxmiliána Valentina Maxmilián Quidobald (1664–1733) se jako dědic Ahníkova a Prunéřova stal zakladatelem tzv. ahníkovské sekundogenitury. Byl nejvyšším maršálkem císařského dvora (1708–1711), nejvyšším hofmistrem císařovny Eleonory (1711–1720) a nakonec obdržel Řád zlatého rouna. I když v Čechách příliš nepobýval, na prunéřovském panství nechal postavit lovecký zámek v Boleboři. Jeho mladší syn Karel Josef (1699–1769) byl dlouholetým proboštem vyšehradské kapituly (1734–1769). Starší syn císařský tajný rada a komoří Jan Josef Karel (1692–1739) byl pokračovatelem této linie, v následující generaci za Františka Karla (1733–1789) došlo ke sloučení všech martinických majetků (Smečno, Slaný, Ahníkov, Prunéřov). František Karel byl zároveň posledním mužským potomkem Martiniců a jeho úmrtím 29. listopadu 1789 rod vymřel. Jméno jeho manželky Marie Josefy ze Šternberka (1746–1823) je zachováno v názvu bývalých lázní Šternberk mezi Smečnem a Slaným zřízených počátkem 19. století.

Rozdělení dědictví po vymření Martiniců a rod Clam-Martinic.

Pro případ vymření rodu byly stanoveny podmínky rozdělení dědictví již v roce 1633 Jaroslavem Bořitou. Po smrti posledního mužského člena rodu Františka Karla byly naživu tři dědičky. Jeho dcera Marie Anna (1768–1832), sestra Johanna Terezie, provdaná Mirbachová (1731–1804), a sestřenice Marie Anna, provdaná Althannová (1737–1810). Tato Marie Anna získala Ahníkov a Prunéřov, Johanna Terezie byla odškodněna finanční hotovostí a kmenové rodové dědictví Smečno-Slaný převzala dcera Františka Karla Marie Anna (1768–1832). Společným majetkem všech tří dědiček bylo panství Plánice, které bylo již v roce 1790 prodáno Wallisům. Marie Anna (1768–1832) se v roce 1791 provdala za rakouského šlechtice Karla Josefa Clama (1760–1824), který tímto sňatkem pronikl do českého prostředí a nakonec byl v letech 1820–1824 nejvyšší komořím Českého království. Již rok po svatbě obdržel majestát na vznik rodové aliance "Clam-Martinic" spolu s převzetím historického titulu "vladař domu smečanského" (1792).  Správu Smečna vedla až do roku 1830 Marie Anna Clam-Martinicová (1768–1832), jejímž smrtí rod Martiniců vymřel i po přeslici. Syn Karel Jan Nepomuk Clam-Martinic (1792–1840) dosáhl v armádě hodnosti generálmajora a ve státní radě vedl vojenský odbor. Jeho manželkou byla Caroline Selina Meade (1797–1869), sestra britského diplomata Richarda Meada, 3. hraběte z Clanwilliamu. Po převzetí dědictví (1830) nechal ve Smečně vybudovat rodovou hrobku. Jeho dva synové se aktivně zapojili do politiky a stali se významnými obhájci českých národních zájmů. Jindřich Jaroslav (1826–1887) byl dlouholetým poslancem českého zemského sněmu a v letech 1861–1887 také prezidentem Národního muzea. Zemřel bezdětný a jeho dědicem byl mladší bratr Richard (1832–1891), který taktéž zastával pročeská stanoviska, byl též místopředsedou říšské radyy a získal Řád zlatého rouna.  Richardův syn Jindřich Karel Maria (1863–1932) se díky sňatku již v mládí dostal do okruhu přátel Františka Ferdinanda, v armádě dosáhl hodnosti plukovníka a v roce 1902 získal dědičné členství v rakouské panské sněmovně. Na podzim 1916 se stal rakouským ministrem zemědělství a nakonec byl od prosince 1916 do června 1917 předsedou rakouské vlády. Musel odstoupit pro neúspěch v řešení národnostních otázek a do konce první světové války zastával méně významný post vojenského guvernéra v Černé Hoře. Jako striktnímu zastánci protičeských postojů mu byl již po roce 1918 zestátněn majetek ve Smečně a měl také zákaz vstupu na území Československa. Bylo mu ale povoleno odvézt vnitřní vybavení smečenského zámku, které bylo přestěhováno na původní rodové sídlo Clam v Rakousku. Tento hrad dodnes patří potomkům Jindřichova bratra Gottfrieda (1864–1935). Současným představitelem rodu je Georg Adam Clam-Martinic (*1956).

Erb.

Erb Martiniců je podobný s erby Kouniců, Drnholců, pánů z Talmberka či Rychnovských, Rychmberských, pánů z Ústí (nad Orlicí), tudíž s nimi pravděpodobně byli příbuzní. Lekníny jsou na červeném podkladu doplněny zlatou šternberskou hvězdou. V klenotu se později objevil rakouský štítek s iniciálami panovníků, kterým sloužil Jaroslav Bořita.

Martinicové byli český šlechtický rod připomínaný od 14. století, v roce 1416 získali Smečno, které se stalo hlavním rodovým sídlem až do roku 1922. Od 15. století zastávali vysoké úřady v zemské správě Českého království. Nejvýznamnějším členem rodu byl Jaroslav Bořita z Martinic (1582–1649), který získal titul říšského hraběte (1621) a pozvedl svůj rod mezi nejvýznamnější šlechtu habsburské monarchie. V 17. století patřili Martinicové mezi nejbohatší rodiny, kromě Smečna vlastnili řadu statků v severních, západních a východních Čechách. Členové rodu zastávali nejvyšší zemské úřady v Čechách (Bernard Ignác byl dlouholetým nejvyšším purkrabím), v následujících generacích se dostali k prestižním postům u císařského dvora a v diplomacii (Jiří Adam II. z Martinic byl místokrálem v Neapoli). Pět Martiniců získalo Řád zlatého rouna, několik nejvýznamnějších členů rodu je pohřbeno v pražské katedrále sv. Víta.

Martinic (also: "Martinicové", "z Martinicz" or "von Martinitz") was a Czech noble family from Bohemia, claimed to be descended from the old Vršovci clan. The family have been part of the Bohemian ancient nobility. As of 1322, the family possessed the castle of Martinice near Votice in southern part of Central Bohemia.


Ekonomický vývoj.

Počátkem 60.let se globální ekonomika právě začala zotavovat po traumatech druhé světové války a korejské války v letech 1950–1953. Světový mír v kombinaci s velkým pokrokem v letecké dopravě a telekomunikacích znamenal, že se hranice po celém světě začaly otevírat obchodu. A "tygři" jsou skvěle umístěni, aby mohly z této nové éry těžit. Všechny čtyři země měly dlouho fungující přístavy, vzdělané obyvatelstvo a rozsáhlou infrastrukturu z dob kolonialismu.  I přes to, že před 60. léty šlo o poměrně chudé národy, vlády "tygrů" využily této příležitosti. Všechny čtyři země byly inspirovány zřejmým úspěchem Japonska a společně sledovaly stejný cíl investováním do stejných kategorií: infrastruktura a vzdělávání. Rozvinuly obchodní ekonomiku, intenzivně investovaly do industrializace, budovaly velká průmyslová sídla a nabízely daňové pobídky zahraničním investorům. Zatímco vysoké investice byly zásadní pro jejich hospodářský růst, role lidského kapitálu byla také důležitá. Vzdělání je uvedeno jako hlavní aspekt asijského ekonomickém zázraku. Úroveň vzdělání ve čtyřech Asijských tygrech byla vyšší, než se předpokládalo vzhledem k výši jejich průměrného příjmu. V roce 1965 všechny čtyři národy dosáhly všeobecného základního vzdělání. Celkově tyto pokroky ve vzdělávání umožnily vysokou úroveň gramotnosti a kognitivních dovedností. Začali se zaměřovat na levnou, ale efektivní pracovní sílu a exportní ekonomiku, která byla hlavním důvodem k jejich růstu. Rozšířili sociální rovnost díky pozemkovým reformám, podpoře vlastnických práv a zlepšení životních podmínek zemědělců. Došlo také k výraznému snížení rozdílu mezi příjmy mužů a žen.  Brzy byly výrobky a služby z těchto zemí velmi žádané, vyvážely vše od textilu a hraček až po plasty a elektroniku. Koncem 60. let úrovně fyzického a lidského kapitálu ve čtyřech ekonomikách daleko překročily jiné země na podobné úrovni rozvoje. To následně vedlo k rychlému růstu příjmů na hlavu.  Vytvoření stabilního makroekonomického prostředí bylo základem, na kterém byl postaven asijský zázrak. Každému ze čtyř států Asijských tygrů se podařilo, s různými stupni úspěchu, snížit: rozpočtové deficity, vnější zadlužení a stabilizovat směnné kurzy. Rozpočtové schodky každého státu byly udržovány v mezích jejich finančních limitů, aby nedošlo k destabilizaci makroekonomiky. Směnné kurzy byly změněny z režimů s pevnou úrokovou sazbou na fixní, nastavitelné režimy sazeb s příležitostnou prudkou devalvací a s pohyblivou sazbou. Tento aktivní směnový kurz umožnil ekonomikám čtyř "tygrů" vyhnout se zhodnocování měnového kurzu a udržovat stabilní reálný kurz.  Někteří ekonomové vyzdvihují v úspěchu "tygrů" důležitost státních zásahů do ekonomiky. Slovy Dani Rodrika "je nemožné pochopit zázrak východoasijského růstu bez ocenění důležité role, kterou vládní politika hrála ve stimulaci soukromých investic"

Asijská finanční krize 1997.

Ekonomiky "tygrů" zaznamenaly komplikace během Asijské finanční krize. Počátkem roku 1997 zaznamenaly akciové trhy v Hongkongu, Singapuru a Jižní Koreji ztráty nejméně 60% v dolarovém vyjádření. Čtyři Asijští tygři se z krize zotavily rychleji než jiné země kvůli různým ekonomickým výhodám, včetně vysoké míry úspor (s výjimkou Jižní Koreje) a otevřenosti obchodu.

Finanční krize 2008.

Ekonomiky Asijských tygrů orientované na vývoz, které měly prospěch z americké spotřeby, byly těžce postiženy finanční krizí v letech 2007–2008. Ve čtvrtém čtvrtletí roku 2008 HDP všech čtyř zemí kleslo o průměrnou analyzovanou míru kolem 15%. Vývoz klesl na polovinu. Slabá domácí poptávka také dále zhoršila obnovu prosperity těchto ekonomik. Fiskální balíčky představovaly v roce 2009 více než 4% HDP každé země.

Hongkong.

Ekonomika Hongkongu začala industrializovat a extrémně růst již v 50. letech 20. století, tím se z něj stal první z tzv. Asijských tygrů. Po válce jeho obyvatelstvo rychle vyskočilo, protože kvalifikovaní čínští migranti prchali z Číny kvůli občanské válce a ještě více uprchlíků přišlo, když komunistická strana v roce 1949 převzala kontrolu nad pevninskou Čínou. S rychle rostoucí populací zahájila Britská koloniální vláda reformy zaměřené na zlepšení infrastruktury a veřejných služeb. Kvalifikovaná a levná pracovní síla spojená moderními britskými obchodními metodami a technologií zajistila maximalizaci příležitostí pro zahraniční obchod, investice a nábor zaměstnanců. Během 60. let se ekonomika přeměnila na exportní a výroba se rozšířila a diverzifikovala tak, aby zahrnovala oděvy, elektroniku a plasty.  Příznivé daňové pobídky přitahovaly do města mnoho středních a velkých korporací a v 70. a 80. letech se objevilo období výstavby mrakodrapů, veřejného bydlení a železnice, které byly financovány nově nalezeným bohatstvím země. To vedlo k tomu, že HDP mezi lety 1961 a 1997 vzrostlo 180krát, čímž se země stala jednou z nejbohatších na světě. Protože konkurenceschopnost v průmyslu postupně klesala kvůli rostoucím nákladům na práci, trh se přeměnil na ekonomiku založenou na službách. Hongkong již měl prosperující burzu cenných papírů (založenou v roce 1891), takže dávalo smysl, když se jeho trh diverzifikoval od exportního do finančních služeb. Počátkem 90. let se Hongkong stal globálním finančním a dopravním centrem.  Země se setkala s nejistou budoucností, když Spojené království podstoupilo kolonii Číně roku 1997. Ihned po převodu byl Hongkong vážně postižen několika krizemi. Převod vyvolal vlnu masové emigrace, protože obyvatelé se obávali narušení občanských práv, právního státu a kvality života. Více než půl milionu lidí opustilo území a emigrovalo. Kvůli Asijské finanční krizi Hongkong zažil intenzivní úpadek svého akciového trhu a měny. To vyžadovaly zásadní tržní intervence ze strany Státního měnového úřadu Hongkongu, který byl nucen k tomu aby udržoval rozsáhlé devizové rezervy. Následovala epidemie SARS v roce 2003, kdy došlo k nejzávažnějšímu hospodářskému poklesu tohoto území.  Hongkong má dnes jednu z nejliberálnějších ekonomik světa. Je to jedno z nejdůležitějších světových středisek bankovnictví, sídlí zde například HSBC, a jeho přístav patřím k největším a nejvytíženějším. Žádný veřejný dluh, přísné předpisy a jedno z nejatraktivnějších podnikatelských prostředí ve východní Asii ukazují, že země je dobře připravená na trvalý růst, a to i navzdory tomu, že je růst méně působivý v porovnání například s růstem Singapurem.

Jižní Korea.

Po Korejské válce v 50. letech se Jižní Korea nacházela na chvostu světových ekonomik. Země byla zdevastována proběhlou válkou a v roce 1960 činilo HDP na hlavu pouhých 158 amerických dolarů, méně než některé země Subsaharské Afriky. Poté, co se vojenským převratem v roce 1961 chopil moci generál Pak Čong-hui, se Jižní Korea velmi rychle ekonomicky vzchopila a během několika dekád se z ní stala jedna z největších ekonomických velmocí. Ekonomického úspěchu bylo dosaženo především silnou státní kontrolou. Nejednalo se ovšem o typ plánovaného hospodářství, který je typický pro komunistické státy. Stát sice zestátnil bankovní systém, ale ponechal volnou ruku soukromému sektoru. Podporoval investice a orientoval zemi silně na export. Štědrými investicemi z Japonska se podařilo vybudovat moderní infrastrukturu. Přímým důsledkem státní politiky byl růst vlivu tzv. čebolů. Jedná se o konglomeráty, které byly budovány původně malými rodinnými podniky, které byly loajální vůči režimu. Měli k dispozici velmi výhodné státní půjčky, což jim umožnilo rychlý hospodářský růst. Vznik čebolů měl ovšem za důsledek vytvoření oligopolu, kdy se pět největších korejských firem podílí na padesáti procentech HDP a udržují si v zemi velký ekonomický a politický vliv. Toto prostředí dnes zásadně ztěžuje podnikání malých firem.  V 70. letech, když byla země již ekonomicky stabilní a zabezpečená, se stát rozhodl vsadit na investice do informačních technologií, které byly v té době velmi mladým odvětvím. Za tímto účelem byl založen ETRI (Electronics and Telecommunications Research Institute), který měl za úkol zkoumat a vyvíjet nové technologie a efektivní marketingové modely. I přes počáteční risk se toto rozhodnutí velmi vyplatilo, jelikož se později ukázalo, že informační technologie se stanou v budoucnu jedním z nejrychleji rostoucích odvětví. V tomto období se také na domácím trhu čím dál více začaly sílit dnes již ikonické korejské firmy jako Samsung, Hyundai, LG, Kia nebo Daewoo.  Po 18 letech vlády generála Paka měla Jižní Korea sedmnáct krát vyšší příjem na hlavu než její komunistický soused, Severní Korea, a byla na cestě ke stabilnímu ekonomickému vývoji. HDP země vzrostlo během 18 let téměř 4krát. V 80. a 90. letech postupně docházelo k liberalizaci ekonomiky a demokratizaci společnosti. Roku 1997 zasáhla Jižní Koreu Asijská finanční krize. Jižní Korea byla nejvíce zasažená ekonomika z "tygrů" kvůli jejímu rozsáhlému zahraničnímu zadlužení, což vedlo k poklesu její měny o 35-50%. Krize měla za následek státní bankrot a země si musela půjčit velký objem peněz od MMF. Obětí krize byla automobilka Daewoo, která byla odkoupena americkou GM a indickou Tatou. Za vlády prezidenta Kima Te-džunga byla ekonomika zmodernizována a byl ještě více kladen důraz na informační technologie, zejména spotřební elektroniku. Toto rozhodnutí má nemalý podíl na tom, že se dnes z Koreji stal největší výrobce paměťových čipů a displejů pro mobily, počítače i televize. Primárně je výroba stále zaměřena na informační technologie, především na chytré telefony a drobnou spotřební elektroniku. Hospodářství se stále orientuje primárně na export. Jižní Korea je dnes šestým největším vývozním státem. Hospodářský růst se v letech 2000–2010 pohyboval okolo 4-5% s výjimkou v roce 2008, kdy byla země zasažena světovou ekonomickou krizí. Od roku 2011 se růst HDP pohybuje okolo 2-4% ročně. Inflace se v posledních letech drží pod dvě procenta.  Jižní Korea je ze všech Asijských tygrů ekonomicky nejsilnější stát. Dnes zaujímá 4 místo mezi asijskými ekonomikami a 11 mezi světovými. Pochází odsud největší elektronická firma světa Samsung nebo třeba automobilka Hyundai. Je členem OECD a G20.

Singapur.

Když se Britové vrátili v roce 1945 do Malajska (kterého byl Singapur stále součástí), byl to válkou vyčerpaný kraj. Se záměrem obnovit vliv v nejisté Asii, se Britové rozhodli stavět na předválečném úspěšném ekonomickém vývoji Singapuru. Singapur, původně ceněn za strategicky umístěný přístav na hlubokých vodách s ideální obchodní pozicí spojující trasy z Evropy do Asie, byl snadno schopen využít jeho reputace jako obchodního uzlu. A díky britským investicím se postupně stal regionálním centrem letectví, telekomunikací a pošty, a získal zpět svou známost jako klíčový přístav mezi Evropou a Asií.  Zatímco Singapur zaznamenal značný pokrok v první dekádě po druhé světové válce, nový politický vývoj ohrožoval jeho vzestup. Když Malajsie získala nezávislost v roce 1959 a Singapur se od ní v roce 1965 osamostatnil, zahraniční investoři uprchli z ostrova nejistí, zda nově zvolená Strana lidové akce - PAP (vedená Li Kuang-jaoem) mohla udržet stejnou stabilitu jako britská vláda. Obyvatelstvo čelilo vysoké míře nezaměstnanosti a chudoby. HDP na obyvatele činilo 516 USD a polovina populace byla negramotná.  Byla zde ale viditelná snaha PAP obnovit stabilitu, která umožňovala prosperitu pod britskou vládou. Vzhledem k tomu, že si Singapur pod britským imperialismem nikdy nevyvinul kulturu politických práv, se nově zvolená PAP nesnažila legitimizovat svou vládu ochranou práv (jak tomu bývá u západních států), ale dohledem nad silným ekonomickým růstem. PAP koordinoval s Týmem technické asistence OSN, aby přijal agresivní strategii rozvoje párující snižování regulací s lákáním zahraničních korporací. Vláda zřídila radu pro hospodářský rozvoj, která vypracovala a implementovala národní ekonomickou strategii na podporu výrobního odvětví země. Spíše než se vyhýbat zahraničnímu kapitálu, Singapur ji uvítal s daňovými úlevy a dočasnými dovozními tarify. Plán byl jednoduchý, zahraniční firmy přinesou kapitál, technologie a dovednosti a Singapur se bude učit. Nakonec budou schopni replikovat obchodní praktiky přinesené do Singapuru zahraničními společnostmi. Jak píše ekonomický historik Huff "Singapurský model nese poučení, že rozsáhlá role vlády může být spojena s volným obchodem."  Asijská finanční krize zanechala Singapur relativně nepoškozený. Během Finanční krize v roce 2008 se maloobchodní tržby snížily o 6 %.  Dnes má Singapur nejvyšší HDP na hlavu ze všech čtyř Asijských tygrů a má druhý největší přístav na světě. Je jedním z předních světových středisek pro výměnu měn a pyšní se rozmanitou společností expatů, která se vyznačuje vysokými objemy zámořských investic získaných v průběhu let. Ekonomický růst Singapuru je zakořeněný ve světě podnikání. Největšími odvětví průmyslu jsou farmacie, lékařství a rafinerie.

Tchaj-wan.

Tchaj-wan se po konci okupace Japonskem v roce 1945 a rozštěpení Číny 1. října 1949 nacházel v hluboké krizi a na chvostu světových ekonomik. Zemi zužovala hyperinflace, chudoba, chybějící infrastruktura a nefunkční školství. Po porážce Čínské národní strany komunisty se stahuje Čankajškova armáda a je vyhlášena Čínská republika známa hlavně jako Tchaj-wan.  Nová stabilní měna společně s programem stabilizace cen zastavila hyperinflaci. Ruku v ruce s finanční podporou ze strany USA, má Tchaj-wan k dispozici dostatek prostředků ke stabilizaci ekonomické situace. Ke snížení cen a zpomalení hyperinflace napomohly také značné miliony taelů zlata a devízové rezervy, které na ostrov přinesla při útěku Čankajškova armáda. Společně se zlatem se na ostrov stáhl značný počet obchodních a intelektuálních elit. Díky programu ekonomické pomoci pro rozvoj venkova ze strany spojených států a vydáním pozemkových reforem se vytvořily pozitivní podmínky pro růst zemědělství. Produkce v zemědělství mezi lety 1952 až 1959 měla průměrný roční nárůst kolem 4%. Zatímco populační růst se pohyboval průměrně na 3,5%. Ještě v roce 1957 činilo HDP na obyvatele 170$, což ho stavělo na chvost vedle zemí jako Kongo. Postupně si podporou malého a středního podnikání utvořil nesmírně silnou exportní ekonomiku, která přispěla k rychlému růstu, kterému se přezdívá tchajwanský zázrak. V roce 1959 vydáním hospodářské a finanční reformy, která liberalizovala trh a otevřela ho světu. Cílem bylo posílit přísun zahraničních společností a investic. Mnoho společností převážně z Japonska, díky levné a dobře vzdělané pracovní síle, přesunulo svou výrobu právě na Tchaj-wan. Přesto vše si Tchaj-wan skrze podporu malých a středních podniků a skrze dotace s výhodnými půjčkami zachoval jádro svého průmyslu.  Od roku 1980 se stává Tchaj-wan hospodářskou silou s významnou přítomností na mezinárodních trzích. Mnoho tchajwanských společností začalo ve velkém investovat do Asie, převážně tedy Číny. Skrze vyšší platy, etablování odborů a snížení vývozních kvót se výroba začíná přesouvat do Číny a jihovýchodní Asie. Při těchto společenských změnách padá režim Čínské národní strany a hledá se cesta demokratické legitimity. Koncem 90. let se ekonomický růst značně zpomalil, což zapříčinil vzestup Číny, která se nacházela ve stejné pozici, jako dříve Tchaj-wan (levná pracovní síla, absence odborů a stabilní prostředí). Právě růst Číny vede v mnohých sférách průmyslu Tchaj-wan k opouštění svých pozic.  Nyní je Tachaj-wan špičkou v inovacích v technologickém průmyslu. Má 28. největší index lidského rozvoje. Může se pochlubit vysokou životní úrovní, rozvinutou infrastrukturou, kvalitním vzdělávacím systémem a každoročně vysokým počtem startup společností zaměřených na technologie a IT průmysl.

Hrubý domácí produkt (HDP).

V roce 2017 činil součet nominálního HDP Asijských tygrů 2 782 893 milionů USD a dohromady tak činí 3,5% světové ekonomiky.

Vzdělání a technologie.

Jedním ze základních pilířů úspěchu asijských tygrů se ukázala investice do industrializace, vzdělávání, vědy a inovací. Vedle levné pracovní síly právě vysoká vzdělanost byla předpokladem pro rychlý růst průmyslu. Investice do vzdělání a vědy se ukázala jako velmi prospěšná a ještě před koncem 20. století se ukázali asijští tygři jako technologické centrum s vysokým objemem inovací. V tomto prostředí vzniklo mnoho velikánů, jako kupříkladu jihokorejský Samsung, který je největší elektrotechnickou společností světa a je světovým lídrem v odvětví robotiky.  O úrovní školství svědčí úspěchy z mezinárodních olympiád, vysoká finanční gramotnost a výborná úroveň anglického jazyka. Středoškolští studenti hlavně z Tchaj-wanu získávají pravidelně zlaté medaile z oblastí fyziky, matematiky či chemie. Asijští tygři mají mnohé světově nejlépe hodnocené univerzity jako: National Taiwan University, Seoul National University, National University of Singapore, University of Hong Kong či Faculty of Dentistry, která je nejlépe hodnocenou stomatologickou školou na světě. Státy asijských tygrů jsou nyní centrem výpočetní techniky, robotiky, biotechnologií a informačních technologií. To vše díky počáteční velké investici do školství, výzkumu, industrializace a kulturnímu prostředí, které oceňuje stabilitu, pracovitost a loajalitu vůči autoritám.

Pojem asijští tygři (také asijští draci) označuje čtyři nově industrializované asijské země s rychlým hospodářským růstem: Hongkong, Jižní Korea, Singapur, Tchaj-wan. Všechny země prošly rapidní industrializací od začátku 60. let. Hongkong a Singapur jsou jedny ze čtyř největších finančních center světa. Jižní Korea a Tchaj-wan jsou světovými vůdci ve výrobě elektroniky a technologických inovacích, sídlí zde největší technologické společnosti. Jižní Korea je také nejvíce automatizovanou ekonomikou na světě. Dnes MMF země pravidelně uvádí na seznamech nejvíce prosperujících a stabilních ekonomik. Ekonomický úspěch asijských tygrů inspiroval řadu dalších jihovýchodních asijských zemí, např.: Indonésie, Malajsie, Filipíny, Thajsko a Vietnam. Označení ekonomický tygr se v současnosti používá jako obecný termín pro státy s nadprůměrně rostoucí ekonomikou. Podobně označované skupiny nebo ekonomiky jsou například: Baltští tygři, Keltský tygr, Golfský tygr.

The Four Asian Tigers (also known as the Four Asian Dragons or Four Little Dragons in Chinese and Korean) refer to the economies of Hong Kong, Singapore, South Korea and Taiwan. Between the early 1960s and 1990s, they underwent rapid industrialization and maintained exceptionally high growth rates of more than 7 percent a year.


Život.

Původ a rodina.

Vitellius se narodil 24. září roku 15 jako syn Lucia Vitellia, jenž zastával celkem třikrát konzulát a byl Claudiovým kolegou v úřadu cenzora, a jeho manželky Sextilie. Suetonius zmiňuje dvě odlišné verze původu Vitelliova rodu. Podle první příslušel Vitellius k potomkům někdejších vládců Latia, zatímco podle druhé, méně příznivé pocházeli jeho předkové z nízkých poměrů. Již v raném věku prý patřil k okruhu oblíbenců, jimiž se císař Tiberius obklopil na ostrově Capri. Později se vlivem lichocení a politické obratnosti domohl také přízně Caliguly, Claudia a Nerona.  Někdy před rokem 40 se Vitellius oženil s jistou Petronií, dcerou bývalého konzula Publia Petronia. Ta mu porodila jeho prvorozeného syna Petroniana Vitellia, údajně slepého na jedno oko. Zámožná Petronie ustavila syna svým dědicem, ovšem vymínila si jeho propuštění z otcovské moci. Vitellius s tím sice souhlasil, avšak brzy poté chlapce usmrtil, přičemž tvrdil, že se ho Petronianus chystal připravit o život. Když se následně Petronie s Vitelliem rozvedla, uzavřel manželství s Galerií Fundanou, jejíž otec Gaius Galerius působil jako správce Egypta. Společně měli dvě děti; syna pojmenovaného Aulus a dceru neznámého jména.

Veřejná činnost, získání moci.

Náklonnost císařů julsko-klaudijské dynastie zajistila Vitelliovi konzulát v roce 48 a jmenování prokonzul Afriky roku 60 nebo 61. V této provincii pak sloužil jako legát v doprovodu svého mladšího bratra Lucia Vitellia, který se po něm stal zdejším místodržitelem. V mezičase byl pověřen výkonem dvou kněžských úřadů. Bez pochyby klíčový okamžik Vitelliovy politické kariéry představovalo jeho určení za správce Dolní Germánie, jímž ho císař Galba učinil koncem roku 68. Toto rozhodnutí zaskočilo všechny, včetně samotného Vitellia, nacházejícího se tehdy podle tvrzení Suetonia v tísnivé finanční situaci. Galba patrně usiloval snížit nebezpečí vypuknutí revolty mezi legiemi na Rýně, jejichž vojáci byli silně rozladěni císařovým odmítnutím odměnit je za jejich úlohu při potlačení Vindikova povstání. Vitellia si zvolil především kvůli jeho chybějícím vojenským zkušenostem a jeho pověsti muže se sklony k hazardu, alkoholu a obžerství. Galba předpokládal, že se Vitellius bude věnovat hlavně kořistění provincie, v této své domněnce se však zcela zásadně zmýlil. Vitellius si totiž záhy získal oblibu mezi podřízenými svou marnotratností a přehnanou vlídností, což mělo zhoubný dopad na disciplínu a pořádek ve vojsku. Vzpoura započala 1. ledna 69, kdy legionáři v Horní Germánii odmítli obnovit slib loajality Galbovi a povalili jeho podobizny. Jakmile se Vitelliovi vojáci dozvěděli o tomto incidentu, 2. ledna prohlásili svého velitele z návodu legátů Fabia Valenta a Aula Caeciny Aliena císařem. K tomu došlo ve městě Colonia Agrippina (nynější Kolín nad Rýnem), v němž byl Vitellius obdarován mečem Julia Caesara, uloženým ve zdejším chrámu. Při této příležitosti přijal navíc čestné přízvisko "Germanicus". Kromě sedmi legií dislokovaných v obou Germániích se na jeho stranu přidaly rovněž vojenské sbory rozmístěné v Galii, Británii a Raetii. Vitellius se zdráhal vypravit se osobně na Řím, protože byl v podstatě nevoják. Místo sebe tudíž vyslal Caecinu a Valenta jako velitele dvou početných armád. Caecina spěchal se svými oddíly na jih podél východních hranic Galie, zatímco Valens se při postupu poněkud zdržel, neboť shromažďoval posily v okolních provinciích. Již před příchodem Vitelliových vojsk do Itálie byl Galba svržen Othonem, který se stal novým císařem. V březnu se Caecinovi a Valentovi úspěšně podařilo zdolat Alpy, načež spojili své síly u města Cremona, severně od řeky Pádu. Nedaleko odtud se potom střetli s Othonovými muži, nad nimiž zvítězili v první bitvě u Bedriaka. Otho po obdržení zprávy o své porážce spáchal 16. dubna sebevraždu a tři dny na to složili vojáci v Římě přísahu věrnosti Vitelliovi. Taktéž římský senát ho uznal císařem.  Když se Vitellius doslechl o tomto vývoji, okamžitě se odebral z Galie do Říma. Samotná cesta do Itálie se podle líčení pramenů změnila v takřka nepřetržité orgiastické oslavy spojené s nadměrným požíváním alkoholu a pokrmů. Značně uvolněná kázeň armády tím byla ještě dále oslabena, takže do Říma vstoupil Vitellius v čele naprosto nevázaných a nedisciplinovaných zástupů vojáků. Při pochodu učinil zastávku ve městě Lugdunum (Lyon), v němž prezentoval legiím svého šestiletého syna jako svého budoucího nástupce. Poté, co dorazil do Cremony, navštívil místo nedávné bitvy, kde si s potěšením prohlédl mrtvá těla svých pobitých nepřátel. Nařídil také usmrcení více než stovky lidí, kteří se ve snaze zavděčit se Othonovi hlásili k zabití Galby. Pretoriánskou gardu nechal rozpustit a nahradit muži z germánských legií požívajících jeho plné důvěry. Do funkcí pretoriánských prefektů byli pak dosazeni přívrženci vítězných vojevůdců Caeciny a Valenta.

Vláda.

Na přelomu června a července vtáhl Vitellius s veškerým svým doprovodem a vojáky do hlavního města. Následné mocenské změny probíhaly o poznání méně dramaticky, než jak se všeobecně očekávalo, jelikož počet zadržených a popravených byl vcelku nízký. Většinu úřadů si podrželi jejich stávající vykonavatelé a Salvius Titianus, Othonův bratr, zastávající čelné postavení v předchozím režimu, byl spolu s mnoha jinými omilostněn. Vitellius projevoval umírněnost a jenom pozvolna se chápal svých kompetencí. Dokonce se zdráhal přijmout tradiční titul princeps, nicméně to mu nebránilo prohlásit se doživotním konzulem. Účastnil se zasedání senátu a pokračoval v obvyklé praxi poskytování zábavy římskému lidu. Tacitus se zmiňuje o dvou přínosných opatřeních zavedených Vitelliem, jež přetrvala svého původce. Centurionům bylo zakázáno vyžadovat od řadových vojáků úplatky výměnou za udělení dovolené, či zproštění běžných povinností. Výkon císařské administrativy dosud obvykle svěřovaný propuštěncům začal být přenecháván jezdcům, což naznačuje rostoucí profesionalizaci státní byrokracie. Vitellius přesto částečně napodobil Galbu, protože za svého blízkého rádce si zvolil propuštěnce Asiatika. Kvůli zabezpečení své pozice odeslal legie loajální Othonovi zpět do svých původních posádek, případně je odvelel do odlehlých provincií. Navzdory tomu pociťovali poražení vojáci, obzvláště z podunajských provincií, i nadále rozmrzelost a odpor k Vitelliovi.  Suetonius, jehož otec bojoval u Bedriaka na straně Othona, vnímal Vitelliovu vládu v nepříznivém světle. Ve svém díle mu vytýká netečnost, lenost a pohodlnost a poznamenává, že vykazoval jisté náznaky moudrého panování, avšak jeho stoupenci ho sváděli ke špatnostem, čímž upozaďovali jeho přednosti. Vitelliovi ale leckdy nezbývalo než vyhovět požadavkům vlastních vojáků, jejichž zásluhou dosáhl trůnu. Ostatní historikové, konkrétně Tacitus a Cassius Dio, oponují některým Suetoniovým tvrzením, ačkoli ani jejich vylíčení Vitellia nevyznívá příliš pozitivně.

Flaviovská revolta a smrt.

Vitelliovu panování v Římě bylo souzeno jenom krátké trvání. V červenci 69 se vzbouřila vojska v Egyptě, Sýrii a Judeji, jež si za císaře zvolila Tita Flavia Vespasiana, zkušeného a respektovaného vojevůdce disponujícího širokou podporou. Zatímco se Vespasianus věnoval upevňování své moci v Egyptě, vypravil se jeho spojenec a syrský místodržitel Gaius Licinius Mucianus na západ. Dříve, než tam stihl dorazit, přiklonili se k Vespasianovi rovněž Marcus Antonius Primus a Cornelius Fuscus, jimž podléhaly legie na Balkáně. Třebaže jejich vojenské síly byly ve srovnání s Vitelliovými zhruba poloviční, Primus, odhodlaný zabránit svým protivníkům v přísunu posil ze severu, spěšně překročil přes Julské Alpy a vpadl do Itálie. Vitelliova pozice byla ještě oslabena Valentovou vážnou nemocí a Caecinovým pokusem přesvědčit legionáře, aby přešli na stranu Vespasiana. Jeho vlastní podřízení ho ale zadrželi a uvrhli do želez.  Caecinova armáda postrádající vojevůdce, jelikož Vitellius pobýval v Římě, poté postoupila ke Cremoně. Antonius Primus tábořící nedaleko odtud vyrazil se svými muži vstříc Vitelliově vojsku, s nímž se 24. října srazil ve druhé bitvě u Bedriaka. V úporném střetnutí dosáhli převahy Vespasianovi vojáci, kteří stíhali prchající vitelliovce do Cremony. Toto město bylo potom po dobu čtyř dnů nemilosrdně drancováno a pleněno vítězi. Od Vitellia odpadlo také loďstvo v Misenu a v Dolní Germánii se proti Římanům vzbouřili Batavové vedení Gaiem Juliem Civilem. Uzdravený Valens vyplul po moři do Galie, aby zde shromáždil nové síly, přičemž byl zajat a popraven. Vitellius zkusil zablokovat apeninské průsmyky, ovšem jím vyslané vojsko se 17. prosince vzdalo bez boje postupujícím flaviovským oddílům u Narnie. Za této bezvýchodné situace se Vitellius pokusil abdikovat a zachránit sebe a svou rodinu. Jeho příznivci a římský lid ho však přinutili vrátit se zpět do paláce. Titus Flavius Sabinus, Vespasianův starší bratr a tehdejší městský prefekt, jenž přesvědčil Vitellia k odstoupení, měl v úmyslu převzít kontrolu nad Římem. Vitelliovi germánští strážci mu v tom zabránili a posléze ho společně s mnoha jinými lidmi zabili na Kapitolu, kam se před nimi stáhl. Tamější chrám Jova Nejlepšího a Největšího byl při tom zapálen, načež shořel do základů.  20. prosince vtáhla vítězná flaviovská armáda do Říma, v němž ji uvítal odpor místního obyvatelstva. Vitellius nejprve uvažoval o útěku do Kampánie, nakonec se ale rozhodl setrvat v paláci. Podle Tacita se oblečen v hadrech schoval v obydlí císařského vrátného a pro jistotu zabarikádoval vchod. Z tohoto úkrytu byl vytažen příchozími Primovými vojáky, kteří ho pak polonahého odvlekli na Forum, kde byl svržen z Gemonských schodů. Suetonius dodává, že jeho tělo bylo vrženo do Tiberu. Podle podání Cassia Diona byla mrtvému Vitelliovi uťata hlava, jež byla ukazována ve městě. Usmrceni byli taktéž Vitelliův bratr a syn.

Hodnocení.

Vitellius byl ze strany antických dějepisců podroben značné kritice. Přestože byl velice nenasytný člověk, jeho popis jako lhostejného, ukrutného a výstředního jedince nejspíše nekoresponduje se skutečností, neboť vychází z líčení nepřátelské propagandy. Navzdory negativnímu vyobrazení v pramenech se Vitellius těšil u římského lidu určité popularitě. Třebaže se ocitl pod silným vlivem vojáků, za počátek své vlády pokládal okamžik svého uznání senátem. Zpočátku vystupoval velmi zdrženlivě v užívání titulů caesar a augustus, a ačkoli od toho později upustil, nikdy se oficiálně nenechal znázornit na mincích jako caesar. I přes umírněné sklony projevující se v jeho panování ho chybějící zkušenosti s velením armádě činily závislým na dvou vzájemně znesvářených generálech, na něž musel spoléhat v kritických okamžicích. Následkem toho nepředstavoval pro Vespasiana rovnocenného soupeře a ponižující okolnosti jeho smrti se tudíž staly příhodným vyústěním jeho předchozí neúspěšné vlády.

Aulus Vitellius (24. září 15 – 22. prosince 69 v Římě) byl římským císařem od 16. dubna 69 až do okamžiku svého úmrtí.

Vitellius (; Aulus Vitellius Germanicus; 24 September 1522 December 69 AD) was Roman emperor for eight months, from 16 April to 22 December 69 AD. Vitellius was proclaimed emperor following the quick succession of the previous emperors Galba and Otho, in a year of civil war known as the Year of the Four Emperors. Vitellius was the first to add the honorific cognomen "Germanicus" to his name instead of "Caesar" upon his accession. Like his direct predecessor, Otho, Vitellius attempted to rally public support to his cause by honoring and imitating Nero who remained widely popular in the empire.


Podtřídy.

Marratiidae.

Řád "Marattiales" jsou velmi mohutné pantropické kapradiny vlhkých tropických lesů. Výtrusnice jsou vždy jen na spodu listů a mají tendenci k vytváření synangií. Typ synangií se liší u každého druhu. Jsou to rostliny se vzpřímeným, u fosilních zástupců často stromovitým a někdy silně zkráceným kmenem, řidčeji s plazivým oddenkem. Přestože byly fosilní druhy stromovité, nebylo u nich druhotné tloustnutí (jednotlivé cévní svazky byly obklopeny velkou sklerenchymatickou pochvou), nebo bylo jen velmi slabé. Zástupci:

Polypodiidae.

Podtřída "Polypodiidae" čili leptosporangiátní kapradiny mají megafyly, střední válec typu diktyostélé (jednotlivé cévní svazky xylému jsou obtočeny floémem). Postrádají druhotné tloustnutí. Sporangia jsou uložena ve výtrusnicových kupkách (= sory), které jsou kryty různými způsoby. Na sorech jsou 2 typy buněk. Buňky tlustostěnné tvoří tzv. prstenec (= annulus), jednotlivé buňky časem vysychají a zmenšují se a nemají živý obsah. A další buňky tvoří obústí (= stomium), což je místo, kde pak výtrusnice puká a tedy i místo, kterým vypadnou jednotlivé výtrusy. Typickým znakem pro "Polypodiidae" jsou pleviny – šupiny na řapících, kterých je v závislosti na druhu různý počet. Tato podtřída obsahuje kolem 9000 druhů, a to zejména v těchto řádech:

Fylogenetický strom.

Následující fylogenetický strom zobrazuje aktuální představu (jednu z možných) o příbuznosti jednotlivých skupin recentních kapradin podle molekulárně biologické studie jaderných genů z r. 2015 s přihlédnutím k ještě novější srovnávací studii s časovou kalibrací fylogeneze kapraďorostů. Pojmenování větví přizpůsobeno modernímu systému kapraďorostů. Skupiny, které by mohly být parafyletické jsou označeny (P).

Rozmnožování.

Kapradiny se rozmnožují pomocí výtrusů uložených ve většině případů na spodní straně listů kapradin. Většinou u více vyvinutých je chrání ostěra. Když praskne, výtrusy se roznesou do okolí a vyklíčí v prokel. Cyklus se opakuje.

Kapradiny ("Polypodiophyta") jsou oddělení výtrusných cévnatých rostlin, čili kapraďorostů ("Pteridophyta"), jehož zástupci jsou hojně rozšířeni po celé Zemi. Současné druhy jsou z velké většiny byliny, ale v některých tropických oblastech rostou i stromovité druhy. Vymřelé stromovité kapradiny se hojně vyskytovaly v permokarbonských lesích. Kapradiny se poprvé objevily ve spodním devonu a největší rozvoj zažily právě během karbonu a permu. V druhohorách a třetihorách spíše kapradiny vymíraly. Evolučně pravděpodobně navazují na oddělení "Rhyniophyta". Kapradiny druhotně netloustnou (tzn. nezvětšují tloušťku stonku nebo kořenu činností laterálního meristému kambia, případně felogénu). Oddělení kapradiny obsahuje jedinou recentní třídu Polypodiopsida (používají se i synonymická označení Filicopsida či Pteridopsida).

A fern (Polypodiopsida or Polypodiophyta) is a member of a group of vascular plants (plants with xylem and phloem) that reproduce via spores and have neither seeds nor flowers. They differ from mosses by being vascular, i.e., having specialized tissues that conduct water and nutrients and in having life cycles in which the sporophyte is the dominant phase. Ferns have complex leaves called megaphylls, that are more complex than the microphylls of clubmosses. Most ferns are leptosporangiate ferns. They produce coiled fiddleheads that uncoil and expand into fronds. The group includes about 10,560 known extant species. Ferns are defined here in the broad sense, being all of the Polypodiopsida, comprising both the leptosporangiate (Polypodiidae) and eusporangiate ferns, the latter group including horsetails or scouring rushes, whisk ferns, marattioid ferns, and ophioglossoid ferns.


Počátky výroby počítačů.

"Computers for the masses, not for the classes". Volně přeloženo něco jako "Počítače pro masy, ne jen pro pracháče". Tímto heslem se začala firma Commodore začátkem 80. let řídit. Legendární Jack Tramiel, napůl génius, autor tohoto výroku, začal brzy se svým týmem pracovat...  V roce 1980 na Computer Electronics Show firma Commodore představila svůj první výsledek a ukázala, že to s tím heslem myslí vážně. Nejdříve tento počítač neměl ani název a říkalo se mu jen MicroPET. Ještě se provedlo několik menších změn, vymyslel se název VIC20 a začátkem 1981 už byl k mání v obchodech. A začal se prodávat "obrovským" způsobem, v nejlepších časech se prodalo 9000 kusů denně. Commodore VIC20 byl prvním barevným počítačem, který rozbil bariéru $300 dolarů. VIC20 ukázal miliónům lidí tajemství osobních domácích počítačů. Byl to opravdu počítač pro všechny a ne jen pro pracháče. Commodore VIC20 je legendárním počítačem, který změnil všeobecný pohled na domácí osobní počítače a nastartoval sérii úspěšných Commodore počítačů. <br>  V současnosti se nám zdají technické parametry VIC20 jako komické, ale o to tu vůbec nejde. Jde o to, že do roku 1984, kdy v zimě Jack Tramiel odchází z firmy Commodore (Commodore PLUS4 byl posledním systémem, na kterém ještě pracoval) se po světe používalo přes 4 miliónů všech počítačů Commodore. Jack Tramiel to dokázal.  Kolem původu názvu VIC20 panuje mnoho dohadů, existuje několik verzí. Jeden pramen uvádí, že název je odvozen od velikosti obrazovky VIC20, která měla 20 sloupců. Další pramen uvádí, že to bylo z důvodu, že ROM paměť měla 20 KB. Další pramen říká, že to je podle toho, že slovo "20 - Twenty" zní jako "Friendly". Jack Tramiel a jeho team to sami vědí nejlíp proč zrovna název VIC20.  V dalších letech došlo k velkému rozvoji výpočetní techniky a domácích počítačů a tak firma Commodore představila další modely, mezi nimi velmi slavný a nejprodávanější osobní počítač všech dob Commodore C-64, jehož se prodalo asi 25 milionů. Velikou zajímavostí tohoto počítače byl jeho zvukový trojhlasý čip SID 6581 a grafický procesor VIC. Pro cenu tohoto počítače si ho mohly dovolit domácnosti po celém světě. Jeho pokračovatel, už méně slavný Commodore C-128 se podílel na dalším rozvoji potenciálu této firmy, ale v kontrastu s přicházejícími počítači od firmy Atari a IBM, které měli přinést šestnáctibitovou technologii a tak do značné míry předběhnout dosavadní Commodore, museli vývojáři urychlit vývoj své Amigy.  Pak firma Atari v roce 1987 vypustila svůj model ST a vyvinula tak tlak na firmu Commodore, aby už taky vypustila 16bitový klasický domácí počítač, jestliže nechce být až druhá. Mezi těmito firmami byla vždycky obrovská konkurence, která přecházela až v nenávist. Proto firma Commodore vyvinula dvojici Amiga 500/Amiga 2000. Amiga 500 byl klasický "home computer" se vzhledem klasické "domácí placky". Došlo k několika vylepšením oproti Commodore Amiga 1000, rozšířila se paměť, vyvinula se nová verze OS – KickStart 1.3. A2000 byla totožná s A500, měla ale vzhled jako klasické PC a nějaké věci navíc (sada expansion Zorro slots, SCSI interface a HD byl standardně v dodávce), 1MB RAM a opět charakter spíše pracovní stanice než domácího počítače.  O počítače Amiga (především Amigu 500) byl nevídaný zájem. Za celou dobu se jich prodalo několik milionů kusů a staly se legendou. Měly výborné zpracování obrazu a zvuku, které bylo na tehdejší dobu nevídané. Naprostou špičku představoval operační systém AmigaOS s grafickou nadstavbou WorkBench.

Vyráběné počítače.

Firma začala vyrábět počítače od roku 1976, a to tyto modely:

Odkazy.

Reference.

Část byla převzata z https://web.archive.org/web/20140808054712/http://www.comphistory.wz.cz/

Commodore, obvykle používající název Commodore International, byla americká elektrotechnická společnost založená ve West Chester v Pensylvánii. Firmu založil v roce 1954 voják Jack Tramiel. Nejdříve se zabýval opravami psacích strojů – z toho vyplýval i původní název firmy: "Commodore portable typewriter". Poté změnil název na "Commodore Business Machines International" (CBM) a začal vyrábět vlastní psací stroje (v československé licenci) a kalkulačky.

Commodore International (other names include Commodore International Limited, or just simply Commodore) was an American home computer and electronics manufacturer founded by Jack Tramiel. Commodore International (CI), along with its subsidiary Commodore Business Machines (CBM), participated in the development of the home–personal computer industry in the 1970s and 1980s. The company developed and marketed the world's best-selling desktop computer, the Commodore 64 (1982), and released its Amiga computer line in July 1985. With quarterly sales ending 1983 of $49 million (equivalent to $ million in ), Commodore was one of the world's largest personal computer manufacturers.


Historie.

Letecká společnost byla založena v roce 1920 pod názvem CFRNA. Do svého přejmenování na TAROM dne 18. září 1954 vystřídala 3 další názvy a podnikala několik pravidelných letů především mezi Bukureští a Paříží, dále pak do měst především ve střední Evropě. V roce 1960 již TAROM obsluhoval řadu pravidelných evropských linek a 14. května 1974 začal létat na své první transatlantické lince do New Yorku na Kennedyho mezinárodní letiště. Další vývoj společnosti byl silně ovlivněn skutečností, že Rumunsko bylo jednou ze zemí Východního bloku. TAROM začala používat výhradně letadla sovětské výroby (Il-14, Il-18, dálkový Il-62, Tu-154 a další). Kromě nich ovšem používala k letům do destinací na Středním východě letadla Bac 1-11 a Boeing 707 pro dálkové lety.  V roce 1993 začala společnost provozovat pravidelné lety do Montrealu a Bangkoku a koupila první francouzský dálkový letoun Airbus A310-300. V průběhu devadesátých let nahradila TAROM svou dálkovou flotilu Boeingů 707 a Iljušinu 62 dalšími dvěma Airbusy A310. V roce 2001 byly ale zrušeny neziskové dálkové lety do Bangkoku a Montréalu. Mezikontinentální lety se ovšem rušily i později – v roce 2002 Chicago, v roce 2003 Peking a New York. Dále bylo zrušeno několik vnitrostátních a evropských linek.  Rok 2004 byl pro společnost po posledních deseti letech první ziskový rok. V roce 2006 přibyly do flotily letouny Airbus A318, Boeing 737-800 a ATR 72. Dne 5. června 2010 byl tehdejší věrnostní program TAROMu Smart Miles přejmenován na Flying Blue.  Dne 25. června 2010 se společnost stala členem aliance leteckých dopravců SkyTeam.

Destinace.

V březnu 2017 létal do 79 destinací v Evropě, Africe a na Blízkém Východě, včetně těch sezónních.

Praha.

TAROM pravidelně létá také do českého hlavního města, Prahy, konkrétně letiště Václava Havla. Letadla této letecké společnosti do této destinace létají od počátků existence této společnosti. Na této lince létaly například ATR-42, BAC 1-11, Iljušin Il-14, Il-18 či Tupolev Tu-154. V roce 2013 létal s dvěma frekvencemi týdně a toto spojení tento rok přerušil.  Dne 23. října 2013 toto spojení TAROM obnovil se čtyřmi frekvencemi týdně. Od této doby tuto linku létají letouny Airbus A318 či Boeingy 737-700. Na zimní sezónu 2017 byly frekvence navýšeny ze čtyř na pět. V roce 2019 je spojení operováno každodenně.

Codeshare.

TAROM měl v březnu 2017 codeshare smlouvu s následujícími dopravci:

Flotila.

Současná.

K listopadu 2016 čítala flotila TAROM 21 letadel průměrného stáří 16,8 let. V roce 2011 byl průměrný věk flotily jen 9,5 roků a čítala 29 letounů.

Historická.

V minulosti TAROM provozoval následující letouny:

TAROM (rumunsky "Transporturile Aeriene Române") je rumunská národní letecká společnost a vlajkový dopravce. Sídlí na mezinárodním letišti Henriho Coandy v Bukurešti – Otopeni. V roce 2014 přepravil 2,2 miliony cestujících, je členem aliance SkyTeam.

TAROM (pronounced "ta-rom", legally "Compania Națională de Transporturi Aeriene Române TAROM S.A."), is the flag carrier and oldest currently operating airline of Romania, based in Otopeni near Bucharest. Its headquarters and its main hub are at Henri Coandă International Airport. It is currently the first and largest airline operating in Romania based on international destinations, international flights and the third-largest measured by fleet size and passengers carried.


Panická ataka.

Samotná panická ataka má složku myšlenkovou, emoční, ale především fyziologickou. Postižený trpí zejména na tělesné úrovni. Metodou první volby pro zvládnutí panického záchvatu je aplikace dechové a svalové strategie.

Příčina.

Podle behaviorální teorie jde o naučené chování. Jde o relativně trvalý sklon k interpretaci různých tělesných příznaků, které jsou projevem stresové reakce jako příznak hrozící katastrofy. Pokud jsou tyto příznaky brány jako hrozba (např. bolest na hrudi – mám infarkt), nastává stav napjatého očekávání. Spouští se reakce útok nebo útěk, tím dochází k zesilování původní reakce. Někdy pacient začne zrychleně dýchat, tím dochází ke změně vnitřního prostředí a znovu k zesílení původních příznaků.

Útěk nebo útok.

Reakce útěk nebo útok můžeme vnímat jako jedny z nejdůležitějších součástí naší výbavy pro přežití v nebezpečných situacích. Pocházejí z počátku vývoje lidského mozku, kdy byl život mnohem fyzicky náročnější a nebezpečnější než dnes. Tenkrát byly hrozby jednoduché a přímé, například divoká zvěř nebo člen nepřátelského kmene.  Proto může být panická ataka spuštěna rychle a hlavně podvědomě. Lidé trpící panickými záchvaty často říkají, že "přišly z ničeho nic".  Když tělo změní prioritu z dlouhodobého přežití na krátkodobé ve stavu nouze, děje se hned několik věcí. Následkem vyloučení hormonů jako je adrenalin se krevní tlak zvýší a zrychlí se dech při přípravě na velkou tělesnou námahu.  Nohy se mohou třást, protože se připravují na běh, a také ruce se mohou třást, jak se na nich velké svaly připravují k boji. Člověk se může zpotit, čímž se jeho tělo ochladí, aby se pak nepřehřálo při velké fyzické námaze, na kterou se podvědomě připravuje.  Krev je odháněna od žaludku k důležitým svalům, kde je potřeba v případě nouze. Z tohoto důvodu lidé, kteří jsou často vystavováni stresovým situacím, mohou mít problémy s trávením; krev je soustavně odváděna od žaludku do jiných částí těla.

Léčba.

Podle výsledků mnohých studií je při léčbě panické poruchy terapií "první volby" kognitivně behaviorální terapie, která je doplněna nácvikem dechových a svalových strategií.  Porucha se léčí buď psychoterapií – kde jsou vhodné hypnoterapie, satirovská transformační systemická terapie či kognitivně-behaviorální psychoterapie, nebo pomocí psychofarmak, kde se používají antidepresiva ze skupiny SSRI nebo SNRI (např. venlafaxin) a k akutnímu zvládání úzkosti vysoce potentní benzodiazepiny (alprazolam, klonazepam). Výjimkou nejsou ani antipsychotika (sulpirid). Často se k léčbě používá kombinace antidepresiv, antipsychotik a léků aktuálně snižujících úzkost (bromazepam).

Doba léčby.

Záleží na mnoha faktorech – prostředí, stresu postiženého během života, podpoře v okolí, také na celkovém zdraví. Neléčená panická porucha se může s postiženým táhnout celý život.  Podle nejnovějších studií je však prognóza léčby panické ataky poměrně příznivá. Léčba akutních projevů panické poruchy trvá v řádů měsíců. Kognitivně-behaviorální terapie zahrnuje aplikaci dechových a svalových strategií, které jsou doslova první pomocí při zvládnutí počínající panické ataky [https://journals.sagepub.com/doi/abs/10.1177/0145445501254006 [1]] a 2  Dále je třeba identifikovat a zpracovat spouštěče panických projevů na myšlenkové a emoční úrovni. Jinými slovy je nutné odhalit a ošetřit příčiny chronického stresu, který je hlubší příčinou panické poruchy. 4

Panická porucha je psychická porucha charakterizována opakovanými záchvaty intenzivního strachu a vnitřní nepohody, které vznikají náhle bez zjevné příčiny. Během několika málo minut dosahují maxima a trvají zpravidla několik minut. Takovým epizodám nebo záchvatům se říká panická ataka.

Panic attacks are sudden periods of intense fear that may include palpitations, sweating, shaking, shortness of breath, numbness, or a feeling that something bad is going to happen. The maximum degree of symptoms occurs within minutes. Typically they last for about 30 minutes but the duration can vary from seconds to hours. There may be a fear of losing control or chest pain. Panic attacks themselves are not dangerous physically. Panic attacks can occur due to a number of disorders including panic disorder, social anxiety disorder, post traumatic stress disorder, drug use disorder, depression, and medical problems. They can either be triggered or occur unexpectedly. Smoking, caffeine, and psychological stress increase the risk of having a panic attack. Before diagnosis, conditions that produce similar symptoms should be ruled out, such as hyperthyroidism, hyperparathyroidism, heart disease, lung disease, and drug use. Treatment of panic attacks should be directed at the underlying cause. In those with frequent attacks, counselling or medications may be used. Breathing training and muscle relaxation techniques may also help. Those affected are at a higher risk of suicide. In Europe about 3% of the population has a panic attack in a given year while in the United States they affect about 11%. They are more common in females than males. They often begin during puberty or early adulthood. Children and older people are less commonly affected.


Sídlo a budovy.

Úřad sídlí od roku 2007 v budově Tokovo v Praze-Holešovicích, u Libeňského mostu a holešovického přístavu. Nájemní smlouva mu měla skončit v březnu 2012. Skupina PPF údajně za pronájem budovy a související služby inkasuje od Nejvyššího kontrolního úřadu asi 80 milionů korun ročně, vlastníci Petr Kellner a Jiří Šmejc však odmítli zveřejnit, kolik odvádějí na daních, protože prý jejich příjmy nepocházejí z obchodu se státem.  NKÚ vydal v lednu 2011 tiskové prohlášení, že prezident NKÚ na základě opčního práva a na základě dlouhodobě trvajících jednání s Vládní dislokační komisí prodloužil nájem budovy Tokovo o 1,5 roku, tedy do září 2013, přičemž roční nájemné vychází z aktuální výše základního nájemného 44,15 mil. Kč za rok. Pro potřeby NKÚ je zde pronajato 9842 m2 kancelářských a ostatních ploch, 393 m2 skladů a 75 parkovacích stání.  Poslanci kritizovali prezidenta NKÚ Františka Dohnala za to, že situaci neřešil. Ten se hájil tím, že nájem je jedinou možností, protože stát není schopný nabídnout úřadu žádnou svou budovu a výstavba a vybavení nové budovy by podle analýzy od firmy Knight Frank stály dohromady až 810 milionů korun.  V usnesení kontrolního výboru z 20. ledna 2011 se ale podle serveru Česká pozice konstatuje, že společnost Knight Frank byla ve střetu zájmů, protože zprostředkovává pronájem zbylých volných ploch v budově Tokovo. Policie sjednávání nájmu prošetřovala pro podezření z trestného činu porušení povinnosti při správě cizího majetku a případ odložila s tím, že se o tento trestný čin nejedná, státní zástupce pro Prahu 7 rozhodnutí policie akceptoval.

Organizace úřadu.

Mezi orgány NKÚ patří prezident, viceprezident, kolegium, senáty a Kárná komora Úřadu. Vnitřní pořádek upravuje organizační řád, jednací řády Kolegia, senátů a kárný řád.  V čele NKÚ stojí "prezident", kterého spolu s viceprezidentem jmenuje na návrh Poslanecké sněmovny prezident republiky na 9 let; toto jmenování nepodléhá kontrasignaci vlády. Prvním prezidentem byl Lubomír Voleník, poté František Dohnal. V březnu 2013 vybrala Poslanecká sněmovna za kandidáta na prezidenta NKÚ Miloslava Kalu, který byl 22. března 2013 do této funkce jmenován prezidentem republiky.  "Kolegium Úřadu" tvoří prezident, viceprezident a 15 členů Úřadu. Členy volí Poslanecká sněmovna na návrh prezidenta Úřadu. Jsou voleni bez časového omezení, jejich funkce zaniká:  Členové Nejvyššího kontrolního úřadu skládají do rukou prezidenta republiky (prezident a viceprezident) či do rukou předsedy Poslanecké sněmovny (ostatní) tento slib: "„Slibuji věrnost České republice. Slibuji, že budu zachovávat její Ústavu a zákony. Slibuji na svou čest, že budu svoji funkci vykonávat nezávisle a nestranně a nezneužiji svého postavení.“"

Kolegium Nejvyššího kontrolního úřadu.

Prezident.

Miloslav Kala "(od 22. března 2013)"

Viceprezidentka.

Zdeňka Horníková "(od 11. dubna 2013)"

Činnost.

NKÚ pracuje buď v Kolegiu, nebo senátech složených ze tří a více členů Úřadu. V působnosti NKÚ je kontrola:

Nejvyšší kontrolní úřad (NKÚ) je nezávislý orgán České republiky, který vykonává kontrolu hospodaření se státním majetkem a plnění státního rozpočtu. Byl zřízen po osamostatnění České republiky v roce 1993. V letech 1990–1992 existovalo Federální ministerstvo kontroly a republiková ministerstva kontroly pro Českou a Slovenskou republiku a bylo připravováno obnovení Nejvyššího kontrolního úřadu, navazujícího na tradici prvorepublikového Nejvyššího účetního kontrolního úřadu.

The Supreme Audit Office of the Czech Republic ()alternately known in English as the Supreme Control Office of the Czech Republicis a "unique, independent constitutional entity to supervise the management of the state property and the state budget."


Dětství a počátky kariéry.

Beyoncé se narodila v Houstonu v Texas jako dcera Mathewa Knowlese, manažera a producenta, a Tiny Knowlesové, kadeřnice a návrhářky. Jméno Beyoncé dostala na počest své matky, která se za svobodna jmenovala Beyincé. Její mladší sestra Solange Knowles je zpěvačka, modelka a herečka.  V Houstonu navštěvovala školu St. Mary's Montessori School, kde se účastnila tanečních hodin baletu a jazzu. Její pěvecký talent byl objeven právě na této škole, když taneční instruktor začal pobrukovat píseň a Beyoncé ji dozpívala. Když zjistil, že je v ní pěvecký talent, začal ji přihlašovat do soutěží. V sedmi letech se zúčastnila první pěvecké soutěže, kde zazpívala píseň „Imagine” Johna Lennona. Tuto soutěž vyhrála a diváci jí věnovali ovace vestoje. Účast v soutěžích pokračovala, a tak Beyoncé zvítězila ve více než třiceti regionálních tanečních nebo pěveckých soutěžích. Tina Knowles přiznala, že její dcera byla jako dítě velice nesmělá, ale při vstupu na pódium nesmělost opadla a zatoužila být profesionální zpěvačkou. V roce 1990 navštěvovala hudební školu Parker Elementary School V Houstonu, kde byla členkou sboru.. Více než dva roky vystupovala v kostele St. John’s United Methodist Church jako sólová i sborová členka.  V osmi letech, během jednoho z konkurzů, poznala LaTaviu Robersonovou. Obě, společně s kamarádkou Beyoncé Kelly Rowlandovou, založily skupinu Girl's Tyme. Počet členek se zvýšil na šest. Dívčí skupina se stala populární v celých Spojených státech amerických. Tento úspěch zaznamenal také hudební producent Arne Fragner a pozval skupinu Girl’s Tyme do svého studia v Kalifornii. Zde určil Beyoncé jako hlavní členku skupiny a přihlásil skupinu do, v té době nejpopulárnější soutěž pro mladé talenty, Star Search. Avšak v soutěži Girl’s Tyme neuspěly, protože, jak přiznala Beyoncé později, jejich píseň nebyla kvalitní.  V roce 1995 se Mathew Knowles se stal managerem skupiny jeho dcery. Mathew snížil počet členek ve skupině na čtyři. Skupina cvičila a vystupovala v kadeřnickém salóně Tiny. Později začala vystupovat jako předkapela jiných R&B umělců. Za úspěchem skupiny nestál jen Mathew, ale i Tina, která pro ně navrhovala a šila kostýmy. Po mnoha předzpíváních se nakonec skupina rozhodla podepsat kontrakt z vydavatelstvím Elektra Records. Dívky se přestěhovaly do Atlanty, aby mohly nahrát své první profesionální písně. Vydavatelství však s nimi kontrakt rozvázalo. Častější pracovní spory měly dopad na manželství rodičů Beyoncé. Mathew a Tina se, když bylo Beyoncé 14 let, odloučili.  5. října 1995 se skupiny ujal americký hudebník a producent Dwayne Wiggins, který pomohl dívkám začít natáčet první album s vydavatelstvím Sony Music.  V roce 1996 se Mathew a Tina vrátili k sobě a o rok později skupina podepsala kontrakt s vydavatelstvím Columbia Records.

Destiny's Child.

V roce 1993 si skupina změnila název na Destiny’s Child. Inspirací pro toto rozhodnutí se stala kniha Izajáš. Roku 1997 podepsala skupina kontrakt s vydavatelstvím Columbia Records. V ten stejný rok nahráli svou první píseň „"Killing Time"”, která se stala součástí soundtracku k filmu "Muži v černém". V roce 1998 vydala skupina své první album, které pojmenovala "Destiny’s Child". Na albu se nachází jejich první hit „No, No, No”. Deska přinesla Destiny’s Child slávu v celých Spojených státech amerických a byla oceněna třemi cenami Soul Train Music Awards. V roce 1999 jim ještě větší slávu přineslo vydání desky "The Writing's on the Wall." Na albu se nachází jedny z nejúspěšnějších singlů "„"Say My Name"”," „Bills, Bills, Bills” a „Jumpin′ Jumpin′”. Píseň „Say My Name” získala cenu Grammy za nejlepší R&B píseň duetu nebo skupiny. Desky "The Writing’s on the Wall" se prodalo více než 13 miliónech kusech a stala se přelomovým albem v tvorbě Destiny’s Child. Skupina za něj získala šest nominací na cenu Grammy, přičemž za dvě získala samotné ceny. V tomto roce nahrála Beyoncé s Marcem Nelsonem, zakládajícím členem kapely Boyz II Men, píseň „After All Is Said and Done“, která byla použita jako soundtrack k filmu "Svatebčané".  LeToya Luckett a LaTavia Roberson nebyly spokojené s tím, jak Mathew řídí skupinu a nakonec je ve skupině nahradily Farrah Franklin a Michelle Williams. Obě původní členky začaly Beyoncé veřejně obviňovat, že za jejich vyhození ze skupiny může právě ona. Ve stejnou dobu opustil Beyoncé i její přítel. Kvůli těmto traumatickým zkušenostem se stáhla z veřejného života a propadla depresím. V těchto chvílích jí nejvíce pomohla její matka Tina. Skupinu po pěti měsících nakonec opustila i Farrah a zůstaly pouze Beyoncé, Kelly Rowland a Michelle Williams. Po konečném ustálení skupiny nahrálo trio píseň „Independent Women Part I“, která zazněla ve filmu "Charlieho andílci". Píseň se stala nejpopulárnějším singlem v kariéře skupiny. Na vrcholu žebříčku Billboard Hot 100 byla jedenáct týdnů.  Třetí album skupiny, "Survivor", bylo vydáno v roce 2001 a debutovalo na 1. místě žebříčku Billboard 200. Během prvního týdne se prodalo více než 663 tisíc desek. Celosvětově se jich prodalo přes 10 miliónů. Na vrcholu žebříčku Hot 100 se umístily singly „Survivor” a „Bootylicious” a píseň „Survivor” získala cenu Grammy za nejlepší R&B píseň duetu nebo skupiny. Ve stejném roce získala Beyoncé cenu za nejlepší skladatelku roku. Stala se tak první Afroameričankou, které se to povedlo a teprve druhou ženou, která toto ocenění získala.  Po premiéře vánoční desky "8 Days of Christmas" ohlásila skupina pauzu, protože všechny členky chtěly začít sólovou dráhu.  V listopadu 2004 vydala skupina své poslední album, které nazvaly "Destiny Fulfilled".

Sólová kariéra.

2003–2005: Dangerously in Love.

Prvním sólovým počinem Beyoncé bylo v říjnu roku 2002 hostování na úspěšné nahrávce rappera Jay-Z - „03 Bonnie & Clyde“, která se umístila na vrcholu žebříčku Billboard Hot 100. Po premiérách alb Kelly Rowland a Michelle Williams, vydala Beyoncé svoji první sólovou desku "Dangerously in Love", která měla premiéru v červnu roku 2003. Album se ihned dostalo na vrchol žebříčku Billboard 200 a na první místo prodejnosti v USA. Jen za první týden se prodalo více než 317 tisíc kopií. Ve Spojených státech amerických získal za prodej 4x platinové ocenění. Alba se jen v USA prodalo přes 4 miliony kusů a celosvětově se prodalo více než 11 miliónů. První singl z desky, píseň „Crazy In Love“, na které se objevuje i Jay-Z, se stal úspěšným na celém světě. Dobyl snad všechny možné hitparády a jen v USA strávil na prvním místě neskutečných osm týdnů. Úspěch Beyoncé slavila také ve Velké Británii, protože na vrcholu hitparády byl její singl i album zároveň. Beyoncé se navíc stala teprve třetím umělcem, který dobyl hitparádu ve stejnou chvíli v Americe i ve Velké Británii. Druhý singl z desky „Baby Boy“ byl neméně úspěšný. Na nahrávce spolupracovala se zpěvákem Seanem Paulem a společnými silami překonali osmitýdenní vedení „Crazy in Love” o jeden týden. Další úspěšné singly z desky byly „Me, Myself and I“ a „Naughty Girl“ Při udělovaní cen Grammy za rok 2004 si odnesla hned pět cen např. za nejlepší píseň R&B („Crazy in Love”), nejlepší vokální píseň R&B („Dangerously in Love 2”) nebo nejlepší album R&B („Dangerously in Love”). Za album získala mnoho dalších ocenění, včetně ceny BRIT Awards za nejlepšího mezinárodního umělce.  V listopadu roku 2003 odjela Beyoncé do Evropy na turné Dangerously in Love Tour. V březnu roku 2004 se přidala k Missy Elliott a Alicii Keys na turné Verizon Ladies First Tour po Severní Americe. V prosinci 2005 vydala píseň „Check on It“ společně s rapperem Slim Thugem. Píseň se objevila na soundtracku k filmu "Růžový partner".

2004–2005: Destiny Fulfilled a ukončení Destiny’s Child.

V roce 2004 plánovala Beyoncé vydat pokračování desky "Dangerously in Love", která by obsahovala několik písní, které se nevydaly na první desce. Časově jí to však nevycházelo, protože nahrávala poslední album Destiny’s Child. Ve stejný rok zazpívala hymnu Spojených států amerických během finále fotbalového utkání Super Bowlu XXXVIII v Houstonu. Přiznala, že si tím splnila svůj dětský sen.  Po tříleté pauze se Beyoncé vrátila s Kelly Rowland a Michelle Williams do nahrávacího studia, aby nahrály poslední album Destiny’s Child. Album nazvaly "Destiny Fulfilled" a bylo vydáno v listopadu roku 2004. Skupina odjela na turné "Destiny Fulfilled... and Lovin' It", které trvalo od dubna do května roku 2005. Během koncertu v Barceloně skupina oznámila, že po ukončení tohoto turné jako skupina končí.. V říjnu roku 2005 se začalo prodávat album "#1's", které obsahuje všechny nejúspěšnější a nejznámější písně Destiny’s Child. Mezi nimi se objevily i tři nové písně jako např. „Stand Up for Love“.  V březnu roku 2006 získala skupina hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy. Skupina byla uznána za nejlépe prodávající ženskou hudební skupinou na světě.

2006–2007: B'Day.

Po natáčení adaptace muzikálu "Dreamgirls" pracovala Beyoncé na druhé deskce bez konkrétního plánu. Pro MTV News řekla: „Když se ukončilo natáčení měla jsem v sobě tolik inspirace, tolik emocí a mnoho nápadů.” Producenti desky jsou mj. Rich Harrison, Rodney Jerkins a Sean Garrett a materiál byl natočen v Sony Music Studios v New Yorku. Deska byla nahrána za tři týdny a Beyoncé je spoluautorkou téměř všech písní.  Druhé sólové album, "B'Day," vyšlo 4. září 2006, přesně v den jejich 25. narozenin. Album se dostalo na žebříček ankety Billboard 200, ihned se usadilo na prvním místě prodejního žebříčku a v prvním týdnu se jej prodalo přes 541 000 kusů.. Ve Spojených státech amerických získalo za prodej 3x platinové ocenění. Hlavní singl „Deja Vu“, nahraný společně s Jay-Z, se umístil na 1. místě ve Velké Británii. Druhý singl „Ring the Alarm“ zaznamenal také úspěch. Píseň se v první týden prodeje dostala na dvanácté místo, ale nejvyšší umístění nakonec zaznamenala jen o dvě příčky výše. Nejúspěšnějším singlem se stal až ten třetí v pořadí – „Irreplaceable“. Vydržel na čísle jedna Billboard Hot 100 celých deset týdnů. Další singly z desky byly „Get Me Bodied“ a „Green Light“. Na konci února vydala duet „Beautiful Liar"“" společně se Shakirou. Píseň úspěšně zaútočila na hitparádové žebříčky.  3. dubna roku 2007 vyšla deluxe edice desky "B’Day", která obsahuje pět nových písní mj. španělské verze písní „Irreplaceable” a „Listen”. Ve stejný den vyšlo také DVD "B’Day Anthology Video Album," které je složeno z deseti videoklipů do písní z desky "B’Day." Beyoncé vyrazila na koncertní turné The Beyoncé Experience se kterým navštívila 96 míst po celém světě. Záznam koncertu z Los Angeles vydala na DVD "The Beyoncé Experience Live".  V roce 2006 získala pět nominací na Grammy, z nichž proměnila ve vítězství jen jednu, v kategorii Nejlepší R&B album. Na předávání cen American Music Awards získala cenu za nejlepšího amerického umělce na mezinárodní scéně. Tím se stala první ženou, která takovou cenu dostala.

2008–2010: I Am... Sasha Fierce.

Třetí studiové album, "I Am... Sasha Fierce," bylo vydáno 18. listopadu roku 2008. Zpěvačka vysvětlila, že titulový název Sasha Fierce je její alter ego. Album obsahuje 2 CD. Na prvním CD "I am..." najdeme převážně balady. Druhé CD "Sasha Fierce" obsahuje rychlé songy. Před premiérou desky byly vydány dva singly: „If I Were a Boy“ a „Single Ladies (Put a Ring on It")"“. Píseň „If I Were a Boy” se umisťovala na žebříčcích hitparád na celém světě, obzvlášť v Evropě. Píseň „Single Ladies (Put a Ring on It)” se dostala na 1. místo v žebříčku Billboard Hot 100, kde byla přes čtyři týdny. Část kritiků porovnávala píseň do „Respect“ Arethy Franklinové nebo do „I Will Survive” Glorie Gaynorové, vzhledem k tématu nezávislosti žen.  Videoklip k písni „Single Ladies (Put a Ring on It)” získal mnoho cen mj. cenu BET Awards za nejlepší videoklip roku. Videoklip získal devět nominací na cenách MTV Video Music Awards a ve vítězství proměnil tři z nich, ale nezískal cenu - nejlepší ženský videoklip. Tu získal videoklip k písni „You Belong with Me“ Taylor Swiftové. Když Swiftová děkovala za cenu byla přerušena Kanyem Westem. Ten jí vzal mikrofon a v živém vysílání řekl, že Beyoncé natočila „jeden z nejlepších videoklipů všech dob“. Když o několik desítek minut později přebírala Beyoncé cenu za nejlepší videoklip, řekla: „Pamatuji si, když jsem v 17 letech dostala svoji první cenu s Destiny’s Child. Byl to jeden z nejúžasnějších momentů mého života. Proto bych chtěla, aby se Taylor vrátila na scénu a užila si svoji chvíli.“  „Halo“, pátý singl z "I Am... Sasha Fierce", se dostal na 5. místo v žebříčku Hot 100. Stal se 12. songem Beyoncé, který byl na vrcholu tohoto žebříčku. Dalšími úspěšnými písněmi z alba jsou a „Sweet Dreams“, „Diva“ a „Ego“.  18. ledna 2009 zazpívala na počest inaugurace Baracka Obamy v Lincolnově památníku. O dva dny později zazpívala píseň „At Last“ zpěvačky Etty Jamesové na inauguračním bále. Na tuto píseň si zatančili Barack Obama a jeho žena Michelle svůj první tanec jako prezident a první dáma.  Na jaře 2009 odjela na koncertní turné I Am... Tour a navštívila 108 míst. Záznam z turné vyšel na DVD a audio záznam na CD. V rámci tohoto turné absolvovala Beyoncé také 4 speciální koncerty v Las Vegas, které měly velmi intimní atmosféru. Do sálu Encore Theater se vejde totiž 1500 lidí. Záznam z těchto speciálních vystoupení v Las Vegas vyšel také na DVD jako a audio záznam na CD. Turné I Am... skončilo na 15. místě nejvýdělečnějších koncertních tras roku 2009. Turné vidělo skoro 1 milión lidí a vydělalo 95 milionů dolarů.  V říjnu roku 2009 získala Beyoncé titul Žena roku, kterou jí udělil časopis "Billboard". Během svého proslovu řekla, že „je nejšťastnějším člověkem na světě”. O měsíc později zvítězila titul největší hvězdy popu na světě. Soutěž sponzorovala společnost Rimmel. Vedle Beyoncé bylo nominováno dalších 9 umělců mj. Madonna, Britney Spearsová, Eminem nebo Justin Timberlake. Vítězkou se stala Beyoncé s více než 100 tisíci hlasy.  V roce 2010 se zúčastnila charitativní akce Hope fo Haiti Now: A Global Benefit for Earthquake Relief. V londýnském klubu The Hospital zazpívala akustickou verzi písně „Halo”.  Beyoncé dominovala na 52. předávání cen Grammy, kde bojovala s deseti nominacemi mj. album roku ("I Am... Sasha Fierce"), píseň roku („Single Ladies (Put a Ring on It)”) nebo nahrávka roku („Halo”). Připsala si nový rekord – nejvíce vyhraných cen Grammy za jeden večer. Získala jich totiž šest: píseň roku, nejlepší píseň R&B, nejlepší vokální píseň R&B, nejlepší popová vokální píseň, nejlepší R&B album a nejlepší tradiční vystoupení R&B.  V rozhovoru pro USA Today Beyoncé přiznala, že si v roce 2010 plánuje odpočinout od hudby: „Je nejvyšší čas si udělat pauzu a dobít baterky. Chtěla bych přibližně půl roku odpočívat a nevracet se do studia. Potřebuji znovu žít, abych mohla nabírat inspirace.” Dále vysvětlovala: „Chci chodit do restaurací, možná se naučit nové věci, dívat se na filmy a umění z Broadwaye. Bude pro mě těžké nesoustředit se na práci nad novou deskou a natáčením videoklipů. V hlavě již mám všechny melodie a nápady.”

2011–2012: "4".

V listopadu roku 2010 potvrdila Beyoncé, že začala pracovat na nové studiové desce. Připravovanou desku charakterizovala slovy: „Spojuji všechny hudební druhy, které mám ráda a inspiruji se každým hudebním žánrem. Nebude to klasické R&B, pop nebo rock. Bude to prostě všechno, co miluji.”  Na počátku roku 2011 zveřejnil internetový portál WikiLeaks dokumenty, které potvrzovaly, že Beyoncé, stejně jako Usher, Mariah Carey a Nelly Furtado, vystoupila pro rodinu libyjského diktátora Muammara Kaddáfího na soukromém koncertě. Každý z těchto umělců měl dostat za vystoupení milion dolarů. Podle časopisu Rolling Stone vzbudila situace velkou kritiku v hudebním průmyslu. Zástupci zpěvačky prohlásili, že vydělané peníze darovala nadaci "Clinton Bush Haiti Fund", která pomáhala obětem zasažené zemětřesením na Haiti v roce 2010. Mezitím Beyoncé pokračovala s tvorbou nové desky. Od práce ji neodradil ani fakt, že Mathew Knowles, otec zpěvačky, přestal plnit funkci jejího manažera. Té se věnoval od jejího počátku ve skupině Destiny’s Child.  22. května roku 2011 získala Beyoncé, během předávání cen Billboard Music Awards, speciální cenu Billboard Millennium Award za významný vliv pro rozvoj hudebního průmyslu. Divákům bylo toho večera puštěno video ve kterém popisují Beyoncé nejen kolegové z branže, ale i její nejbližší mj. první dáma Michelle Obamová, Lady Gaga, Barbra Streisand, Stevie Wonder, Solange a samozřejmě Mathew Knowles a Tina Knowlesová. Lady Gaga, která s Beyoncé spolupracovala dvakrát, v písních „Telephone” a „Video Phone”, řekla o Beyoncé: „To ty reprezentuješ sny.”  Její čtvrté studiové album, "4", mělo premiéru 24. června 2011. Během prvního týdne se prodalo 310 000 kusů a umístilo se na vrcholu žebříčku "Billboard" 200. Stalo se tak čtvrtou deskou Beyoncé, která se v USA umístila na první příčce. Před vydáním desky zveřejnila zpěvačka dva singly: „Run the World (Girls)“ a „Best Thing I Never Had“. Dalším úspěšným singlem byla píseň „Love on Top“, která se držela sedm týdnů na vrcholu hitparády Hot R&B/Hip-Hop Songs. V žebříčku Billboard Hot 100 se píseň umístila na 20. místě, což se stalo nejvyšším místem ze všech písní z desky "4". Postupně zpěvačka vydala ještě čtyři singly: „Party“, „Countdown“, „I Care“ a „End of Time“. Beyoncé přiznala, že největší inspirací, při tvorbě desky "4", pro ni byli Fela Kuti, The Stylistics, Lauryn Hill, Stevie Wonder a Michael Jackson. Producenti a textaři, kteří se na albu podíleli, byli Kanye West, Ne-Yo, The-Dream nebo Frank Ocean.  26. června roku 2011 vystoupila Beyoncé na festivalu Glastonbury jako jedna ze tří tzv. headlinerů, tedy hlavních hvězd festivalu (společně s U2 a Coldplay). Její 90-minutový výstup se uskutečnil poslední den festivalu. Beyoncé se stala první ženou, která vystoupila na tomto festivalu jako hlavní hvězda.  V srpnu roku 2011 vystoupila zpěvačka na čtyřech speciálních koncertech – 4 Intimate Nights with Beyoncé v New Yorku. Během každého z nich, uskutečněných ve dnech 14., 16., 18. a 19. srpna, prezentovala Beyoncé, vedle ostatních písní, všechny písně z desky "4". Koncerty měly intimní charakter, protože zpěvačka vystoupila v malém sále a scéna byla velmi blízko fanoušků.  Na předávání cen MTV Video Music Awards 2011, během vystoupení s písní „Love on Top“, oznámila, že čeká své první dítě. Deník The Huffington Post napsal, že informace o jejím těhotenství se stala rekordem na sociální síti Twitter díky největšímu počtu tweetů za sekundu o jednom tématu. Během jedné sekundy uživatelé Twitteru publikovali 8868 tweetů na toto téma. Televize MTV se vyjádřila, že oznámení těhotenství a vystoupení s písní „Love on Top“ pomohlo ve sledovanosti předávání cen MTV Video Music Awards 2011. Pořad se stal nejsledovanějším pořadem v historii stanice s 12,5 milióny diváků.. Mimo to data Google Insights ukázala, že nejčastěji vyhledávaným heslem od 29. srpna do 4. září 2011 bylo „těhotenství Beyoncé”. V listopadu získala dvě nominace Grammy v kategoriích: nejlepší Rap/Sung spolupráce za píseň „Party” a nejlepší dlouhé hudební video za "I Am... World Tour". Ani jednu nominaci však neproměnila.  7. ledna 2012 porodila Beyoncé, v nemocnici v New Yorku, holčičku. S manželem Jay-Z jí dali jméno Blue Ivy. O pět měsíců později vystoupila zpěvačka v Atlantic City v rámci čtyřech koncertů Tyto koncerty byly prvními po narození Blue Ivy.

2013–2015: Beyoncé.

21. ledna 2013 zazpívala Beyoncé hymnu Spojených států amerických během druhé inaugurace Baracka Obamy, která se konala v Kapitolu Spojených států amerických. Její vystoupení bylo přijato velmi pozitivně nejen u kritiků, ale také od známých osobností; Kevin Rutherford z magazínu Billboard označil její verzi „The Star-Spangled Banner” za „oslnivě inspirativní”, deník New York Post ji uznal za „bezchybnou” a britský novinář a moderátor Piers Morgan publikoval na Twitteru: „A právě PROTO je ona nejlepším umělcem na světě... neskutečné!” Televize CNN informovala, že její výstup byl na Facebooku toho dne nejčastěji komentovanou událostí. Krátce po inauguraci seržantka Kristin DuBoisová z amerického orchestru US Marine Band v rozhovoru přiznala, že zpěv Beyoncé nebyl na živo. Zpěvačka se totiž neúčastnila hudebních zkoušek s orchestrem a proto se rozhodla pro playback. Během tiskové konference před fotbalovým finále Super Bowlu XLVII, 31. ledna 2013, Beyoncé potvrdila, že během inaugurace využila předem nazpívanou nahrávku: „Vzhledem k povětrnostním podmínkám, zpoždění a nedostatečné zvukové zkoušky jsem nechtěla podstupovat takové riziko. Celý obřad měl být věnovaný prezidentovi a chtěla jsem učinit jeho i celou mojí zemi pyšnou. Proto jsem se rozhodla zazpívat z předem nazpívané nahrávky. Jsem na své vystoupení pyšná.”  Zpěvačka vystoupila 3. února 2013 během "halftime show" na Super Bowlu XLVII v New Orleans. Během svého výstupu zazpívala několik svých písní. Začala písněmi „Love on Top“ a „Crazy in Love“, dále pokračovala singly „End of Time“ a „Baby Boy“. Poté se na scéně objevily členky skupiny Destiny's Child – Kelly Rowland a Michelle Williams. Společně zazpívaly písně „Bootylicious“, „Independent Woman“ a „Single Ladies (Put a Ring on It)“. Celý výstup zakončila Beyoncé písní „Halo“. Její "halftime show" byla velmi pozitivně přijata; Pořad ABC News odvysílal zprávu, že „uživatelé Twitteru a Facebooku během jejího vystoupení doslova šíleli. Když se na scénu dostaly Kelly a Michelle, tak reagovali až hystericky.”. První dáma Michelle Obamová uveřejnila na internetu: „Beyoncé byla fenomenální. Jsem na ni pyšná.”. Novinář Piers Morgan okomentoval vystoupení: „Podle mě je to nejlepší výstup halftime show v historii.” O Beyoncé bylo na Twitteru publikováno během celého večera přes 6 miliónů tweetů.  16. února 2013 měl na televizi HBO premiéru dokument o Beyoncé "Life is But a Dream". Dokument, který režírovala a produkovala sama zpěvačka, obsahuje archivní materiály z jejího dětství. Ukazuje záznamy ze zkoušek před samotnými koncerty i vznik studiových desek. Dokument ji představuje v roli matky a úspěšného obchodníka. Poukazuje na život mezi kariérou a rodinou. Televizní premiéru vidělo před obrazovkami 1,8 miliónů diváků.  V dubnu roku 2013 vyjela Beyoncé na koncertní turné The Mrs. Carter Show World Tour. Turné zavítalo do 132 míst na celém světě. V květnu zpěvačka nahrála společně s rapperem Adré 3000 cover písně „"Back to Black"“ zpěvačky Amy Winehouse, který se ukázal na soundtracku k filmu "Velký Gatsby".  Beyoncé zveřejnila fragment písně „Bow Down / I Been On”, kterým dala najevo, že pracuje na nové desce. Další píseň, kterou zveřejnila, byla „Grown Woman”. Ta se objevila v reklamě na Pepsi. V další reklamě, tentokrát pro H&M a L'Oréal, zazněla píseň „Standing on the Sun”. Beyoncé se také objevila na desce svého muže Jay-Z v písni „Part II (On the Run)“.  Dne 13. prosince 2013 šokovala všechny své fanoušky, když začala exkluzivně na iTunes prodávat své nové studiové album s eponymním názvem "BEYONCÉ", a to bez jakékoli dřívější propagace. Album je označeno jako „vizuální“, protože ke každé písni byl natočen také videoklip. Během tří dnů se prodalo 828 tisíc kopií a za šest dní již prodej přesáhl milion kopií. Celkem se ho v USA prodalo 2 360 000 kusů; získalo tím 2x platinovou certifikaci od asociace RIAA. Debutovalo na první příčce žebříčku Billboard 200. Zpěvačka se tímto stala první ženou v historii, které všechny po sobě jdoucí desky debutovaly na 1. místě žebříčku Billboard 200. Na albu hostují Jay-Z, Drake, Frank Ocean, Chimamanda Ngozi Adichie a dcera Beyoncé Blue Ivy. Písně „XO“ a „Drunk in Love“ (s hostujícím Jay-Z) byly v prosinci vydané jako hlavní singly desky. Singl „Drunk in Love“ debutoval na druhém místě žebříčku Billboard 200.  V létě 2014 se zpěvačka zúčastnila společného turné On the Run Tour se svým manželem rapperem Jay-Z. Turné mělo 19 zastávek s celkovou účastí 979 000 fanoušků a vygenerovalo zisk okolo jednoho sta milionů dolarů.  24. srpna obdržela čestnou cenu Video Vanguard Award během předávání cen MTV Video Music Awards 2014. Během večera získala také ceny v kategoriích: nejlepší video se sociálním posláním, nejlepší kinematografie za videoklip k písni „Pretty Hurts“ a cenu v kategorii: nejlepší spolupráce za „Drunk in Love“. V listopadu ji magazín Forbes podruhé přiznal pozici nejlépe vydělávající ženy v hudebním průmyslu; její majetek se zvýšil o 115 miliónů dolarů. To bylo dvakrát více než v roce 2013. Album Beyoncé se dočkalo platinové edice; box setu obsahujícího nové písně.  Během předávání cen Grammy v roce 2015 byla Beyoncé nominovaná v šesti kategoriích. Nominace proměnila ve tři vítězné – dvě za píseň „Drunk In Love“ (ft. Jay-Z), (nejlepší R&B píseň a nejlepší R&B počin) a jednu za album s nejlepším prostorovým zvukem ("Beyoncé").

2016–2018: Lemonade a Everything Is Love.

Dne 6. února 2016 vydala Beyoncé singl „Formation“ společně s videoklipem, který byl vydán exkluzivně na streamovací službě Tidal zdarma. S písní vystoupila během přestávky zápasu 50. ročníku Super Bowlu. Vystoupení bylo koncipováno jako politická a emancipační show. Oblečení vystupujících odkazovalo k uniformám Černých panterů a choreograficky vytvořené X zase k Malcolmu X. Policejní odbory vyzvaly k bojkotu koncertů Beyoncé, jelikož se domnívaly, že píseň obsahuje proti policejní poselství.  Dne 16. dubna 2016 vyšla na stanici HBO upoutávka k projektu s názvem "Lemonade". Ukázalo se, že to je její hodinový film, který byl na stejné stanici odvysílaný o týden později. 23. dubna 2016 k filmu vydala šesté studiové album "Lemonade". Beyoncé se na desce podílela také jako výkonná producentka. Mezi přizvanými umělci se objevili Jack White, Kendrick Lamar, The Weeknd a James Blake. Album bylo exkluzivně vydáno ke streamingu pouze na Tidalu. Za první týden se alba prodalo 485 000 kusů a bylo 115 milionkrát streamováno. Album debutovalo na prvním místě žebříčku Billboard 200. Tím se stala prvním umělcem, který měla na vrcholu tohoto žebříčku všechny své desky. Singl „Sorry“ se umístil na 11. příčce americké hitparády. Zpěvačka odjela 27. dubna 2016 na koncertní turné The Formation World Tour s 49 zastávkami.  Od června do října 2018 vystupovala na euroamerickém turné On the Run II Tour, na kterém s ní působil také Jay-Z. Na v pořadí pátém koncertu v Londýně oznámili vydání svého prvního společného alba s názvem "Everything Is Love". Album bylo opět vydáno exkluzivně na streamovací službě Tidal a doprovázeno zveřejněním singlu „Apeshit“ (13. příčka). Videoklip k singlu byl natočen v pařížském muzeu Louvre. Později tato instituce zveřejnila tiskovou zprávu, ve které uvedla, že zveřejnění videoklipu bylo jednou z příčin rekordního meziročního nárůstu návštěv muzea (meziroční nárůst o 25 %). Album debutovalo na 2. příčce žebříčku Billboard 200 se 70 000 prodanými kusy (123 000 ks po započítání streamů). Jednalo se o první album Beyoncé, které nedebutovalo na nejvyšší příčce žebříčku, v případě Jay-Z to bylo první album od roku 1997, kdy jeho deska "In My Lifetime, Vol. 1" debutovala na 3. příčce. Do prodeje se zahrnulo šest dnů na streamovací službě Tidal a čtyři dny na ostatních streamovacích službách. V druhém týdnu se prodalo dalších 59 000 ks (i se streamy), celkový prodej za dva týdny tak činil 182 000 ks. Po vydání se v žebříčku Billboard Hot 100 umístily další čtyři písně „Boss“ (77. příčka), „Summer“ (84. příčka), „Nice“ (95. příčka) a „Friends“ (99. příčka).

2019: Homecoming a The Lion King.

V dubnu 2019 vyšel na Netflixu koncertní dokument "Homecoming", který je zaměřen na její vystoupení na festivalu Coachella z roku 2018. Toho se účastnilo 125 000 diváků a stalo se největším úspěchem tohoto ročníku festivalu. Vystoupení se okamžitě stalo diskutovaným tématem a předmětem pochval od hudebních kritiků. Spolu s dokumentem bylo vydáno také koncertní album "", které obsahuje audiozáznam zmiňovaného koncertu. Album debutovalo na 7. příčce žebříčku Billboard 200 s 38 000 prodanými kusy za první dva dny prodeje. Druhý týden se album posunulo na čtvrtou příčku s dalšími 57 000 prodanými kusy. Album zabodovalo také u kritiků. Na Metacritic si drží skóre 98 bodů ze 100.  V červenci 2019 byl do kin uveden snímek "Lví král", ve kterém Beyoncé namluvila postavu Nalu. Beyoncé také přezpívala píseň „Can You Feel the Love Tonight“, která je vydána na soundtracku "". Novou verzi písně Eltona Johna spolu s ní zpívají Donald Glover, Seth Rogen a Billy Eichner. Další její písní na soundtracku je nový singl „Spirit“. Ten vyšel také na druhém soundtracku k filmu "", jehož byla Beyoncé kurátorkou a producentkou.

Osobní život.

Od roku 2002 je ve vztahu s raperem Jay-Z, kterého si 4. dubna 2008 během soukromého obřadu vzala.  Dne 7. ledna 2012 porodila dceru jménem Blue Ivy Carter.  Dne 1. února 2017 přidala na svůj instagramový účet fotku, na které oznámila, že čeká dvojčata. Tato fotka se stala nejoblíbenější fotkou v historii Instagramu.  Dne 14. června 2017 porodila dvojčata. Dceru jménem Rumi Carter a syna jménem Sir Carter.

Diskografie.

Studiová alba:  EP:

Beyoncé Giselle Knowles-Carter (* 4. září 1981 Houston, Texas), známá pod jménem Beyoncé (výslovnost [biːˈɑn.seɪ]), je americká zpěvačka, herečka, producentka, textařka a módní návrhářka.

Beyoncé Giselle Knowles-Carter ( ; born September 4, 1981) is an American singer, songwriter, record producer, dancer, and actress. Born and raised in Houston, Texas, Beyoncé performed in various singing and dancing competitions as a child. She rose to fame in the late 1990s as the lead singer of Destiny's Child, one of the best-selling girl groups of all time.


Geografie.

Poloha.

Bengalúr leží v jihovýchodní části jihoindického státu Karnátaka. Leží v průměrné nadmořské výšce 920 m, na 12,97° s. š. a 77,56° v. d. Zaujímá plochu 2190 km2.  Nejvyšším bodem je Doddabettahalli s 962 m.

Podnebí.

Bengalúr leží v tropickém podnebném pásu. Zimní teploty jen zřídka klesají pod 12 °C a letní teploty málokdy překračuji 38 °C. Monzuny začínají v polovině dubna. Nejvlhčími měsíci jsou (v pořadí) srpen, září a říjen. Letní vedra jsou zmírňována častými bouřkami a příležitostnými větrnými bouřemi způsobujícími výpadky proudu a místní záplavy. Většinou se déšť objevuje pozdě odpoledne, večer nebo v noci, déšť před polednem je vzácností.

Vodní hospodářství.

Městem protéká řeka Vrishabhavathi, menší přítok řeky Arkavathi. Bengalúr má i několik sladkovodních jezer a vodních nádrží, z nichž největší jsou nádrž Madivala, jezero Hebbal, jezero Ulsoor a nádrž Sankey.  Na jihovýchodě města se nachází extrémně znečištěné jezero Bellandur. Kombinace splašků a nečištěného chemického odpadu z továren vedla v květnu 2015 k jeho samovznícení.

Kanalizace.

Většinu odpadní vody z města společně odvádějí řeky Vrishabhavathi a Arkavathi. Kanalizační systém, postavený v roce 1922, pokrývá 215 km2 města a je napojen na pět čistíren odpadních vod situovaných v okrajových částech města.

Pitná voda.

Pro zásobování města vodou nechal v 16. století Kempe Gowda I postavit mnoho nádrží. Ve 20. století byly postaveny vodní nádrže v Nandi Hills. V současné době Bengalúr (při potřebě zásobování 6 milionů obyvatel) závisí na nádržích v povodí řeky Kávérí a na dodávkách vody z řek Vrishabhavathi a Arkavathi. Bengalúr čerpá celkem 800 milionů litrů vody denně, což je více než kterékoli jiné indické město, přesto se, především přes léto, město potýká s nedostatkem vody.

Znečištění vzduchu.

Bengalúr je řazen do kategorie se středním znečištěním vzduchu, v porovnání s dalšími velkými indickými městy jako Dillí nebo Kalkata, která jsou zařazena do kategorie s těžkým znečištěním.

Doprava.

Město se prudce rozvíjí a veřejná doprava tomuto růstu nestačí. Téměř všechna nákladní doprava se děje po silnici a protože nefunguje odvoz odpadků, které se často spalují na místě, je znečištění vzduchu značné. Veřejnou dopravu tvoří množství přeplněných a často zastaralých autobusů a od roku 2007 také metro. Od června 2017 jsou v provozu dvě linky, fialová a zelená, v celkové délce 42,3 km (z toho 8,8 km v tunelu) se 40 stanicemi. Metro je v provozu mezi 6. a 22. hodinou, interval 10 až 15 minut. Ve stavbě je druhá fáze se dvěma novými linkami a prodloužením stávajících v celkové délce 72 km a s 20 stanicemi.  Ulice města jsou ve špatném stavu a neustále blokované dopravními zácpami, takže cesta přes město, například na letiště, může trvat i čtyři a více hodin. Nejrozšířenějším dopravním prostředkem jsou skútry a motorové rikši, kterých je v Bengalúru víc než v kterémkoli jiném městě na světě.

Bengalúr (; ) je hlavní město indického státu Karnátaka. Do 1. listopadu 2006 se oficiálně jako název města používalo poangličtěné Bangalore. S počtem obyvatel přes 6 miliónů je to třetí největší město v Indii.

Bangalore, officially Bengaluru (), is the capital of the Indian state of Karnataka. It has a population of over ten million, making it a megacity and the third-most populous city and fifth-most populous urban agglomeration in India. It is located in southern India, on the Deccan Plateau at an elevation of over above sea level. Its multi-ethnic, multi-religious, and cosmopolitan character is reflected by its more than 1000 Hindu temples, 400 mosques, 100 churches, 40 Jain Basadis, three Sikh gurdwaras, two Buddhist viharas and one Parsi fire temple located in an area of 741 km2 of the metropolis. The religious places are further represented by the proposed Chabad of the Jewish community. The numerous Bahá'ís have a society called the Bahá'í Centre.


Geografie.

Ze severu, východu a jihu ohraničují Weinviertel údolí Dyje, Moravy a Dunaje. Na západní hranici ležící Manhartsberg patří k České vysočině, jejíž rakouská část se nazývá "Granit- und Gneishochland" (Žulovo-rulová vrchovina).  Weinviertelské vnitrozemí vyplňuje pahorkatina Weinviertler Hügelland (zvaná též "Waschbergzone" – patří sem Rohrwald, Leiser Berge s nejvyšším Buschbergem (491 m), Staatzer Klippe a Falkensteiner Berge). Geomorfologicky patří tato oblast pod Vněkarpatské sníženiny Západních Karpat. Na západ od Waschbergzone leží Molassezone s mírnými pahorky a širokými kotlinami. Na východ od Waschbergzone zasahuje Vídeňská pánev a Moravské pole.

Správní členění.

Weinviertel není v současnosti správní jednotkou Dolního Rakouska a jeho hranice neodpovídají přesně hranicím okresů "(Bezirke)." S výjimkou okresu Tulln (rozpůleného mezi Weinviertel a Mostviertel) jsou však odchylky od správních hranic malé, takže lze říci, že sem patří následující okresy:  Weinviertel také existuje jako statistická jednotka NUTS-3 s kódem AT125. Tato jednotka ale nepokrývá celý Weinviertel v běžném smyslu a ani ona nedodržuje hranice okresů. Weinviertel je víceméně pokryt statistickými jednotkami AT125 (Weinviertel) a AT126 (Wiener Umland-Nordteil).

Vinařská oblast Weinviertel.

Oblast Weinviertel je ta správná adresa pro milovníky vína, ale také pro ty, kteří si chtějí odpočinout od stresujícího velkoměstského života.  Není náhoda, že Weinviertel má toto jméno. Zde, v největším vinařském regionu Rakouska, se totiž točí téměř všechno kolem vína, této ušlechtilé šťávy z hroznů. Na více než 16 500 hektarech se vyrobí třetina všech rakouských vín. Zrají tu do té nejlepší podoby nejen Veltlínské zelené jako typická odrůda regionu s pepřovým nádechem, ale také elegantní Chardonnay a Rulandské bílé. Pěstují se zde také výtečná červená vína, jako jsou Zweigeltrebe a Modrý Portugal.  Podél 400 km dlouhé vinařské cesty "Weinstraße Weinviertel" lze nalézt bezpočet vinařství, kde lze tento mok ochutnat.  Tato cesta se dělí do tří úseků:  Se zavedením označení DAC (Districtus Austriae Controllatus) přistoupila oblast Weinviertel jako první v Rakousku k vyznačení původu a odrůdy vína. Typickou odrůdou je Weinviertel (Veltlínské zelené) se svým pepřovým nádechem ("Pfefferl"), suché víno s kořenně ovocnou chutí a vysokou kvalitou, které nyní může hrdě označit svůj původ Weinviertel DAC.

Weinviertel (česky "Vinná čtvrť)" je historické území na severovýchodě Dolního Rakouska. Na východě hraničí řekou Moravou se Slovenskem, na severu s Moravou (z větší části na řece Dyji). Západní hranici s Waldviertelem "(Lesní čtvrtí)" tvoří hřeben Manhart Berg. Na jihu sousedí s Mostviertelem "(Moštovou čtvrtí)," Vídní a Industrieviertelem "(Průmyslovou čtvrtí)." Tady tvoří hranici Wagram, Dunaj a Moravské pole.

The'("wine quarter") or'("area below the ") is located in the northeast of Lower Austria. In the east, the borders Slovakia at the March River. In the south, it borders and, its limits being the Wagram, the Danube and the. Its western neighbor is, the traditional border being the. In the north, the is adjacent to the Czech Republic, more specifically Moravia. The river Thaya runs back and forth across the border.