Život.

Narodil se v Drážďanech, otec byl učitelem, matka knihkupkyní (její otec byl pianista). V roce 1934 se jeho rodina přestěhovala do malého města Reichenau (dnes Bogatynia). Aby si udržel místo učitele, otec vstoupil do nacistické strany, Gerhard byl od roku 1942 členem nacistické dětské organizace Deutsches Jungvolk; otec však nikdy nebyl aktivním nacistou.  Během druhé světové války byl otec povolán do Wehrmachtu, bojoval na východní i západní frontě, po válce byl v americkém zajetí, ze kterého se vrátil v roce 1946. V roce 1943 matka rodinu přeštěhovala do obce Waltersdorf (dnes součást Großschönau, na hranicích s Českou republikou).  V roce 1948 ukončil Gerhard studia na vyšší obchodní škole v Žitavě. Během studia navštěvoval večerní kurzy malířství. Rok nato získal zaměstnání v tamní reklamní agentuře. Začal malovat plakáty pro komunistickou stranu, která byla tehdy na východě Německa (pozdější NDR) rozhodující silou. Tím se z něj stal profesionální grafik. V roce 1950 začal pracovat jako malíř kulis v městském divadle, byl však propuštěn, když odmítl vymalovat schodiště.  Po propuštění z divadla podal v roce 1950 přihlášku ke studiu na Akademii v Drážďanech, byl však odmítnut kvůli buržoaznímu původu a bylo mu doporučeno pracovat pro státní společnost, čímž by zvýšil své šance k přijetí v budoucích letech. Začal proto pracovat jako malíř pro textilku v Žitavě.  V roce 1951 byl již na Akademii v Drážďanech přijat, a proto se do rodného města přestěhoval. Ve škole, kde od roku 1953 studoval obor nástěnná malba, se seznámil se svou budoucí první manželkou Marianne (zvanou Ema). Roku 1956 školu absolvoval nástěnnou malbou s názvem "Radost ze života", umístěnou v Německém muzeu hygieny (Deutsche Hygiene-Museum) v Drážďanech. (Později, po Richterově emigraci z NDR, byla přemalována). Po vystudování, v letech 1957–1961, působil Richter jako asistent na akademii a maloval nástěnné malby na zakázku.  Jako režimní umělec měl Richter možnost cestovat do ciziny a poznávat nové směry, které se prosazovaly na tehdejší umělecké scéně. V roce 1959 navštívil v západoněmeckém Kasselu výstavu moderního umění documenta II, kde ho zvláště zaujaly obrazy Jacksona Pollocka a Ernsta Wilhelma Naye. Navštívil také Hamburk a Mnichov a několik dní pobýval v Paříži. Kromě toho ho jeho teta, žijící v západním Německu, zásobovala výstavními katalogy, kulturními časopisy a knihami o soudobém umění.  V březnu 1961 spolu s manželkou emigroval. Nejprve sám cestoval jako turista do Sovětského svazu; vzal si sebou o trochu více zavazadel, které pak při návratu uložil na nádraží v Západním Berlíně. Poté se vrátil do Drážďan za manželkou, prodal svého trabanta a druhý den je kamarád odvezl do Berlína. Zde přejeli S-Bahnem do Západního Berlína, což bylo ještě tehdy možné, neboť berlínská zeď byla postavena až o dva měsíce později. Nemohl si tedy s sebou vzít ani žádné své obrazy, měl pouze album s jejich fotografiemi.  V NSR se usadili v Düsseldorfu. Zde začal studovat na Kunstakademie Düsseldorf, kde získal dvouleté stipendium. Tato škola byla v té době líhní avantgardních umělců, proto si ji Richter vybral. Ve třídě, kterou vedla přední osobnost německého informelu Karl Otto Götz, se spřátelil se Sigmarem Polkem a Konradem Luegem-Fischerem. Později se k nim připojil i další německý malíř Blinky Palermo. Společně roku 1963 založili parodicky myšlenou uměleckou skupinu Kapitalistický realismus. Veřejnost v Düsseldorfu měla možnost shlédnout tvorbu skupiny hned v roce jejího ustavení, a to ve skladu obchodního domu s nábytkem Berges. Měla název "Život s Popem. Demonstrace pro kapitalistický realismus". Jak už název napovídá, byla skupina silně ovlivněna americkým a britským pop artem.  Roku 1964 Richter studia na Akademii dokončil. V témže roce měl v galerii Alfreda Schmely v Düsseldorfu svou první samostatnou výstavu. Kritika ji přijala dobře. Svými fotografickými obrazy se Richter v Německu brzy prosadil. Roku 1967 získal v Recklinghausenu cenu Junger Westen, spojenou s finančním ohodnocením, a také se stal hostujícím docentem na Akademii v Hamburku. Jeho rostoucí – už i mezinárodní – renomé se projevilo v profesurách a hostujících profesurách na dalších pedagogických ústavech zaměřených na výtvarné umění: 1971 na düsseldorfské akademii (až do roku 1994), 1978 na Nova Scotia College of Art and Design v Halifaxu v Kanadě, 1988 na Städelschule ve Frankfurtu nad Mohanem.  Už jako renomovaný výtvarník vystavoval v nejprestižnějších galeriích a výstavních akcích na světě: na Benátském bienále (poprvé 1972), Guggenheimově muzeu v New Yorku (poprvé 1969, kolektivní), documentě v Kasselu (poprvé 1972), Tate Gallery v Londýně (prvně 1991), Centre Georges Pompidou v Paříži (1977), Muzeu moderního uměn v New Yorku, Albertině ve Vídni a mnoha dalších. Roku 1973 prvně samostatně vystavoval v USA, a to v Reinhard Onnasch Gallery na Manhattanu.

Soukromý život.

Dcera Gerharda Richtera a jeho manželky Marianne jménem Betty se narodila v roce 1966. V roce 1982 se však manželé rozvedli. Ještě téhož roku si Richter vzal svou žačku, sochařku jménem Isa Genzken; manželství trvalo jedenáct let. Jeho třetí manželkou je od roku 1995 malířka Sabine Moritz (* 1969), jeho poslední žákyně před penzionováním. Pár má tři společné děti. Od roku 1983 žije Richter v Kolíně nad Rýnem.

Dílo.

Richterova raná tvorba byla ovlivněna informelem. To byl umělecký směr vzniklý ve Francii po 2. světové válce. Jeho podstatou bylo, že odmítal všechny klasické formální a kompoziční principy stejně tak jako geometrickou abstrakci. Poté, co se seznámil s tvorbou Roye Lichtensteina, začal v roce 1962 malovat fotografické obrazy. Ty byly odvozeny z fotografií, samostatných i novinových, často s provokativními a nekonvenčními náměty. V polovině 60. let své tematické zaměření obohatil o předměty každodenní potřeby (např. lustr, držák na toaletní papír), zpracované v neosobním, iluzivním stylu. Ve 2. polovině 60. let, ve snaze vyloučit ze své tvorby subjektivitu, vytvářel obrazy, jejichž obsahem byly náhodně vybrané barevné pásky nebo čtverečky ("192 barev", 1966). Od konce 60. let přešel Richter k velice osobní formě abstraktního umění. Začal malovat monochromatické "šedé obrázky", které byly částečně odrazem jeho pocitů v době vietnamské války. Expresivní použití barvy v těchto pracích bylo později kombinováno s mnohem jasnější paletou v pracích jako "Váza" (1984). Ačkoli fotografie v této době nehrála u Richtera už žádnou přímou roli, některé jeho abstraktní kompozice byly odvozeny z velkých fotografií jeho vlastních menších náčrtů, opět kombinujících subjektivní vlastnosti malby s mechanickým procesem fotografie.  Richter dokázal spojit technické schopnosti malíře s intelektuální přísností, které ho zařadily mezi nejinovativnější umělce poválečného období. K pochopení Richterova nezařaditelného, mnohovrstevnatého umění může napomoci jeho výrok o abstraktním umění: "Abstraktní obrazy jsou fiktivní modely, protože znázorňují skutečnost, kterou ani nevidíme, ani nemůžeme popsat, na jejíž existenci můžeme ale usuzovat. Označujeme ji negativními pojmy: ne-známé, ne-pochopitelné, ne-konečné a líčili jsme ji už tisíc let v náhradních obrazech jako nebe, peklo, bohy a ďábly. Díky abstraktnímu malířství jsme si vytvořili lepší možnost přiblížit se k neviditelnému, nepochopitelnému, protože s naprosto přímou názorností, tedy všemi prostředky umění, líčí ́nic ́."  Roku 2012 se jeho abstraktní obraz z majetku hudebníka Erica Claptona prodal za 21,3 milionů liber, čímž se stal historicky nejdražším prodaným obrazem od žijícího umělce. V roce 2015 se jeho abstraktní obraz z roku 1986 prodal na aukci v Sotheby's za 30,4 mil. britských liber (asi 1,1 mld. Kč), čímž se zařadil mezi nejdražší žijící malíře.  Ve středu dne 8. března 2017 večer v Londýně na aukci byl prodán obraz "Eisberg" (Ledovec) za částku 20,4 milionů eur (v přepočtu asi 551,3 milionů korun). Jedná se o dosud nejdražší vydraženou krajinomalbu na světě. Olejomalba z roku 1982 o rozměrech 101 x 151 centimetrů zobrazuje vodní plochu s plujícím ledovcem. V roce 2006 byl v Drážďanech otevřen Archiv Gerharda Richtera.

Richter v Čechách.

V České republice je trvale umístěn jeho obraz "Strýček Rudi" ("Onkel Rudi") z roku 1965, který v roce 1967 ještě jako ne příliš známý umělec daroval Památníku Lidice. Jde patrně o nejdražší dílo žijícího umělce v České republice. Roku 2011 vystavila Galerie Rudolfinum v rámci skupinové výstavy "Já, bezesporu" Richterových "48 portrétů." V roce 2016 se začalo mluvit o Richterově pražské retrospektivě. Konala se v dubnu až září 2017. Pořadatel, Národní galerie Praha, ji neumístil do původně plánovaného Veletržního paláce, nýbrž do Paláce Kinských.

Gerhard Richter (* 9. února 1932, Drážďany) je německý malíř a vizuální umělec žijící v Kolíně nad Rýnem. Maluje obrazy abstraktní i hyperrealistické, odmítá tvořit jediným stylem. Často kombinuje malbu s fotografií. Roku 1995 získal Wolfovu cenu za umění, o dva roky později cenu Praemium Imperiale. Patří k nejdražším žijícím malířům.

Gerhard Richter (; born 9 February 1932) is a German visual artist. Richter has produced abstract as well as photorealistic paintings, and also photographs and glass pieces. He is widely regarded as one of the most important contemporary German artists and several of his works have set record prices at auction.


Vzdělání.

Barabási získal svůj magisterský titul z fyziky na bukurešťské univerzitě Universitatea din Bucureşti, kde studoval v letech 1986-1989, poté v Budapešti na Univerzitě Loránda Eötvöse a svůj titul Ph.D. získal v roce 1994 na univerzitě v Bostonu, USA.

Profesní kariéra.

Studium sítí.

Když se začal zabývat architekturou sítí, v povědomí byl názor, že sítě jsou organizovány zcela náhodně. Barabási si však začal uvědomovat, že ne všechny sítě rostou a fungují tímto způsobem. V roce 1995 napsal článek o sítích, který byl však odmítnut několika časopisy, ne však protože neměl pravdu, nýbrž proto, že se o toto téma příliš nikdo nezajímal.  V tom samém roce, 1995, začal pracovat v oddělení fyziky na univerzitě Notre Dame v USA, kde se zprvu soustředil na práci v oblasti fyziky, a až teprve po několika letech se vrátil zpět ke zkoumání sítí.

Bezškálová sít.

V roce 1998 s několika dalšími kolegy objevili bezškálové sítě. Bezškálové sítě jsou charakteristické tím, že sestávají z velkého množství uzlů, které mají malý počet hran k dalším uzlům, vedle nichž existuje malé množství uzlů, které disponují velkým množstvím hran vedoucích k jiným uzlům. Uzly, které disponují velkým počtem hran, nazývá huby.  Tento objev vedl k velkému zájmu o studium sítí na konci devadesátých let. Malé sítě je snadné mapovat, neboť uzly a jejich hrany jsou snadněji vystopovatelné. Velkou výzvou je studium v současné době snad největší sítě vůbec, a to internetu a www. Barabásiho výzkumný tým se orientoval i tímto směrem.

Počítačové viry.

V rámci porozumění architektury a fungování sítí se Barabási věnuje i tématu šíření epidemií po sítích – ať už se jedná o počítačový virus či o AIDS. Zabývá se tedy i zranitelnosti sítí a tím, jak se virus či epidemi po síti šíří a jak je možné, že některé viry jsou nevyhubitelné.

Ostatní.

V organizaci a stavbě sítí se nevěnuje pouze faktu, že existují uzly a vazby mezi nimi, ale i dynamice, která síť ovlivňuje, jak se uzly v síti chovají, jak nabírají či tvoří nové vazby a jakým způsobem fungují preference při tvorbě vazeb.  V současné době pracuje ve výzkumu na Northeastern University v Center for Complex Network Research (CCNR), kde má poměrně rozrostlou výzkumnou skupinu zabývající se sítěmi.

Publikační a zájmová činnost.

Barabásiho publikace jsou zdrojem nejen pro obory fyziky, ale i biologie či informační vědy. Veškeré Barabásiho publikace jsou dostupné na jeho osobních stránkách.  Barabási patří k jednomu z nejcitovanějších autorů současné doby. Jeho nejznámější publikací je kniha ""V pavučině sítí"", která v češtině vyšla v roce 2005. V této knize se věnuje vývoji chápání sítí, mapování sítí a novým poznatkům, které pokusy o mapování různých druhů sítí přinesly. V neposlední řadě se tedy věnuje i internetu, jeho vývoji, dynamice, stavbě a struktuře.

Albert-Laszló Barabási (* 30. března 1967 Cârța, Rumunsko) je maďarsko-americký fyzik a člen MTA, zabývající se studiem a definováním sítí – sociálních, teroristických, biologických a v neposlední řadě i world wide webem (WWW). Sítě studuje především z pohledu statistické fyziky. Mezi různými druhy sítí Barabási nachází podobnosti v jejich architektuře a snaží se definovat vztahy mezi jejich součástmi.

Albert-László Barabási (born March 30, 1967) is a Romanian-born Hungarian-American physicist, best known for his work in the research of network theory.


Historie.

Jedny z prvních experimentálních důkazu existence FRET získali roku 1922 G. Cairo a J. Franck. Pozorovali, že ozařují-li páry rtuti a thallia světlem o vlnové délce spadající do oblasti absorpce rtuti, dochází částečně ke fluorescenci thallia. Tento jev nazvali „senzibilizovaná fluorescence“. Na objasňování principu tohoto jevu se podíleli např. Jean-Baptiste Perrin, Francis Perrin, Hartmut Kallman či Fritz London. Se správným modelem však přišel až v roce 1948 Theodor Förster, po němž je dnes jev pojmenován.

Fyzikální popis.

Klasický přístup.

Odvození.

FRET je čistě elektromagnetickým jevem spočívajícím v nezářivém přenosu energie mezi dvěma dipóly (donorem a akceptorem) na vzdálenost podstatně menší, než je vlnová délka záření emitovaného kmitajícím donorem. K odvození správného vztahu pro FRET lze použít klasický popis. Energie Coulombické interakce mezi nabitými tělesy formula_1 a formula_2 s nábojovou hustotou formula_3 a formula_4, vzdálenými od sebe formula_5, je  Provedeme-li multipólový rozvoj uvedeného potenciálu, dostaneme  kde formula_6.  Pro nenabité částice je nenulový pouze poslední ze členů v závorce, který odpovídá dipól-dipólové interakci. Právě tento člen je zodpovědný za existenci FRET, ale také např. za van der Waalsovské interakce. Ostatní členy pro jednoduchost zanedbáme, budeme tedy uvažovat, že akceptor je dipól indukovaný polem dipólu donoru.  Intenzitu FRET lze vyjádřit jako kde poměr rychlostní konstanty přenosu energie z donoru na akceptor formula_7 a rychlostní konstanty deexcitace donoru prostřednictvím jiných mechanismů formula_8 (obě uvedené rychlostní konstanty mají hodnotu převrácených hodnoty příslušných dob života) je vyjádřen jako podíl energie absorbované akceptorem za jednotku času formula_9 a energie vyzářené za jednotku času donorem v nepřítomnosti akceptoru formula_10. Hodnotu formula_10 lze určit pomocí vztahu pro energii vyzařovanou dipólem kmitajícím s frekvencí formula_12:  Veličinu formula_9 na základě Poyntingoy věty vyjádříme jako  \cdot kde formula_14 je elektrické pole generované donorem a formula_15 je proudová hustota asociovaná s přítomností akceptorového dipólu. Tu lze vyjádřit jako  čímž se () zjednoduší na  Jelikož formula_16 je dipól indukovaný polem donoru, můžeme ho vyjádřit prostřednictvím tenzoru polarizovatelnosti akceptoru formula_17:  Za předpokladu, že akceptor lze polarizovat pouze ve směru vektoru jeho dipólového momentu formula_18 (tedy že lze psát formula_19), rovnice () přejde na  Po relativně složitém odvození (zahrnujícím vyjádření formula_20 pomocí Greenovy funkce, středování vzájemné orientace donoru a akceptoru a další kroky) získáme důležitý vztah pro závislost FRET na vzdálenosti obou zúčastněných dipólů: \left [ {R_0 \over R} \right ]^6 přičemž formula_21 je tzv. Försterova vzdálenost. Ze vztahu vyplývá, že intenzita FRET se vzdáleností silně klesá, přičemž intenzitě ostatních deexcitačních procesů se vyrovná, je-li vzdálenost donoru a akceptoru právě formula_21. Typické hodnoty formula_21 jsou 1-10 nm.  Försterovu vzdálenost lze vyjádřit jako  Zde formula_24 je emisní spektrum donoru, formula_25 je index lomu prostředí. Veličina formula_26 představuje účinný průřez akceptoru pro danou frekvenci formula_27, který vyjadřuje schopnost akceptoru na dané frekvenci absorbovat:  FRET tedy závisí na překryvu emisního spektra donoru a absorpčního spektra akceptoru.  Faktor formula_28, který v () rovněž figuruje, vyjadřuje závislost FRET na vzájemné orientaci donoru a akceptoru:  Vektor formula_29, resp. formula_30 je jednotkový vektor ve směru dipólového momentu akceptoru, resp. donoru a formula_31 je jednotkový vektor ve směru spojnice donoru a akceptoru.  Výraz formula_28 může nabývat hodnot mezi 0 a 4. Minimální hodnotu 0 má v případě, že oba dipólové momenty jsou na sebe kolmé. Hodnotu 1 má v případě, že jsou rovnoběžné a zároveň kolmé na formula_31. Maximální hodnotu 4 má v případě, že oba dipóly leží v jedné přímce.  Stojí za povšimnutí, že formula_28 (a tedy i intenzita FRET) má nejvyšší hodnotu, leží-li akceptor ve směru osy dipólu donoru. Hodnota formula_35 je zde nenulová, na základě výrazu () tedy k přenosu energie může dojít, a to přesto, že v aproximaci dalekého pole se tímto směrem nešíří žádné elektromagnetické vlny. Proto se jedná o „nezářivý přenos“. V případě, kdy se donor i akceptor v roztoku průběžně náhodně reorientují, vystředuje se formula_28 na hodnotu formula_37. Jsou-li naopak donor a akceptor částečně či zcela fixovány (na stejné makromolekule či v membráně), může se formula_28 od hodnoty formula_37 odchylovat. FRET pak může poskytnout informaci o vzájemné orientaci donoru a akceptoru.

Účinnost FRET.

FRET lze alternativně popsat prostřednictvím účinnosti, která se spočítá jako kvantový výtěžek příslušného přechodu, tedy podíl uskutečněných přenosů vzhledem k počtu excitací. Lze ji též vyjádřit pomocí rychlostních konstanty FRET formula_7 a rychlostní konstanty formula_41 reprezentující ostatní deexcitační jevy: To lze po dosazení z () upravit na  Pomocí dob života lze účinnost FRET vyjádřit jako  kde formula_42 a formula_43 jsou doby života excitovaných stavů donoru v přítomnosti, resp. absenci akceptoru.  Aby byla účinnost FRET nenulová, musí být splněny 3 základní podmínky:

Kvantový přístup.

V rámci kvantové teorie pole lze interakce mezi částicemi obecně popsat s pomocí Feynmanových diagramů jako výměnu tzv. virtuálních částic. FRET lze proto popsat jako výměnu virtuálních fotonů mezi donorem a akceptorem.

Aplikace.

V biofyzice a biochemii FRET představuje užitečný nástroj umožňující "in vivo" kvantifikaci buněčných dějů jako jsou interakce molekul či jejich konformační změny (je ovšem třeba mít k dispozici metodu, kterou lze na tyto molekuly připevnit vhodný donor, resp. akceptor). Lze tak však získat pouze informaci o průměrných vzdálenostech donoru a akceptoru (s výjimkou metody smFRET).  Konkrétně se FRET uplatňuje např. v následujících oblastech:

Metody měření FRET.

Senzitizovaná emise.

Jelikož FRET vede ke snížení intenzity fluorescence donoru, lze jej z měření tohoto poklesu teoreticky určit. Je-li formula_45, resp. formula_46 intenzita fluorescence donoru v nepřítomnosti, resp. přítomnosti akceptoru, pak účinnost FRET lze vyjádřit jako  V praxi však vždy představuje komplikaci tzv. crosstalk neboli skutečnost, že excitační, resp. emisní spektra donoru a akceptoru se alespoň částečně překrývají. V případě překryvu excitačních spekter pak dochází k nežádoucí přímé excitaci akceptoru, který následně může fluoreskovat i v případě, kdy k FRET nedochází.  V případě překryvu emisních spekter fluorescence donoru a akceptoru částečně splývají. To do měření rovněž vnáší nepřesnost, neboť pokles fluorescence donoru v důsledku FRET se pak jeví menší než ve skutečnosti je.  Proto je nutné zároveň se vzorkem obsahujícím donor i akceptor měřit i kontroly obsahující pouze donor, resp. pouze akceptor, a tyto kontroly od samotného vzorku odečíst. To však ve výsledném obraze zvyšuje úroveň šumu. Pro měření malých signálů proto metoda senzitizované emise není příliš vhodná.

Vybělování akceptoru.

Fluoreskuje-li kromě donoru též akceptor, lze k určení intenzity FRET též využít jeho vybělování. Měření sestává z následujících kroků:  V prvním kroku je měřená fluorescence donoru umenšovaná přenosem energie na akceptor prostřednictvím FRET. Po vybělení akceptoru je FRET znemožněn, z rozdílu signálu lze tedy velikost FRET určit.  Výhodou této metody je oproti senzitizované emisi to, že stačí měřit jediný vzorek. Nevýhodou je, že vzorek lze změřit pouze jednou, neboť vybělení akceptoru je nevratné. Nelze tedy ve vzorku sledovat dynamiku procesů.

Měření dob života fluorescence.

Všechny fluorofory vykazují (multi)exponenciální dohasínání, typicky na nanosekundových škálách. Rychlost dohasínání přitom závisí na řadě faktorů a jevů (včetně FRET), které fluorescenci zháší. Právě toho metoda měření dob života využívá. Postup je podobný jako u metody vybělování akceptoru: napřed se provede měření doby života fluorescence donoru na vzorku s donorem i akceptorem, posléze je akceptor vybělen a vzorek je změřen znovu. Intenzita FRET je potom stanovena z rozdílu v obou vzorcích.  Měření dob života představuje poměrně precizní metodu určování FRET. Vzhledem k tomu, že je sledována pouze fluorescence donoru, může jako akceptor sloužit i nefluorescenční molekula, díky čemuž nedochází k přeslechům v emisních spektrech.  Mezi nevýhody patří, že dobu života fluorescence donoru ovlivňují kromě přítomnosti akceptoru i další faktory prostředí, jako jsou např. změny pH. Aparatury schopné měření časově rozlišené fluorescence na nanosekundových škálách se též vyznačují vyšší cenou.  Měření dob života fluorescence se využívá při technice Fluorescence Lifetime Imaging Microscopy (FLIM). Obrazy vzorku pořízené touto metodou odráží rozdíly v dobách života fluorescence v jeho různých místech.

Měření polarizace (Homo-FRET).

Zkratka “FRET” obvykle označuje techniky, při nichž se používá akceptor jiného typu (chemického složení), než je donor. V mnoha situacích je však zapotřebí studovat interakce mezi proteiny stejného typu, nebo dokonce interakci různých částí stejné proteinové molekuly (skládání neboli "folding"), které jsou značeny stejným fluoroforem (odtud Homo-FRET).  V takovémto případě, kdy donor zároveň plní roli akceptoru (to je možné za předpokladu, že se jeho excitační a emisní spektrum částečně překrývají), nelze FRET měřit sledováním spektrálních změn, neboť emisní spektra obou zúčastněných molekul jsou shodná. Situace, kdy dochází, resp. nedochází k FRET však lze přesto rozlišit, a to měřením rozdílu v polarizaci dopadajícího a emitovaného světla. Vzorek excitujeme lineárně polarizovaným světlem. V případě, že k FRET nedochází, je depolarizace nastalé fluorescence způsobena pouze rotací vzorku. Pokud však k FRET dochází, má navíc část emitovaných fotonů polarizaci odlišnou od polarizace dopadajícího světla. To je způsobeno tím, že byly vyzářeny akceptorem, který může mít oproti donoru jinou prostorovou orientaci. Intenzitu FRET pak lze určit z hodnoty veličiny jménem anizotropie.

Bioluminiscenční resonanční přenos energie (BRET).

Nevýhodou FRET je nutnost vzorek osvětlovat externím zdrojem, což může vést ke vzniku šumu způsobeného přímou excitací akceptoru nebo k vybělování. Tomuto problému se lze vyhnout s pomocí techniky zvané Bioluminiscenční Resonanční Přenos Energie neboli BRET. Tato technika místo CFP využívá bioluminiscenčních látek označovaných jako luciferiny. Tyto látky jsou s pomocí katalytického enzymu luciferázy schopny podstoupit oxidaci, jejímž produktem je molekula v excitovaném stavu. Ta se následně deexcituje emisí fotonu - nebo právě prostřednictvím FRET.

Single molecule FRET (smFRET).

Při běžném měření FRET je získáván souhrnný signál souboru donor-akceptorových párů ve vzorku, získaná hodnota FRET je tedy hodnotou průměrnou. Při smFRET jsou naopak donor-akceptorové páry sledovány jednotlivě. Tímto způsobem je možné monitorovat i drobné změny vzdálenosti a orientace jednotlivých molekul, které by jinými variantami FRET měření kvůli středování nebyly detekovatelné. Sledování jednotlivých donor-akceptorových párů je dosaženo buďto s pomocí konfokálního mikroskopu, který sbírá světlo pouze z určitého optického řezu vzorkem, nebo pomocí tzv. TIRFM mikroskopu využívajícího totální odraz. V takovém případě jsou excitovány jen donory nacházející se blízko rozhraní vzorku s podložkou.

Molekuly využívané při měření FRET.

Z neproteinových látek se často používá např. pár fluorescein (donor) - rhodamin (akceptor).  Mezi proteiny je častou volbou dvojice modrozelený fluorescenční protein (CFP) - žlutý fluorescenční protein (YFP). Oba proteiny jsou odvozeny ze zeleného fluorescenčního proteinu (GFP). Použití variant GFP ke značení proteinů má oproti použití jiných molekul tu výhodu, že je lze připevnit pomocí genetického inženýrství (modifikací genu značeného proteinu), což může být jednodušší než metody používané ke značení neproteinovými molekulami.  Dalším důležitým proteinem je tzv. Cameleon vytvořený spojením proteinu BFP, kalmodulinu, EGFP a peptidu M13.  Tento protein lze použít jako senzor přítomnosti vápenatých iontů. Každá jeho molekula má donorovou i akceptorovou část a v přítomnosti Ca změní konformaci tak, že dochází k FRET.  Ve variantě FRET zvané BRET jsou jako donory používány látky zvané luciferiny, jejichž fluorescence je spouštěna chemickou reakcí katalyzovanou enzymem luciferázou.

Försterův rezonanční přenos energie (FRET) či nesprávně Fluorescenční rezonanční přenos energie je mechanismus nezářivého přenosu energie mezi dvěma molekulami prostřednictvím dipól-dipólové interakce. Molekula, z níž se energie přenáší, se nazývá donor (dárce), kdežto molekula, která energii přijímá, se nazývá akceptor (příjemce).

Förster resonance energy transfer (FRET), fluorescence resonance energy transfer (FRET), resonance energy transfer (RET) or electronic energy transfer (EET) is a mechanism describing energy transfer between two light-sensitive molecules (chromophores). A donor chromophore, initially in its electronic excited state, may transfer energy to an acceptor chromophore through nonradiative dipole–dipole coupling. The efficiency of this energy transfer is inversely proportional to the sixth power of the distance between donor and acceptor, making FRET extremely sensitive to small changes in distance.


Sportovní kariéra.

K vodnímu slalomu ho přivedl otec Pavel Přindiš, který dlouhé roky reprezentoval Československou a Českou republiku. Na kajaku jezdí od roku 1996, od začátku kariéry je členem USK Praha vodní slalom. Do roku 2013 byl jeho trenérem Pavel Přindiš, ale v současnosti trénuje pod vedením Milana Řihy po boku Vavřince Hradilka. Začal se prosazovat již v žákovských kategoriích, kde sbíral medaile z mistrovství republiky. Poprvé reprezentoval Česko v 16 letech na mistrovství Evropy juniorů v polském Krakově, kde získal spolu s Vavřincem Hradilkem a Janem Vondrou stříbrnou medaili v závodě hlídek. V roce 2006 obsadil čtvrté místo na mistrovství světa juniorů a získal stříbrnou medaili v závodě hlídek.  Následovala reprezentační dráha v kategorii do 23 let, která vyvrcholila ziskem zlaté medaile na ME v Bosně 2011 a bronzové z MS ve Wausau 2012 v závodě hlídek. V individuálním závodě na ME v Solkanu 2012 obsadil čtvrté místo.  V reprezentačním družstvu seniorů se poprvé představil již v roce 2010, ve kterém obsadil 16. místo na MS ve Slovinsku. V letech 2012, 2014 a 2015 vyhrál domácí šampionát pořádaný v pražské Troji a na Lipně. Na mistrovstvích Evropy 2013 a 2016 vyhrál zlatou medaile v závodě hlídek s Vavřincem Hradilkem a Jiřím Prskavcem. V roce 2014 si na ME ve Vídni dojel pro stříbrnou medaili v individuálním závodě K1. Ze světového šampionátu 2014 si přivezl stříbrnou medaili ze závodu hlídek a tentýž rok skončil druhý v celkovém pořadí Světového poháru.  V roce 2013 obsadil druhu pozici v hodnocení nejlepších sportovců ČVUT a v roce 2014 a 2016 toho hodnocení celkově ovládl. Několikrát byl oceněn Ministerstvem školství, mládeže a tělovýchovy za přínos sportu.  V roce 2016 znovu obsadil druhou pozici v celkovém hodnocení Světového poháru, o rok později jako první český kajakář Světový pohár vyhrál. Na Mistrovství světa 2017 zvítězil v závodě hlídek a z individuálního závodu si přivezl stříbrnou medaili.  Na Mistrovství Evropy 2018 v pražské Troji získal svoji druhou evropskou individuální medaili, a to znovu stříbrnou. Zlato získal se svými parťáky v týmovém závodě již potřetí za sebou. Na Mistrovství světa 2018 v Riu de Janeiru si dojel pro sedmé místo v individuálním závodě, pro bronz v týmovém závodě a čtvrté místo obsadil v kajak krosu. V celkovém hodnocení Světového poháru si v sezóně 2018 dojel pro třetí místo.

Vít Přindiš (* 14. dubna 1989 Praha, Československo) je český vodní slalomář, kajakář závodící v kategorii K1. K jeho největším individuálním úspěchům patří stříbrná medaile z Mistrovství světa 2017 a zlato z Mistrovství Evropy 2019. V roce 2017 zvítězil jako první český kajakář v historii v celkovém hodnocení Světového poháru v kategorii K1.

Vít Přindiš (born 14 April 1989 is a Czech slalom canoeist who has competed at the international level since 2005.)


Klubová kariéra.

S mládežnickým týmem Juventusu vyhrál Torneo di Viareggio v letech 2009 a 2010, zahrál si také za první mužstvo v nejvyšší soutěži i Lize mistrů. Na hostování v Pescaře pomohl týmu k vítězství v Serii B 2011/12 a s 28 góly byl nejlepším střelcem soutěže. Po sezoně přestoupil do Janova, kde strávil rok a pak ho koupil Torino FC. Je prvním hráčem Turína, který se stal králem střelců od roku 1977, kdy vyhrál Francesco Graziani.  Do Borussie Dortmund přestoupil po úspěšné sezóně v Torino FC, kdy se stal se nejlepším střelcem Serie A ročníku 2013/14 s 22 brankami. Přišel jako náhrada za polského útočníka Roberta Lewandowského, který zamířil do Bayernu Mnichov. Immobile podepsal s BVB pětiletý kontrakt. Před sezonou 2014/15 vyhrál s Borussií DFL-Supercup proti Bayernu Mnichov (výhra 2:0).  V červenci 2015 odešel na roční hostování do španělského týmu Sevilla FC. V lednu 2016 odešel hostovat do FC Turín.

Reprezentační kariéra.

Reprezentoval Itálii na Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 21 let 2013 v Izraeli, vstřelil gól ve finálovém zápase proti Španělsku, který Italové prohráli 2:4.  V seniorské reprezentaci Itálie debutoval 5. března 2014 v přátelském utkání proti Španělsku (prohra 0:1). Byl zařazen do širší nominace na mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii, poté se dostal mezi třiadvacítku hráčů pro MS, jejíž složení oznámil trenér Cesare Prandelli 2. června. 8. června vstřelil v přípravném utkání proti Fluminense FC, které Italové vyhráli 5:3, hattrick. Na šampionátu však vyšel střelecky naprázdno: v utkání proti Anglii (výhra 2:1) střídal v 73 minutě Balotelliho, proti Kostarice (prohra 0:1) nehrál, do posledního zápasu skupiny proti Uruguayi (prohra 0:1 a vyřazení) nastoupil od začátku, v 71. minutě ho vystřídal Antonio Cassano.  První reprezentační gól vstřelil 4. září 2014 ve 3. minutě přátelského utkání proti Nizozemsku, které Italové vyhráli 2:0.

Ciro Immobile (* 20. února 1990, Torre Annunziata) je italský fotbalový útočník, hrající v týmu SS Lazio. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii.

Ciro Immobile (; born 20 February 1990) is an Italian professional footballer who plays as a striker for Serie A club Lazio and the Italy national team.


Historie a zajímavosti.

17. prosince 1952 stanici založil George Edgar Leal. 28. února 1976 byla na stanici postavena kaple, na Antarktidě to byl vůbec první kostel. První svatba na Antarktidě byla též tady, stalo se to 16. února 1978. 7. ledna 1978 se tu narodil první člověk narozený v Antarktidě, Emilio Marcos Palma. V tomto roce byla postavena i škola (nejspíš základní) a usadilo se zde 7 rodin. O rok později zde začalo vysílat i první Antarktické rádio LRA36 Radio Nacional Arcángel San Gabriel. Na základně zatím zemřelo 12 lidí. V roce 2004 na stanici žilo 55 lidí, z toho 21 dětí.

Popis.

Stanice je 20-30 metrů od pobřeží a nedaleko se plazí ledovec. Místo, kde stojí je jako přístav ideální. Oblast, kde stanice stojí, si nárokují Argentina, Chile a Velká Británie. Stanice má celkem 43 budov. Ročně na stanici pobude přes 1000 turistů a v zimě na ní pobývá okolo 50-80 dlouhobě žijících lidí. Na stanici nechybí škola, kaple, nemocnice.

Život na stanici.

Na stanici jsou obytné domy a každý dům je určený pro jednu rodinu nebo jednotlivce. Pak je i jeden dům vyhrazen pro jejich setkávání (říka se mu Casino), tam se po většinu týdne vaří pro všechny a společně všichni můžou trávit volný čas.

Podnebí.

Podnebí je polární, silně oceánské. Vliv moře je zde silný a proto jsou zde oproti zbytku Antarktidy dost mírné teploty. Počasí je stále oblačné a sněží polovinu dní v měsíci. Globální oteplování se tu účinkuje velmi silně a rychle se otepluje, v průměru o 0.04°C ročně.

Argentická vědecká stanice Esperanza je nejsevernější stanice na pevninské Antarktidě (Antarktický poloostrov), na stanici neustále někdo je a nikdy není opuštěna. Byla založena 17. posince 1952. Stanice funguje hlavně jako laboratoř, meteorologická stanice a dále se zabývá biologií a seismografií. Časové pásmo je -3 oproti GMT (-4 hodiny oproti českému času).

Esperanza Base (, 'Hope Base') is a permanent, all-year-round Argentine research station in Hope Bay, Trinity Peninsula (in Graham Land on the Antarctic Peninsula). It is one of only two civilian settlements in Antarctica (the other being the Chilean Villa Las Estrellas). The base's motto is "Permanencia, un acto de sacrificio" ('Permanence, an act of sacrifice').


Dějiny.

O původu souboru budov není mnoho známo. Nejstarší budova zde byla zřejmě již před rokem 1230. Předpokládá se, že jezero Hofvijver, u kterého Binnenhof stojí, nechal zřídit holandský hrabě Floris IV. roku 1229. Jisté je, že jeho syn a nástupce Vilém II. Nizozemský zahájil rozšiřování hradu. Mezi roky 1248 a 1280 byl postaven Rytířský (Jezdecký) sál (Ridderzaal). Vlevo a vpravo od něj byly postaveny zdi, které rozdělily areál na přední a zadní část. Obě zdi měly brány. Na konci zdi vlevo u Hofvijveru byla postavena dvorní kaple. V Ridderhuisu (Rytířském domě) pobývali rytíři sloužící hraběti.  Odhaduje se, že hrad byl dokončen za vlády Vilémova syna, hraběte Florise V., a že sídlem hrabat byl krátce. Hrabata z Henegavska na hradě také dočasně bydleli a hrad rozšiřovali novými stavbami. Binnenhof byl také rezidencí několika knížat Bavorských, zejména Alberta I., který tu žil delší dobu. Binnenhof byl dlouho obklopen kanály, které poskytovaly spojení do města Delftu. To mělo význam pro dopravu piva, jež směla vařit jen plnoprávná města, mezi které Haag nepatřil. Dnes z nich zbyl jen severovýchodní kanál napojený na jezírko Hofvijver.  Mezi roky 1806 až 1810, za francouzské nadvlády, bylo administrativní centrum Nizozemska přeneseno z Haagu do Amsterdamu. Binnenhof se stal zbytečný a dokonce se počítalo s jeho odstraněním. Po získání nezávislosti se sem ale vláda vrátila. Budovy byly ohroženy podruhé během roku 1848, kdy nová ústava založila parlamentní demokracii a parlament si přál symbolicky zbořit i staré vládní budovy a postavit novou stavbu. Místní obyvatelé bránili historickou hodnotu budov a úspěšně protestovali proti jejich odstranění.  Parlamentní sněmovna zasedala v "Oude Zaal" (Starém sále) až do roku 1992. Tehdy přestala velikostí postačovat pro 150 členů sněmovny a proto byla postavena nová sněmovna na jižní straně komplexu.

Vzhled.

Původně postavená Míčovna, gotický Rytířský sál a velký Rytířský sál tvoří nyní jádro Binnenhofu. Každé třetí úterý v září na "Prinsjesdag" zde pronáší král každoroční Trůní řeč. Ostatní budovy tvoří obdélník kolem Rytířského sálu a obklopují tak velké nádvoří před ním a malé nádvoří za ním. Zlacená novogotická fontána krášlí nádvoří spolu se sochou krále Viléma II., jednou z mála jezdeckých soch, která střeží Kancléřskou ("Stadtholder") bránu, datovanou do roku 1620.  S výhledem na Hofvijver sídlí Senát v komoře v západním rohu Binnenhofu, kdežto Sněmovna původně zasedala v jižním rohu na druhé straně Kancléřské brány. Nyní se dolní komora schází v sále ve velké moderní východní části areálu. Předseda vlády má svůj úřad od roku 1982 v malé věži "Torentje" v severním rohu. Trêveszaal v severozápadní části je místnost, postavená pro vyjednávání během Osmdesátileté války. Nyní se v něm schází vláda Nizozemska.

Binnenhof (IPA:, "Vnitřní dvůr (nádvoří)") je komplex budov v Haagu, který je shromaždištěm Generálních stavů (parlamentu Nizozemska, dodnes s tímto názvem) od roku 1446 a je středem politického dění Nizozemska po mnoho staletí. Byl postaven převážně ve 13. století a původně sloužil jako sídlo hrabat Holandska.

The Binnenhof (; ) is a complex of buildings in the city centre of The Hague, Netherlands, next to the Hofvijver. It houses the meeting place of both houses of the States General of the Netherlands, as well as the Ministry of General Affairs and the office of the Prime Minister of the Netherlands. Built primarily in the 13th century, the Gothic castle originally functioned as residence of the counts of Holland and became the political centre of the Dutch Republic in 1584. It is counted among the Top 100 Dutch heritage sites. The Binnenhof is among the oldest Parliament buildings in the world still in use.


Dětská kariéra.

Griezmann se narodil 21. března 1991 ve Francii, přesněji v burgundském Mâconu. Jeho velký dětský idol byl David Beckham. ""Když hraju, nosím dlouhé rukávy a číslo 7 jako David Beckham. Je to můj idol. Byl třída jak na hřišti, tak mimo něj. To je to co se mi na něm líbilo. Nikdo neměl pravačku jako on,"" řekl Griezmann v rozhovoru pro espn.co.uk.  Když byl Griezmann malý, jeho dědeček, bývalý fotbalista, ho vzal na Mistrovství světa 1998 v rodné Francii. Malého Antoinea velice zaujali fotbalisté, jako Thierry Henry nebo Zinédine Zidane a již od útlého věku byl do fotbalu plně zapálený. Olympique Lyon byl klub s dobrou reputací a známý svými mládežnickými programy a malý Antoine byl jeho velkým fanouškem. Bydliště 70 kilometrů od Lyonu a jeho schopnosti znamenaly velkou příležitost pro jeho dětskou kariéru. Griezmann tak chtěl být součástí Lyonu a podstoupil zdejší zkoušky, ale klub se ho rozhodl kvůli jeho malé postavě odmítnout.

Mâcon a Mâconnais.

Zklamaný se vrátil domů a pokračoval v kariéře v místním UF Mâcon, kde byl přijat díky politickému vlivu jeho otce. V Mâconu tak začal Antoine rozvíjet své dovednosti, a znovu se snažil zaujmout na zkouškách u dalších profesionálních klubů, aby si mohl zajistit místo v nějaké akademii. Ale ani v Auxerre a ani v Saint-Étienne nepřijali, znovu kvůli jeho malé postavě. Stále se však nevzdával a nakonec přišel onen vysněný průlom. V

Real Sociedad.

Po příchodu do Realu Sociedad se Griezmann usadil v domě Erica Olhatse. Sice měl peníze, ale byl moc mladý na to, aby žil sám. Každý den navštěvoval školu přes hranice v Bayonne a po večerech trénoval v klubovém středisku v San Sebastiánu. Hlavním problémem byla jazyková bariéra, protože Griezmann neuměl španělsky ani slovo. Postupem času se však i díky Olhatsově pomoci naučil španělsky dobře. ""Pečoval jsem o něj jako o

Klubová kariéra.

Real Sociedad.

Sezóna 2009/10.

Svůj profesionální soutěžní debut si Griezmann odbyl 2. září 2009 v druhém kole Copa del Rey proti Rayu Vallecanu poté, co v 79. minutě přišel na hřiště jako náhradník za Carlose Buena, Sociedad však v tomto utkání prohrál 0:2. O čtyři dny později, 6. září, si zahrál Griezmann ve svém prvním ligovém zápase, bezbrankové remíze s Realem Murcía, když přišel na hřiště v 73. minutě znovu jako náhradník, tentokrát za Johnatana Estradu. 27. září se v zápase proti Huesce poprvé objevil v základní sestavě a v 38. minutě vstřelil svůj první profesionální gól, kterým pomohl Sociedadu k výhře 2:0. O čtrnáct dní později vstřelil další gól při výhře 2:0 nad Salamancou. V listopadu se mu povedlo dát gól

Sezóna 2010/11.

Griezmann debutoval v La Lize 29. srpna 2010 při vítězství 1:0 nad Villarrealem, kde si zahrál 28 minut. V pozápasovém rozhovoru popsal tuto událost jako "splnění dětského snu". První zápas La Ligy v základní sestavě odehrál 18. září proti Realu Madrid a v tom samém zápase si připsal i svoji první asistenci, když poslal z volného přímého kopu míč na hlavu Raúla Tamuda, který vstřelil vyrovnávací gól. Real Madrid později tento zápas vyhrál

Sezóna 2011/12.

Po tom co v prvním zápase La Ligy chyběl, Griezmann si zahrál první soutěžní zápas v této sezóně ve druhém kole proti Barceloně a svým gólem srovnal skóre na konečných 2:2. Další gól přidal až v prosinci v Copa del Rey a to jako

Sezóna 2012/13.

První gól v tomto ročníku La Ligy vstřelil v 6. kole a to první gól výhry 2:0 do sítě Athleticu Bilbao, v 9. kole pak dával oba góly svého týmu při remíze 2:2 s Realem Valladolid. V listopadové Copa del Rey sice vstřelil gól Córdobě, ale týmu to k postupu nepomohlo. V únoru se mu povedlo dát gól

Sezóna 2013/14.

Trenér Jagoba Arrasate raději nenasadil Griezmanna do úvodních dvou zápasů La Ligy, protože si ho šetřil do kvalifikačního dvojzápasu o Ligu Mistrů proti Lyonu a tento tah se později ukázal jako skvělý. V prvním, venkovním zápase totiž vyhrál Real Sociedad 2:0, k čemuž přispěl Griezmann volejem z oblasti mimo pokutové území a v druhém zápase zopakoval baskický klub stejný výsledek a Griezmann si připsal asistenci. V lize prožil skvělý podzim, když v 11 zápasech od konce září do konce roku 11 gólů dal a na další 2 přihrál. V září dal gól Seville a v říjnu jeden Valencii a dva Almeríe a Realu Valladolid. V

Atlético Madrid.

Sezóna 2014/15.

28. července 2014 se dohodlo Atlético Madrid s Realem Sociedad na přestupu Griezmanna do španělského hlavního města za částku rovnou jeho výstupní klauzuli, 30 000 000€. Ve stejný den prošel i lékařskou prohlídkou a 29. července podepsal s Madridským celkem šestiletý kontrakt. ""Jsem šťastný, že se nám podařilo tento přestup dokončit. Antoine byl pro nás prioritou a jsme rádi, že se nám ho povedlo získat. Jedná se o jednoho z nejlepších hráčů Primera División, což opakovaně dokázal v Realu Sociedad,"" řekl sportovní ředitel "Atletů" José

Sezóna 2015/16.

Griezmann se gólově prosadil hned v prvním zápase této sezóny proti Las Palmas. V 5. kole proti Getafe dal oba góly vítězství 2:0 a v 8. kole při návratu na Anoeta Stadium v 9. minutě lobem překonal brankáře Gerónima Rulliho a tento gól následně neslavil. V první polovině sezóny pak museli po jeho střelách vytahovat míč ze sítě ještě brankáři Sportingu Gijón, Espanyolu, Granady, Athleticu Bilbao a Raya Vallecana. Soupeře Atlética do podzimní části Ligy Mistrů určil los a to Benficu, Galatasaray a Astanu. V

Sezóna 2016/17.

Na podzim se Griezmannovi v La Lize povedlo vstřelit 6 gólů. Pět z nich přišlo v září, z toho dva Celtě Vigo, dva Sportingu Gijón a jeden Deportivu La Coruña. Ten šestý přidal v říjnu Valencii. V září také získal cenu pro hráče měsíce. V základních skupinách Ligy Mistrů na něj čekal Bayern, PSV Eindhoven a Rostov. Griezmann dal oba góly v zápase proti Rostovu, který skončil 2:1 a jeden gól nizozemskému celku. Atlético se tak ve skupině umístilo první s 15 body a náskokem tří bodů na Bayern. V Copa del Rey byl nasazen až do osmifinálového dvojzápasu proti Las Palmas, přičemž v obou zápasech dal po jednom gólu, ve čtvrtfinále proti Eibaru pak dal jeden gól v prvním zápase a do odvety nenastoupil. V semifnále ovšem Atlético narazilo na Barcelonu a přestože Griezmann pomohl gólem v prvním zápase, na finále poháru to ani tentokrát nestačilo. V La Lize dal v lednu góly Eibaru a Athleticu Bilbao a v únoru Celtě Vigo. V březnu pak dal jeden Deportivu

Sezóna 2017/18.

Griezmann již odehrál v La Lize přes 250 utkání, 19. srpna v 1. kole proti nováčkovi z Girony však dostal svoji první červenou kartu v kariéře. V 67. minutě, za stavu 2:0 pro Gironu se totiž její brankář Gorka Iraizoz mírně dotkl Griezmanna a jeho následný pád vyhodnotil rozhodčí Martínez Munuera jako simulaci a francouzský útočník obdržel žlutou kartu. Přesvědčen o své nevině, sdělil Griezmann rozhodčímu větu "eres un cagón" (v překladu "jsi s*áč") a dostal druhou žlutou kartu, načež byl vyloučen. O pár dní později obdržel dvojzápasový trest. Ihned po návratu však dal gól Málaze a o

Sezóna 2018/19.

Hned jako první zápas sezóny byl na 15. srpna stanoven Superpohár UEFA 2018 a v něm se Griezmannovo Atlético utkalo s rivaly Realem Madrid v Tallinnu. Griezmann byl v 57. minutě za nepříznivého stavu 1:2 vystřídán a Atléticu se nakonec povedlo v prodloužení vyhrát 4:2. Atlético tak hned na začátku nové sezóny získalo cennou trofej. V La Lize se francouzskému útočníkovi povedlo vstřelit góly Rayu Vallecanu, Huesce, Leganés a v prosinci, ve kterém obdržel cenu pro hráče měsíce skóroval jednou proti Deportivu Alavés, dvakrát proti Realu Valladolid a jednou proti Espanyolu. V Lize Mistrů se tentokrát Atleti utkali s Borussií Dortmund, Monacem a Clubem Bruggy. Griezmann přispěl k porážce belgického šampiona dvěma góly a k porážce BVB a Monaca po jednom. Španělští vicemistři si tak bezpečně zajistili postup do osmifinále z druhého místa. Copa del Rey přinesla tuto sezónu pouze zklamání, když Atlético nedokázalo v osmifinále postoupit dále přes Gironu po remízách 1:1 a

FC Barcelona.

Sezóna 2019/20.

12. července 2019 nakonec Barcelona aktivovala výstupní klauzuli ve výši 120 000 000€, čímž se stal 6. nejdražším fotbalistou světa, a oficiálně oznámila jeho příchod. Griezmann obdržel číslo 17 a podepsal smlouvu na pět let s výstupní klauzulí ve výši 800 000 000€. Atlético však ihned po přestupu obvinilo Barcelonu, že zaplacená částka je o 80 000 000€ nižší a katalánský velkoklub měl za Griezmanna zaplatit 200 000 000€, protože se prý s Francouzem dohodli na přestupu už před snížením výstupní klauzule. Později Atlético oznámilo, že ""zahájilo postupy, které považuje za vhodné k obraně svých práv a zájmů.""

Reprezentační kariéra.

Juniorské reprezentace.

Francie U19.

Kvůli působení ve Španělsku si trenéři francouzských mládežnických kategorií Griezmanna příliš nevšímali. Po kvalitních výkonech v dresu Realu Sociedad však byl povolán francouzskou reprezentací do 19 let do přátelského dvojzápasu proti Ukrajině. Svůj mládežnický debut si tak odbyl 2. března při remíze 0:0 při prvním z

Francie U20.

9. února 2011 debutoval v reprezentaci do 20 let při výhře 2:1 nad Anglií.  Díky vítězství na EURO 2010 do 19 let se Francie

Francie U21.

Na této úrovni odehrál Griezmann svůj první zápas 16. listopadu 2010 proti Rusku, který skončil pro Francii prohrou 0:1. Kromě celkově čtyř přátelských utkání si Griezmann v kategorii do 21 let zahrál i sedm kvalifikačních zápasů na EURO 2013 do 21 let ve kterých vstřelil tři góly, proti Lotyšsku, Kazachstánu (proti Kazachstánu si připsal i jednu asistenci), a Norsku.  V listopadu 2012 při baráži o EURO 2013 do 21 let proti Norsku, se Griezmann společně s dalšími čtyřmi hráči (Yann M'Vila, Wissam Ben Yedder, Chris Mavinga a M'baye Niang) dopustil prohřešku, když mezi zápasy bez dovolení opustili zbytek týmu a taxíkem odjeli do 200 kilometrů vzdálené Paříže, bavit se v nočním klubu. Všech pět hráčů tak bylo potrestáno vyloučením z národních týmů do konce roku 2013.

Seniorská reprezentace.

27. února 2014 byl Griezmann povolán trenérem Didierem Deschampsem na přátelský zápas mezi Francií a Nizozemskem. 5. března tak debutoval, když nastoupil na Stade de France v základní sestavě a Francie vybojovala domácí vítězství 2:0. Svůj premiérový gól vstřelil 1. června téhož roku do sítě Paraguaye jako otevírací gól při remíze 1:1 a první dva góly v jednom zápase dal o týden později Jamajce, kdy dával 7. a 8. gól vysokého vítězství 8:0.

Mistrovství světa 2014.

13. května 2014 potvrdil Deschamps Griezmannovu účast na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde si zahrál už v prvním zápase, když se dostal do základní sestavy jako náhrada za zraněného Ribéryho. Tento zápas proti Hondurasu Francouzi vyhráli 3:0. V základních

Euro 2016.

V sestavě Francie pro Euro 2016, které i hostila nemohl Griezmann chybět a nastoupil hned v otevíracím zápase Eura proti Rumunsku při výhře 2:1. Kvůli špatnému výkonu byli on a Paul Pogba posazeni v dalším zápase proti Albánii na lavičku. Griezmann na hřiště přišel ve druhé půli místo Oliviera Girouda a v 90. minutě otevřel skóre vítězství 2:0, když poslal centr Adila Ramiho přesnou hlavičkou do sítě. Poslední zápas skupinové fáze proti Švýcarsku dopadl 0:0. V osmifinále to s Francií

Mistrovství světa 2018.

17. května 2018 byl podle očekávání Griezmann povolán do sestavy na nadcházející mistrovství světa konané v Rusku. Hned v prvním zápase proti Austrálii dal gól z penalty, kterou sám získal a pomohl Francii k výhře 2:1. Tato penalta se také zapsala do historie jako první penalta na mistrovství světa udělěná z asistencí systému VAR (videorozhodčí). Pro Francii následovala výhra 1:0 nad Peru a remíza 0:0 s Dánskem, což znamenalo postup do vyřazovacích fází. V osmifinále dopomohl Francii k vítězství 4:3

Liga Národů 2019.

V této zcela nové soutěži pořádané UEFA se Griezmannova Francie utkala s Německem a Nizozemskem. Po bezbrankové remíze s Němci a výhrou 2:1 nad Nizozemci, se v třetím zápase povedlo Griezmannovi otočit skóre zápasu s Německem a díky jeho dvěma gólům Francie vyhrála 2:1. Po závěrečné prohře 0:2 s Nizozemskem však Francouzi přišli o první místo ve skupině A kvůli gólovému rozdílu a do semifinále Ligy Národů nepostoupili.

Rodina.

Manželka.

Erika Choperena (*5. března 1991) studovala pedagogiku v San Sebastiánu a později i dokončila svá studia a stala se dětským psychologem. S Griezmannem se poznala, když hrál za Real Sociedad a o něco později spolu začali chodit. Griezmann později připustil, že ji sledoval, ještě před tím, než souhlasila, že s ním půjde ven: ""Rok a půl, posílal jsem jí zprávy. Jsme spolu od 27. prosince 2011."" Erika provozovala svůj blog o módě, který nazvala "Cordialmente Erika", ale v roce 2014 ho raději deaktivovala, protože si chtěla uchovat soukromí.

Děti.

Dcera Mia Griezmann se narodila 8. dubna 2016. Vzhledem k faktu, že Matka Erika Choperena je Španělka a otec Antoine Griezmann je Francouz,

Sourozenci.

Antoine Griezmann má bratra a sestru. Bratr Théo Griezmann (*30. srpna 1996) je amatérský fotbalista hrající za Sporting Mâcon a módní návrhář. V roce 2015 založil svojí značku "GZ Brand" s cílem vyrábět oblečení s jednoduchostí a elegancí. Théo je velice populární na sociálních sítích, třeba na Instagramu má již přes 500 000 sledujících.

Rodiče.

Otec Alain Griezmann je bývalý městský radní, pocházející z německého Münsteru (odtud německy znějící příjmení Griezmann). Alain byl

Dědeček.

Griezmannův dědeček Amaro Lopes je bývalý portugalský profesionální fotbalista, který hrál ve 40. a 50. letech 20. století jako střední obránce za portugalský klub Paços de Ferreira. V roce 1957 emigroval se

Kopačky.

Griezmann je tváří německé značky Puma, vyrábějící sportovní oblečení a obuv, se kterou má dlouhodobou sponzorskou smlouvu a objevil se v mnoha jejích mnoha

Sponzorství.

V minulosti se Griezmann objevil v reklamě na sluchátka Beats by Dr. Dre po boku Harryho Kanea, Maria

Řád čestné legie.

Vítězný francouzský tým z Mistrovství světa 2018 konaného v Rusku obdržel 4. června 2019 řád čestné legie. Této pocti se dostalo všem 23 hráčům vítězné

Statistiky.

Klubové statistiky.

"pozn. Z = Zápasy, G = Góly, A = Asistence"

Góly.

<graph>{

Asistence.

<graph>{ }</graph>

Reprezentační statistiky.

Seniorská reprezentace.

Antoine Griezmann (* 21. března 1991, Mâcon, Francie) je francouzský fotbalista, hrající ve španělském klubu FC Barcelona a za francouzskou reprezentaci, který je schopný zahrát na všech pozicích v útoku.

Antoine Griezmann (; born 21 March 1991) is a French professional footballer who plays as a forward for Spanish club Barcelona and the French national team.


Mistrovství světa ve fotbale 2014 – skupina F

Týmy.

"Poznámka: Žebříček z října 2013 byl použit pro určení nasazení při konečném pořadí losování skupin na Mistrovství světa. Žebříček z června 2014 ukazuje aktuální pořadí mužstva ve světovém žebříčku FIFA."

Tabulka.

"Všechny časy zápasů jsou v SELČ."

Zápasy.

Argentina vs Bosna a Hercegovina.

Obě mužstva se spolu utkala v předchozích dvou zápasech a oba tyto zápasy byly přátelské. Naposledy se spolu střetly v roce 2013, kde Argentina zásluhou branek Sergia Agüera vyhrála 2:0.

Írán vs Nigérie.

Oba týmy se spolu střetly pouze v jednom zápase a to v přátelském utkání v roce 1998, kde zápas ve prospěch Nigérie rozhodl jedním gólem Ahmed Garba.

Argentina vs Írán.

Oba týmy se spolu utkaly pouze v jednom utkání a to v přátelském utkání v roce 1977, kde zápas po penaltovém rozstřelu vyhrála Argentina 4:1.

Nigérie vs Bosna a Hercegovina.

Oba týmy se ještě nikdy předtím spolu nestřetly.

Nigérie vs Argentina.

Obě mužstva se spolu utkala v předchozích šesti zápasech, včetně tří základních skupin Mistrovství světa, když ve všech byla úspěšnější Argentina (1994: 2:1; 2002: 1:0; 2010: 1:0). Jejich poslední střetnutí se uskutečnilo v roce 2011, kde šlo o přátelské utkání, které Argentina zvládla 3:1.

Bosna a Hercegovina vs Írán.

Oba týmy se spolu střetly v pěti zápasech a ve všech případech to byla přátelská utkání. Naposledy se spolu utkaly v roce 2009, kdy zápas skončil výhrou Íránu 3:2.

Skupina F Mistrovství světa ve fotbale 2014 byla jednou z osmi základních skupin tohoto šampionátu. Nalosovány do ní byly celky Argentiny, Bosny a Hercegoviny, Íránu a Nigérie.

Group F of the 2014 FIFA World Cup consisted of Argentina, Bosnia and Herzegovina, Iran and Nigeria. Play began on 15 June and ended on 25 June 2014. The top two teams, Argentina and Nigeria, advanced to the round of 16.


Mládí.

John Leonard Pierce se narodil 25. dubna roku 1895 ve městě Dallas v Texasu jako syn vlivného právníka, Franka Cushmana Pierce a jeho ženy Isabelly. Pierce absolvoval Západotexaskou vojenskou akademii v San Antoniu a následně ještě státní univerzitu Texas A&M.  Se vstupem Spojených států do první světové války se mladý Pierce rozhodl narukovat do armády v červnu roku 1917 a po absolvování základního výcviku byl následně odvelen do Francie. Avšak válka se v tu dobu již chýlila ke konci, takže Pierce do bojů moc nezasáhl. Po podepsání příměří mezi vítěznými mocnostmi a Německem zůstal Pierce v Německu a sloužil v rámci 8. pěší divize jako součást okupačních vojsk v Koblenci.  Po návratu domů, do Spojených států, se Pierce rozhodl zůstat v armádě a začal se zajímat o motorizované jednotky a rozvoj obrněných jednotek.

Druhá světová válka.

Na počátku druhé světové války sloužil Pierce jako zástupce náčelníka štábu 3. obrněné divize pod velením generálmajora Alvana C. Gillema, Jr.. O rok později byl však Pierce přeložen ke II. obrněnému sboru (později přeměněn na XVIII. výsadkový sbor), kde byl jmenován do funkce náčelníka štábu.  V červnu roku 1943 byl Pierce povýšen do hodnosti brigádního generála a byl jmenován náčelníkem štábu u Velitelství pro obrněné jednotky. Zde setrval do září roku 1944, kdy byl převelen na základnu Camp Chaffee v Arkansasu, kde převzal velení 16. obrněné divize po generálmajorovi Douglasssi T. Greenovi.  S postupným vrcholením druhé světové války bylo rozhodnuto, že 16. obrněná divize bude využita na bojišti v Evropě, kam byla také v únoru roku 1945 odvelena. Generál Pierce tak velel divizi během menších bojů v Německu a následně při osvobozování západních a jihozápadních Čech, včetně osvobození Plzně.  Za svoji příkladnou službu byl vyznamenán Spojenými státy dvakrát Legií za zásluhy a Řádem Bílého lva a Československým válečným křížem za zásluhy při osvobozování Československé republiky.

Život po válce.

Na podzim roku 1945 byla 16. obrněná divize odvelena zpět do Spojených států, kde byla následně rozpuštěna. Generál Pierce byl poté jmenován předsedou přezkumné propouštěcí komise. S následnou redukcí armády byl Pierce během roku 1946 rovněž penzionován.  Brigádní generál John L. Pierce zemřel 12. února, 1959 ve svém domě v San Antoniu ve věku 63 let. Pochován je na hřbitově ve Fort Sam Houston společně se svojí ženou, Kate Bodine Piercovou (1895 – 1988).

Vojenská vyznamenání.

Zde je seznam vyznamenání, které brigádní generál Pierce obdržel během své dlouhé služby v ozbrojených silách Spojených států amerických:

John Leonard Pierce (25. dubna 1895 – 12. února 1959) byl důstojník Armády Spojených států v hodnosti brigádního generála, který velel 16. obrněné divizi za druhé světové války. Podílel se tak na osvobození západních a jihozápadních Čech.

John Leonard Pierce (April 25, 1895 – February 12, 1959) was a United States Army officer with the rank of Brigadier General. He is most noted as a commander of the 16th Armored Division during World War II.


Historie.

Fountains Abbey.

Opatství Fountains Abbey bylo založeno v roce 1132 benediktinskými mnichy, kteří odešli z opatství St Mary's Abbey jako cisterciácký řád. Po zrušení klášterů v roce 1539 Henry VIII, byly budovy opatství a více než 200 hektarů (500 akrů) půdy prodáno královstvím siru Richardu Greshamovi, obchodníkovi. Majetek byl předáván několik generací rodem sira Richarda a pak prodán Stephenovi Proctori, který postavil Fountains Hall, pravděpodobně mezi lety 1598 a 1604. Fountains Hall je zámeček, postavený částečně z kamene z ruin opatství Fountains Abbey. Fountains Abbey Mill je mlýn z 12. století, který zůstal ve Velké Británii a nejstarší funkční budova na pozemku.

Studley estate.

John Aislabie zdědil Studley estate od svého staršího bratra v roce 1693. Byl konzervativní člen parlamentu pro Ripon v roce 1695, a v roce 1718 se stal ministrem financí. Aislabie byl hlavním sponzorem programu South Sea Company scheme. V roce 1720, kdy se tato obrovská finanční operace zhroutila, byl vyloučen z parlamentu a diskvalifikován doživotně z veřejného úřadu.  Aislabie se vrátil do Yorkshiru a věnoval se od roku 1718 tvorbě zahrady. Po jeho smrti v roce 1742, jeho syn William rozšířil úpravu o zbytky opatství a Fountains Hall. Změnil upravené oblasti v malebném romantickém stylu, kontrastujícím s formálností úprav jeho otce. Mezi tím oba vytvořili Water Garden, pravděpodobně nejdůležitější podobná úprava v Anglii 18. století. V roce 1983 majetek získal National Trust.

Studley Royal House.

Studley Royal House (nebo Hall), stál v severozápadním rohu parku. Původně to byl středověký zámek, který vyhořel v roce 1716 a byl přestavěn Johnem Aislabie. V roce 1762 byl upraven v Palladianském stylu. Budova byla zničena požárem v roce 1946. Velká část postavená v letech 1728 a 1732 přežila a nyní je upravena jako soukromý dům.

Nedávná historie.

V roce 1966 koupil panství od West Riding County Council a v roce 1983 jej získal National Trust. V roce 1986 byl celý park vyhlášen světovým dědictvím UNESCO. To je uznání pro mistrovské dílo lidského tvůrčího génia a vynikající příklad určitého typu budovy nebo architektonického či technologického souboru nebo krajiny, který ilustruje významné etapy v dějinách lidstva.

Hlavní části.

Studley Royal Water Garden.

Zahradu Studley Royal Water Garden vytvořil John Aislabie v roce 1718, je jedním z nejlepších přežívajících příkladů vodní zahrady své doby v Anglii. Byla rozšířena jeho synem, Williamem, který zakoupil sousední Fountains Estate. Elegantní ozdobné jezera, kanály, chrámy a kaskády poskytují sled dramatických a poutavých pohledů. Úprava je také poseta řadou pošetilých prvků, včetně neogotického hradu a hodovního domu v palladianském stylu.

Kostel St Mary's Church.

Hlavní článek: St Marie je, Studley Royal Pohled na West Endu v kostele  Kostel St Mary's Church (kostel Panny Marie) byl jedním ze dvou, pozdně viktoriánských, památných kostelů v Yorkshire, postavený rodem prvního markýze z Ripon na památku Fredericka Granthama Vynera. Další je kostel Church of Christ the Consoler (Krista Utěšitele) v Skelton-on-Ure, jehož architektem byl William Burges. Vyner byl zavražděn řeckých bandity v roce 1870 a jeho matka, lady Mary Vyner, a sestra, lady Ripon, použili nevyčerpané výkupné, které shromáždili k získání jeho svobody, na výstavbu dvou kostelů na jeho památku v jejich panství. Burges byl jmenován jako architekt s největší pravděpodobností v důsledku spojení mezi jeho největším mecenášem, Johnem Crichtonem-Stuartem, třetím markýzem Bute a Vynerem, kteří byli přátelé z Oxfordu. Kostel byl vysvěcen v roce 1878. Interiér je nádherný, převyšující Skelton v bohatství a vznešenosti. Barevné skla mají zvláště vysokou kvalitu. St Marie je Burgesovo "církevní mistrovské dílo."

Deer park.

Středověký Deer Park (Jelení park), v němž leží kostel, je domovem 500 jelenů a bohatství flory a fauny.

Studley Royal Park (Královský park Studley) včetně ruin opatství Fountains Abbey (Fontánové opatství) v North Yorkshire, Anglie, je zapsáno na seznam světového dědictví organizace UNESCO. Místo, které má rozlohu 323 ha (800 akrů) je pokryto zahradou z 18. století, a obsahuje jednu z největších ruin cisterciáckého kláštera v Evropě a viktoriánský kostel navržený Williamrm Burgesem.

Studley Royal Park including the ruins of Fountains Abbey is a designated World Heritage Site in North Yorkshire, England. The site, which has an area of features an 18th-century landscaped garden, some of the largest Cistercian ruins in Europe, a Jacobean mansion and a Victorian church designed by William Burges. It was developed around the ruins of the Cistercian Fountains Abbey.


Historie.

DAD má životní cyklus založený na porovnání rizik a přínosů. Je řízený cílli, je škálovatelný a zohledňuje podnik.  Scott Ambler vyvinul Disciplined Agile Delivery v době kdy působil jako hlavní metodik pro IT ve společnosti IBM Rational (léto 2006 až léto 2012). DAD mělo vyplnit procesní mezery (záměrně) ignorované metodou Scrum, a doplnit nástroje pro vývoj na úrovni podniku. Podle Amblera existuje pro řešení projektu od jeho zahájení k dodání "mnoho agilních metodik - včetně Scrum, XP, AM, Agile data, Kanban aj." Dokud nebyla DAD, museli jste si pro svou práci vždy slepit vlastní agilní metodiku."  Framework DAD byl navržen podle případů, ve kterých byly agilní metody v daném měřítku úspěšné. Odráží zkušenosti zaměstnanců IBM s různými zákazníky, použití agilních metod na interních projektech a spolupráci s obchodními partnery."DAD proces uznává nejen význam sítí mezi různými týmy, ale výslovně nabízí podporu pro škálování klíčových postupů v rámci komplexních pracovních prostředí pomocí technik, které propojují jednotlivé vývojové techniky do robustní dodávky software".

Podstatné znaky.

Lidé na prvním místě.

Disciplined Agile Delivery říká, že faktorem, který nejvíce ovlivňuje úspěch při dodání projektu jsou lidé a způsob jak spolu komunikují.

Zaměřený na učení.

DAD podporuje myšlenku, že členové týmu by měli úzce spolupracovat a učit se od sebe navzájem. Tým by se měl snažit učit se z vlastních zkušeností a vylepšovat svůj přístup, a jednotlivci by měli dělat totéž.

Smíšený přístup.

DAD přejímá a přizpůsobuje si z existujících metod osvědčené strategie jako například Scrum, extrémní programování (XP), agilní modelování, Unified Process (UP), Kanban, vývoj software metodou outside-in a jiné. DAD již má vyřešeno, které části těchto technik jsou vzájemně relevantní, takže údajně není nutno ztrácet čas přizpůsobováním jednotlivých metod.

Životní cyklus úplné dodávky.

Na rozdíl od první generace agilních metod, které se obvykle zaměřují na budování systému, životní cyklus DAD řeší celý projekt od bodu zahájení kontinuálně do produkce a také poprodukční činnosti.

Řízený procesními cíli.

Přístup DAD je spíše řízený cílem, než normativní. Na rozdíl od Scrum, který práci řídí pomocí fronty nevyřízených položek produktu (backlog), DAD navrhuje stanovení pracovních priorit založených na nejdůležitějších faktorech pro stakeholdery, ať už je to cokoliv.  Těmito faktory mohou být obchodní přínos, riziko, datum dokončení, závislosti na okolí nebo jakákoli jejich kombinace. DAD popisuje kompromisy spojené s každou strategií a popisuje životaschopnost každé z nich.

Zaměřený na řešení.

Disciplined Agile Development údajně posouvá pozornost od prosté produkce software k poskytování použitelných řešení, která poskytují skutečnou obchodní hodnotu pro zúčastněné strany. Přestože software je jednoznačně důležitou součástí předmětu dodávky, zaměřenost na řešení znamená holistický pohled na celkový problém. To může vést k návrhu změn v oblasti hardware, obchodních / organizačních procesů a celkové organizační struktury.

Stálé porovnávání rizik a přínosů.

Životní cyklus DAD je řízený riziky a přidanou hodnotou. Rozšiřuje hodnotově řízený cyklus metody Scrum, která po každém cyklu/iteraci vytváří potenciálně dodatelný (shippable) software tak, že výslovně zahrnuje

Úroveň organizace.

Podpora úrovně Enterprise je klíčovou vlastností DAD. DAD týmy pracují v rámci organizace stejně jako jakýkoli jiný tým. V ideálním případě DAD tým bude využívat stávajících zdrojů s cílem snížit celkový čas na dokončení a náklady a může pracovat souběžně s ostatními týmy v organizaci. Důležitým aspektem přizpůsobení firmě je, že DAD má explicitní DevOps postupy a strategie zabudované přímo do frameworku.

Role.

Hlavní role.

V rámci DAD je bez ohledu na velikost typicky pět základních rolí.

Vedlejší role.

Pro větší dodávky (problém škálování) jsou zavedeny tyto vedlejší role - někdy i na přechodnou dobu

Disciplined Agile Delivery (dosl. ukázněná agilní dodávka, DAD) umožňuje zjednodušit procesní rozhodování při vývoji a správě software a dodávat řešení postupným a přírůstkovým způsobem. DAD staví na mnoha postupech agilního softwarového vývoje, jako je agilní metodika Scrum, agilní modelování, Lean Software Development a další.

Disciplined agile delivery (DAD) is the software development portion of the disciplined agile toolkit. DAD enables teams to make simplified process decisions around incremental and iterative solution delivery. DAD builds on the many practices espoused by advocates of agile software development, including scrum, agile modeling, lean software development, and others.


2008 Israeli operation in the Gaza Strip

Pozadí.

Počátkem roku 2008 se Palestincům podařilo násilně překonat uzavřenou hranici mezi Egyptem a Gazou. Podle informací rozvědky se kromě potřebné humanitární pomoci podařilo Palestincům propašovat v tomto období do Gazy i velké množství raket. Mezi nimi měly být i rakety s delším doletem než dosud používané modely, což představovalo riziko pro izraelská města Aškelon a Sderot.  27. února došlo k raketovému útoku na průmyslové město Aškelon. Při tomto útoku poprvé odpálili militanti místo jedné rakety salvu šesti raket. Zraněno bylo několik lidí, ale důležitý byl především psychologický efekt. V dohledné době měla izraelská armáda v oblasti rozmístit protiraketový systém Železná kopule určený k sestřelování raket dopadajících na izraelské území. Nicméně panovaly obavy, že systém se nebude schopen vypořádat se salvou několika raket najednou. Izraelští představitelé se shodli na potřebě okamžité odpovědi na novou hrozbu. Na druhý den armáda spustila operaci Horká zima.

Boj.

Podle informací z izraelské armády bylo cílem útoku v co největším rozsahu narušit infrastrukturu ozbrojenců v Gaze. Jedním z cílů byla i kancelář palestinského premiéra Ismaila Haníji. Izraelská armáda nasadila jednotky z brigády Givati, ženisty a obrněné jednotky. Pozemní jednotky působily v těsné spolupráci s letectvem.  Od 29. února do 1. března se Izrael soustředil primárně na letecké útoky zaměřené proti skladům zbraní a munice, továrnám na zbraně a místům odkud byly rakety odpalované. I přes izraelským útokem byli militanti schopni odpálit přes 200 raket. Většina směřovala na Sderot, dvacet na Aškelon a jedna na Netivot.  Poté, co bylo za jediný den odpáleno 50 raket, izraelská armáda změnila taktiku. 2. března vyslala pluk o síle zhruba 2 000 mužů, aby zaútočil na města Džabalíja a Sadžíja, která se nacházejí na severu pásma Gazy. Toto rozhodnutí mělo za následek, že Gaza zažila nejkrvavější den od roku 2002. Palestinci kladli silný odpor. Podle některých odhadů zemřelo až 70 civilistů. Kromě toho zemřeli čtyři militanti a dva izraelští vojáci.  Podle prohlášení izraelské armády se vojákům podařilo 3. března dostat k továrnám na výrobu zbraní ve dvou městech. Ve stejný den se armáda z Gazy stáhla. Premiér Ehud Olmert oznámil ukončení operace, ale dodal, že letecké útoky budou pokračovat.

Následky.

Ke 4. dubnu bylo z Gazy hlášeno 110 mrtvých. Izrael tvrdil, že jde většinou o militanty, ale podle Palestinců šlo především o civilisty. Své znepokojení nad počtem civilních obětí (z nichž velká část byly děti) vyjádřila i izraelská organizace na ochranu lidských práv Be-celem. Podle této organizace bylo mezi oběťmi 52 civilistů. Mrtví militanti byli většinou členy hnutí Hamas a Palestinský islámský džihád.  Izraelský ministr obrany vyjádřil svou lítost nad oběťmi z řad civilistů, ale zároveň obvinil militanty z používání "lidských štítů". Svá tvrzení podložil záběry raket odpalovaných z hustě osídlených oblastí. Izraelští politici zároveň nechávali Palestincům možnost na neoficiální příměří, když prohlásili, že zastaví útoky, pokud na Izrael přestanou dopadat palestinské rakety.

Operace Horká zima ( "Mivca Choref cham") byl zákrok izraelské armády proti hnutí Hamás v pásmu Gazy. Probíhal ve od 28. února do 3. března 2008 a jeho cílem bylo zastavit ostřelování Izraele. Operace si vyžádala minimálně 110 obětí na straně Palestinců (z toho 58 civilistů) a tři oběti na straně Izraele (jeden civilista). Zraněno bylo dalších přibližně 160 lidí.

In 2008 the Israel Defense Forces launched Operation Hot Winter (, "Mivtza Horef Ham"), also called Operation Warm Winter, in the Gaza Strip, starting in February 29, 2008 in response to Qassam rockets fired from the Strip by Hamas onto Israeli civilians. At least 112 Palestinian militants and civilians, along with three Israelis, were killed, and more than 150 Palestinians and seven Israelis were injured.


Průtok.

Toto rameno Dunaje se od hlavního toku odděluje ve čtvrti Nussdorf, v oblasti Nussdorfského systému stavidel, v 19. okresu a opět se do něj vrací v 11. okrese, na konci parku Prátr v oblasti zvané "Praterspitz". Na ostrově, který tak Dunajský kanál vytváří, se nacházejí 2 z 23 vídeňských obvodů – Brigittenau (20. okres) a Leopoldstadt (2. okres). Přes kanál vede 15 silničních a 5 železničních mostů.  Kromě již zmíněných obvodů Vnitřní Město a Landstraße tvoří kanál přirozenou hranici ještě části obvodů Döbling, Brigittenau, Leopoldstadt, Alsergrund a Simmering.  Nábřeží Donaukanalu je součástí vídeňské Ringstraße.  Průtok vody v kanálu je regulován soustavou zdymadel a stavidel vybudovaných na začátku ramene ve čtvrti Nussdorf. Projektantem tohoto díla byl architekt Otto Wagner.

Historie.

Ve středověku tvořil tok dnešního Dunajského kanálu hlavní rameno Dunaje. Nánosy, které s sebou přinášely záplavy, často měnily říční koryto, čímž docházelo i ke změnám hlavního toku řeky. Asi kolem roku 1700 se hlavní proud Dunaje posunul východním směrem.  V letech 1598–1600 bylo toto rameno poprvé regulováno zásluhou barona von Hoyos.  Jméno "Donaukanal" se pro jižní větev Dunaje začalo používat od roku 1686. Jelikož v němčině vyvolává výraz kanál stejně jako v češtině představu stoky, objevily se pokusy Dunajský kanál přejmenovat. Jedním z návrhů byl i "Kleine Donau" (Malý Dunaj), ale neprosadil se.  V 19. století byla poblíž začátku ramene zbudována takzvaná plovoucí vrata ("Schwimmtor"), pohyblivá plovoucí bariéra, jejímž úkolem bylo chránit kanál před záplavami a ledovými krami. Do provozu byla uvedena roku 1873. V letech 1894–1899 byl vybudován Nussdorfský systém stavidel a zdymadel, který poskytl oblastem okolo kanálu větší míru protipovodňové ochrany, než nabízela plovoucí vrata. Schwimmtor se však používal až do 1. světové války a rozebrán byl až po roce 1945.

Literatura.

Adolph Stiller (vyd.): "Theophil Hansen". Wien/Salzburg 2013

Donaukanal ( Dunajský kanál) je 17,3 km dlouhé regulované boční rameno Dunaje, které protéká nejblíž centra Vídně, kde tvoří přirozenou hranici 1. a 3. okresu. Dříve se mu říkalo také "Wiener Wasser" či "Wiener Arm". Od počátku systematického osídlení zdejší oblasti bylo topografickým východiskem pro založení sídla. Vídeň, v římských dobách "Vindobona", stála na vyvýšené terase jeho pravého břehu.

The Donaukanal ("Danube Canal") is a former arm of the river Danube, now regulated as a water channel (since 1598), within the city of Vienna, Austria. It is long and, unlike the Danube itself, it borders Vienna's city centre, Innere Stadt, where the Wien River ("Wienfluss") flows into it.


Rozšíření.

Druh žijící v Evropě, Malé a Střední Asii a ve středomořských oblastech Afriky. Severní hranici evropského rozšíření sahá až k 60° severní zeměpisné šířky a v jižních oblastech Alp vystupuje až do nadmořské výšky 2000 m. Pouze v jižní Evropě, severní Africe a teplých oblastech Asie se vyskytuje trvale, jeho populace v západní, střední a severní Evropě jsou jen přechodné. Motýli objevující se z jara v České republice jsou prvou vlnou migrujících jedinců z teplých krajů jižní Evropy kde se vylíhli. Teprve později se smísí jejich potomci, kteří vylétli z kukel již vytvořených v Česku, s jižní migrační vlnou druhé generace.  Nejraději žijí ve slunných a teplých nížinatých oblastech polního, stepního i ruderálního charakteru, často se vyskytují na opuštěných zaplevelených polích, na neobhospodařovaných loukách nebo travnatých kamenitých stráních, náspech cest nebo železničních tratí. Jsou velmi dobři letci a nezdržuje se na pevném stanovišti, pohybují se z místa na místo v rozsáhlém regionu.  V ČR se vyskytují téměř po celém území od nížin do podhůří, hojnější bývají v oblastech moravských úvalů a hlavně v teplých a suchých létech. Místní početnost odvisí od migrace, někdy dorazí jarní i letní populace, někdy přiletí až letní. Průměrné stavy tohoto druhu s ohledem na počasí sice ročně kolísají, motýl však není považován za ohrožený.

Vzhled.

Motýl má rozpětí křídel 4,5 až 5 cm, bílé zbarvené svrchní plochy mají nápadné žilkování a početné černé skvrny. Samička má na zadních křídlech tmavší a větší skvrny, sameček je tamtéž spíše bílý. Na spodní, rubové straně mají oba výraznou, olivově zelenou kresbu.

Životní cyklus.

Bělásek rezedkový mívá ve Střední Evropě obvykle dvě generace, délka života motýla od vylíhnutí je průměrně 16 dnů. Samička prvé generace klade obvykle v dubnu žlutozelená vajíčka která se později zbarví oranžově. Vajíček bývá průměrně okolo 60 a jsou kladena na žírné rostliny jednotlivě. Asi za týden se z nich líhnou osamoceně žijící modrozelené housenky se dvěma žlutými podélnými pruhy a malými černými bradavkami. Po třech týdnech nepřerušovaného krmení na listech, květech i plodech se housenka na lodyze rostliny zakuklí zavěšená hlavou dolů. Za týden stadium přeměny v kukle skončí a vylétá další generace motýlů kteří se v červenci neb srpnu spáří a začíná nový koloběh, od vajíček přes housenky až po kukly ve kterých chce druh přečkat zimní období. Za mimořádně příznivých klimatických podmínek se z těchto kukel vylíhne koncem léta ještě třetí generace a její kukly se snaží přezimovat. Ve středoevropských kontinentální podmínkách však zimu nepřežijí a zahynou.

Význam.

Bělásci rezedkoví nejsou považováni za škodlivý druh, jejich housenky se živí rostlinami které jsou spíše považovány za plevelné než užitkové. Požírají hlavně rostliny rodu rýt (dříve často nazývaný rezeda) a další byliny z čeledi brukvovitých, např. hulevník, huseník, pomořanka, potočnice, tařice a úhorník.

Taxonomie.

Podle posledních výzkumů je bělásek rezedkový ("Pontia daplidice") podle morfologických znaků neodlišitelný od nově vytvořeného druhu "Pontia edusa", navzájem se odlišují biochemicky. Tento nový druh údajně pravidelně migruje z jihu do střední Evropy a tudíž se vyskytuje i v ČR, kdežto "Pontia daplidice" zalétává pouze do západní Evropy. Někteří autoři naopak považují oba druhy pouze za poddruhy druhu "Pontia daplidice".

Bělásek rezedkový ("Pontia daplidice") je středně velký, výrazně teplomilný motýl z čeledi běláskovitých. Každoročně na jaře přilétá z jižních zimovišť do České republiky kde se do podzimu nejčastěji vyskytuje ve dvou generacích.

Pontia daplidice, the Bath white, is a small butterfly of the family Pieridae, the yellows and whites, which occurs in the Palearctic region. It is common in central and southern Europe, migrating northwards every summer, often reaching southern Scandinavia and sometimes southern England.


Život.

Hans Baltisberger se narodil do rodiny lékaře Dr. Wilhelma Baltisbergera. Měl tři sestry. Absolvoval gymnázium a poté se učil tiskařem. Odešel do Paříže studovat umění, odkud si odnesl dokonalou znalost francouzštiny a též přezdívku Jean. Založil kapelu, hrál velmi dobře na klavír, oblíbil si zejm. Gershwina. Vojenskou službu ve druhé světové válce přežil bez zranění. V r. 1946 začal podnikat jako grafik na volné noze a založil reklamní studio HABAL-Reklame. Vedle toho se však věnoval i své vášni – motocyklovým závodům.

Smrt.

Baltisberger zahynul v roce 1956 po pádu na brněnském (dnes Masarykově) okruhu ve Velké ceně Československa, která tehdy ještě nebyla součástí mistrovství světa. Start závodu kubatury do 250 cm3 se konal na suchu, ale v jeho průběhu začalo pršet. Baltisberger vedl až do předposledního šestého kola, za ním jeli Hans Kasser a Bob Brown. Během závodu však začalo pršet a Baltisberger se v rychlém levotočivém oblouku v úseku mezi Žebětínem a Kohoutovicemi (před „Farinovou zatáčkou“) dostal v rychlosti takřka 200 km/h na vlhký okraj vozovky. Následoval pád, jeho motocykl NSU Sportmax trefil telefonní sloup, sám Baltisberger vlétl do lesa a na místě svým zraněním podlehl.  Ve stejném závodě a na tom samém místě havaroval i sovětský závodník Viktor Kulakov, jehož motocykl vlétl mezi diváky a jedenáct jich zranil. Později v ten samý den se jel ještě závod třídy do 500 cm3, kde po nárazu do stromu zahynul Francouz Michel Mouty.  Baltisbergerův pohřeb se konal 1. září 1956 v jeho rodišti. Smutečnímu průvodů vzdaly hold tisíce lidí. Jako čestná stráž doprovázeli pohřební vůz známí jezdci, včetně prvního německého motocyklového mistra světa Wernera Haase.

Odkaz.

Po Baltisbergerově smrti nesla zatáčka, kde skonal, jeho jméno. Když byl v roce 1964 vypuštěn úsek trati vedoucí přes Žebětín, začalo se tak říkat pravotočivé zatáčce ve sjezdu ze „Staré dálnice“ před Farinovou zatáčkou („Farinkou“).  Na místě nehody stojí od roku 1978 Baltisbergerův pomník (souřadnice ). Autor pomníku, Němec Adolf Söhnlein, sám v roce 2007 zahynul při dopravní nehodě. Na pomníku je uvedeno nesprávné datum narození (16. září).  Bohumil Hrabal napsal povídku "Smrt pana Baltisbergera", která byla v roce 1965 pod názvem "Smrt pana Baltazara" zfilmována Jiřím Menzelem v rámci povídkového filmu "Perličky na dně".  V Betzingenu, Baltisbergerově rodišti, je po něm od roku 1976 pojmenována ulice ("Hans-Baltisberger-Straße").  Jeho syn Harald, který se stal lékárníkem, se narodil v roce 1948 a zemřel v roce 2004. Je pochován vedle svého otce.

Hans Baltisberger (10. září 1922, Betzingen (Reutlingen), Německo – 26. srpna 1956, Brno) byl německý motocyklový závodník, dvojnásobný mistr Německa a účastník mistrovství světa, kde jeho největším úspěchem bylo celkové páté místo v kubatuře do 250 cm3 v sezoně 1954.

Hans Baltisberger (born September 16, 1924, - August 26, 1956 Brno) was a German professional Grand Prix motorcycle road racer.


Dějiny.

Původní hrad byl založen byl založen roku 1080 Hartnidem z Ortu. Další přestavby proběhly ve 13. století, mezi nimi jmenujme například tu na podnět Hartnida V. z roku 1244. V roce 1344 hrad koupili bratři Fridrich a Reinprecht I. z Wallsee, (od 25. ledna 1350 byl majitelem pouze Fridrich). Hrad zůstal v držení pánů z Wallsee do roku 1483, kdy hrad Ort přešel na císaře Bedřicha III.

1484-1689.

V letech 1484 až 1491 zámek spravoval Gotard ze Starhenberku, místodržící Horních Rakous. V letech 1492 až 1584 vlastnil zámek Bernard ze Starhenberku a jeho potomci. V roce 1588 zámek koupil Weikhard svobodný pán z Pollheimu, ten však zámek prodal 6. dubna 1595 obci Gmunden, která zámek téhož roku prodala císaři Rudolfovi II.. Poté zámek přešel na další majitele, než byl nakonec zakoupen císařem Leopoldem I.

Novodobé dějiny.

Roku 1876 zámek koupil arcivévoda Jan Salvátor Toskánský (1852 - 1911), desátý a poslední potomek toskánského velkovévody Leopolda II. a jeho druhé manželky Marie Antoniety Neapolsko-Sicilské, která na zámku dožila svůj život. Jan Salvátor zámek dal v interiérech radikálně přestavět a usadil se v něm poté, co odešel z armády. 6. října 1889 se vzdal svého šlechtického titulu a příslušnosti k sekundogenituře Habsburské císařské rodiny a změnil si podle názvu zámku jméno na "Johann Orth". Roku 1890 se svou nerovnorodou manželkou, herečkou Mili Stubelovou odcestoval do Jižní Ameriky na své lodi "St. Margaret". Jan Nepomuk Salvátor byl považován za zmizelého v roce 1890 na moři a roku 1911 prohlášen za mrtvého, ovšem přesné datum jeho smrti není známo.  Zámek roku 1914 koupil císař František Josef I., aby jej žáci místních škol mohli navštěvovat; jeho záměr se pro vypuknutí první světové války nerealizoval a byl zde zřízen vojenský Lazaret.  Zámek v letech 1919 až 1973 nebyl udržovaný. V současné době zámek slouží jako studijní centrum Spolkového ministerstva zemědělství a lesnictví ("Bundesministeriums für Land- und Forstwirtschaft"). 5. ledna 1995 byl zámek oficiálně koupen městem Gmunden.  Od roku 1996 se zde natáčel TV seriál "Schlosshotel Orth".

Zámek Ort (německy "Schloss Ort" ale i "Schloss Orth") je zámek, který se nachází na ostrově Travenského jezera, v obci Gmunden v rakouské spolkové zemi Horní Rakousko.

Schloss Ort (or "Schloss Orth") is an Austrian castle situated in the Traunsee lake, in Gmunden, from Vöcklabruck, the gate to Salzkammergut.


Historie.

Plemeno manchesterský teriér pochází asi z 15. století. Jeho historie ale dodnes není jasně známá, mezi jeho předky se ale nejspíše řadí vipet a greyhound. Jejich původní vyžití byl hlavně lov krys, ale byli to i společníci. Podle všeho je i jedním z nejstarších plemen teriérů.  Od roku 1862 je toto plemeno rozdělené hned na dvě samostatná - lehčí jedinci pod 5 kg se řadí jako angličtí toy teriéři, neboli black and tan toy teriéři.  První jedinec byl do plemenné knihy zapsán v roce 1873, kdy byl tedy ještě známí a zapsaný také jako black and tan teriér, tento název byl odvozen podle jeho zbarvení, protože krom popisu "černá s hnědým pálením" se tato barva popisuje i jako black and tan. Má ji třeba dobrman, což je podle všeho předek tohoto plemene; manchesterského teriéra.  Název manchester teriér získal až v roce 1880, do té doby se mu říkalo třeba i Anglický teriér — English terrier.  Během druhé světové války toto plemeno málem vyhynulo a celkově i upadla jeho popularita. V Anglii byla celkem jen desítka psů tohoto plemene s prokázaným původem! Plemeno se podařilo oživit několika zapáleným chovatelům, a dnes je toto plemeno velmi oblíbené a velmi početné po celém světě!  Oficiální používaná značka pro toto plemeno v České republice je MT.  2015: V České republice je již přes sto jedinců a hned několik chovatelských stanic. Oblíbené je toto plemeno po celém světě, nevyjímaje Austrálii nebo sever Evropy. Nejvíce jedinců s průkazem původ je zaregistrováno v Anglii, Německu a Belgii.

Vzhled.

Je kompaktní a velmi elegantní a přesto atleticky stavěné, celkově dobře osvalené a s jemnou konstrukcí a celkově i lehkou kostrou. Malé, až střední velikosti. Srst velmi dobře přiléhá, je krátká, na dotek hebká a velmi dobře kryje před vodou i chladem. Zbarvení srsti je charakteristické i pro dobrmany; je to černá s hnědým pálením. Na krku nevytváří límec a na ocas prapor.  Hlava je vyvážená, lebka je plochá a dlouhá. Lícní kosti nejsou vůbec výrazné. Oči jsou malé, kulaté a většinou celé hnědé, bělmo není vidět. Mají klasický inteligentní výraz. Jsou hluboko posazené. Stop je dobře zřetelný, ale ne až příliš. Má pravidelný nůžkovitý skus a menší a silné zuby. Uši se v minulosti kupírovaly, dnes jeto zakázané a tak má toto plemeno polovztyčené uši ve tvaru V. Jsou nízko posazené a velké.  Krk je dlouhý, zužující se. Šíje mírně klenutá, bez laloku a srst na něm nevytváří límec. Rovný a dobře osvalený. Hřbet je krátký, rovný a dobře osvalený. Ocas je krátký, směrem ke špičce se zužuje, ale u kořene je silný. V akci je nesen nad hřbetní linií, v klidu může být nesen i pod ní.  Přední i zadní končetiny jsou zcela rovné, dobře osvalené. Hrudní končetiny jsou dobře zaúhlené. Tlapky skoro kočičí, tedy kulaté. Drápky černé a silné.  Hmotnost psů (samců) se pohybuje od 6 až do 10 kg, u fen od 5 do 8 kg, ale optimální váha je 7 až 8 kg. Výška v kohoutku je okolo 32 cm.

Varianta toy.

I manchester teriér podlehl dnešním trendům a tak byla vyšlechtěna i toy varianta tohoto plemene. Kromě výšky a váhy se však vzhledem neliší. Lehčí (pod 5 kg) a vzrůstově menší jedinci tohoto plemene se řadí jako samostatné plemeno anglický toy teriér neboli black and tan toy teriér.

Povaha.

Toto plemeno má pravou teriérskou povahu; je to dobrý hlídač a velmi hlasitý, ke známým lidem přátelský a laskavý a svoji rodinu milující a chránící. Je naprosto oddaný jednomu členu rodiny a k ostatním se chová tak, jak to dělá jeho pravý páníček. Ovšem ostatní členy rodiny také v rámci mezí poslouchá a je k nim loajální. Je hravý a velmi inteligentní a bystrý, rychle se učí, to se týče i zlozvyků. Je ale i pyšný a nemá rád, když se nad něj ostatní dominantní jedinci povyšují. Nejraději je se svým pánem, ale odloučení snáší dobře. Je naprosto vyrovnaný a nebojácný. Také sebevědomý.  S jinými psy vychází skvěle, ale má tendenci honit rychle se pohybující předměty, nevyjímaje cyklisty a auta. Je vhodné toto plemeno chovat ve smečkách.  I děti má velmi rád a rád si s nimi hraje. Nebude je ale respektovat, pokud se to nenaučí již v co nejnižším věku.

Péče.

Péče o toto plemeno není nijak náročná — srst stačí 1x týdně vykartáčovat, procházky nevyžaduje a ani do uší se nemusí nijak zasahovat. Drápky se ale musí aspoň 1x ročně zastřihnout, pokud si je pes nebrousí o chodník.  Srst se nemusí mýt moc často, bohatě stačí 1x za rok umýt šamponem. Častější mytí šamponem by způsobilo problémy s kůží, protože srst by ztratila svoji přirozenou mastnotu.  Socializace i výchova tohoto plemene jsou velmi důležité. Již jako štěně jej musíte seznámit se všemi členy rodiny, nevyjímaje zvířata. Také je dobré jej seznámit s dopravními prostředky, které využíváte častěji. Protože je toto plemeno spíše smečkové, bude mít v dospělosti tendenci seznamovat se s neznámými zvířaty i psy, což může přinést jak radost, tak smůlu a ukousnuté ucho.  Výcvik ani výchova by neměli být založené na přílišném bití a trestání, protože manchester teriér má velmi dlouhou paměť a všechny negativní zážitky s vámi si bude pamatovat. Výcvik není nutností, ale každý pes nynější doby by měl umět alespoň základní povely, hlavně přivolání.  Procházky nevyžaduje a stačí mu krátká procházka každý den. Není to dobrý společník pro sportovce, protože nemá tak dobrou kondici, aby běhal 10 km u kola svižným tempem a pak ještě šel na dlouhou túru. Časem se dobrá kondice dá vytrénovat, chce to ale hodně času. Pro toto plemeno jsou jinak vhodné všechny typy pohybu, od plavání až po psí sporty.

Vhodné psí sporty.

Jako vhodný psí sport s tímto plemenem se jeví flyball a agility, jelikož netrpí žádnými potížemi s klouby a je to dobrý aportér se zápalem do všeho. Vhodný je ale i dogdancing, přesto se toto plemeno na závodech dogdancingu moc často nevidí.

Manchester teriér (anglicky: Manchester terrier) je psí plemeno pocházející ze západní části Anglie, konkrétně z Manchesteru. Tento štíhlý atletický pes dosáhl vrcholu obliby před sto lety, kdy proslul jako "teriér anglického gentlemana". Vyvážel se do Ameriky a do Německa a nepochybně svým nezaměnitelným zbarvením, černým s pálením, přispěl i k vývoji dobrmana. Toto plemeno známe i pod názvem black and tan teriér.

The Manchester Terrier is a breed of dog of the smooth-haired terrier type. It was first bred in the 19th century to control vermin, notably rats, at which it excelled. So efficient at the task was it that it often appeared in rat-baiting pits until that sport, which had effectively been illegal in the UK since 1835, finally died out at the beginning of the 20th century.


Historie.

Úplný začátek historie duchovní školy Lectorium Rosicrucianum se datuje do roku 1924, kdy si oba bratři Z. W. Leene a J. Leene a asi 15 sympatizantů Heindelova učení pronajalo zadní část domu v Bakenessergracht 13, v Haarlemu. Od té doby se rozvíjela práce po celých 16 let, až do začátku války. Oba bratří spolu s přáteli jako byl Cor Damme, A. Rutgers van der Loeff, E. Roland-Retera a dalšími se tak stali učiteli Heindlova nového ‚esoterického učení čistého křesťanství‘.  V roce 1928, přesně 15. února, byla založena v Haarlemu kancelář pro tisk Rosicrucian Fellowship, která se později proměnila v tiskárnu The Rozekruis Pers. Tato událost byla jedním z kroků pro osamostatnění nizozemské větve Heindlova učení. Umožnila vydávání tiskovin v Nizozemsku, zejména časopisu Het Rosenkreuz a týdeníku Aquarius.  24. prosince 1930 se k bratrům Leene připojila žena pana J. H. Stock, která sympatizovala s hnutím již od prvního momentu, paní H. Stok-Huizer. Také Cor Damm (1897–1969) byl tou dobou již dva roky po boku obou bratrů.  Společně pracovali na šíření myšlenek Heindlova „esoterického křesťanství“, které vedlo k tomu, že 24.12. 1934 byla oficiálně podána žádost úřadům o založení nezávislé pobočky Rosicrucian Fellowship společenství Maxe Heindela. O rok později dostala právní statut jako Nizozemská pobočka Rosecrucian Fellowship. Šlo o vytvoření ústředí pro nizozemsky mluvící oblast společenství Rosicrucian Fellowship, jehož sídlo bylo v té době v Seattle v USA. Nizozemsko mělo tehdy již 545 studentů a přibližně stejný počet zájemců o učení, kteří se scházeli v centrech ve městech.  Nedalo se již mluvit o dobrovolnické práci, proto bylo potřeba tato centra nějak zastřešit. Vytvořením ústředí došlo o vyvrcholení snah o vytvoření nezávislé větve Rosicrucian Fellowship v Evropě. Osamostatnění nizozemské větve přinesla novou sílu k práci na tvorbě školy, práce nabrala směr k obrodě původního rosikruciánství.  V letech 1934 – 1940 byly organizovány letní školy na pozemku v De Haere, který společnost zakoupila poblíž Doornspijk. Toto místo se později stalo centrem práce pro mládež a konferenční místo Noverosa (založené v roce 1957 původně jako konferenční místo po dospělé), plně proměnilo v konferenční místo pro mládež.  20. března 1937 byl položen základní kámen prvního chrámu v Nizozemsku v Haarlemu.  Až do roku 1938 byl Z. W. Leene dynamickou silou, která vedla společenství. 8. března 1938 ale zemřel v náručí svého bratra. J. Leene a H. Stok-Huizer pokračovali společně v započaté práci. Napsali řadu knih, které byly vydány pod pseudonymy Jan van Rijckenborgh a Catharose de Petri, které začali používat během války. Kdy se věnovali především v letech 1940–1945 studiu textů, manichejských, Corpus Hermeticum. Jejich zájmem se stal také Jakob Böhme.  Atmosféra války ovlivnila J.van Rijckenborgha natolik, že na ni reagoval sepsáním knihy Dei Gloria Inacta – Kresťanské mysterium zasvěcení. Stala se dobrým základem pro nový poválečný ‚začátek‘.  Po druhé světové válce, když mohla být činnost společnosti opět oficiálně (během válečných let byla kvůli Nacistům skrývána) zahájena, se Jan van Rijckenborgh a Catharose de Petri ujali práce znova a centrem zájmu stále více stával pojem „gnose“. Šlo o kristocentrický (Kristus ve středu zájmu) pohled na skutečnost, že Bůh může být poznatelný z první ruky. Tohoto poznání může být dosaženo vnitřním vývojem jedince na základě důkladného sebepoznání, které nazývá Bible jako ‚zrození z vody a ducha‘.  Nizozemské společenství Rosicrucian Fellowship se rozvíjelo jako společenství jednotlivých center v Nizozemsku, ve kterých byly postupně budovány chrámy. Zůstávalo stále ve volném pojení s Rosicrucian Fellowship i když se jejich práce ubírala stále více směrem k moderní duchovní škole, která staví na základech rosikruciánského učení a na gnostickém pohledu na proměnu člověka.  Po válce, kdy byla činnost společenství plně obnovena, jej Jan Leene transformoval do nové organizace, do ‚Duchovní školy‘ Lectorium Rosicrucianum, která byla oficiálně registrována 25. 11. 1946 jako Nadace Lectorium Rosicrucianum.  A v roce 1960, 20. června byla přeregistrována a stala se náboženskou organizací Lectorium Rosicrucianum. V té době byla již od předválečných let činná městská centra v Haagu, Amsterodamu, Utrechtu, Groningenu, Haarlemu, která rostla a dnes jich je celkem 14 v celém Nizozemsku..  Od té doby se činnost společenství stále rozvíjela i mimo hranice Nizozemska. V současné době má mezinárodní škola centra přibližně ve 130 městech v 36 zemích světa. V těchto centrech se scházejí žáci a sympatizanti. Kromě center jsou v jednotlivých zemích také budována konferenční místa.

Práce pro mládež.

Paralelně s vývojem školy šel vývoj práce týkající se mládeže. V roce 1929 byla pro práci s mládeží ustanovena paní E. Roland-Retera spolu s J. Leene. V některých městech byly vytvořeny kluby pro mládež. Když byl v 50.letech zakoupen pozemek v Lage Vuursche Elcekerlyc, přesunula se práce pro dospělé tam a pozemek v De Haere se stal místem práce pro mládež, organizovali se zde letní pobyty pro děti. Tato práce zde pokračuje dodnes.

Učení školy.

Škola má množství vlastní literatury, velkým impulsem pro rozvoj školy a její učení byla H. P. Blavatská a její Hlas ticha, čerpá z učení Jakoba Böhme Aurora, Cesta ke Kristu, A. Gadala, který viděl gnostický základ v učení katárů.  Základem učení je poznání a pochopení alegorie Chymická svatba Christiana Rosenkreuze (1616), hermetismus, hlásí se k manifestům rosicruciánství Fama Fraternitatis(1614), Confesio Fraternitatis (1615). Dále Nový zákon zejména kapitoly ze Zjevení Janova, starověká mysteria - Rosicruciáni, Grál, Katáři.  Základní kámen učení školy je gnosticismus, což znamená „poznání“.  Jde o to poznat a vědomě zakoušet moudrost mysterií pomalu a postupně se zbavit nadvlády smyslového těla, přesto však plnit všechny úkoly ve fyzickém světě. Jde o vědomé odvracení se od smyslových vazeb, odklonit se od světa stínů, pročištění vědomí. Až toto nastane, následuje příklon k duchovnímu světu, kde na konci povstane nový člověk, který je znovuzrozený (Bible, I. Kor. 15:31), podruhé zrozený.

Metoda.

Hlavní metodou je metoda sloučení protikladů – alchymický proces a metoda každodenního vědomého umírání, tedy 'Endura‘, tento pojem je již nám u Katárů. Nejde o žádnou pomalou sebevraždu, ale o každodenní vědomý odklon od pudů, sklonů, přání, vášní, které vážou člověka na hmotný svět, člověk musí nechat zemřít své egocentrické tendence nikoli sebe fyzickou smrtí. Způsob jakým je toho dosaženo, je nazván transfigurací nebo také metamorfózou. Tedy postupnou proměnou a slučováním protikladů, které probíhá pomalu a postupně každý den, dojde ke vzkříšení nového člověka v každém, kdo se procesu oddá (Bible„ On musí růst, já však se menšit.“ (Jan 3:30). )  Dva přírodní řády  Mezinárodní škola Zlatého Kříže s Růží Lectorium Rosicrucianum vychází z ideje, že existují dva přírodní řády: za prvé nám známý přírodní řád, který je nouzovým řádem, přechodným domovem. Tato příroda zahrnuje jak oblast živých, tak i oblast mrtvých. V ní je všechno podřízeno koloběhu zrození, života, umírání a nového zrození. Za druhé je zde původní božský řád. Ten první je světem pomíjivosti, tzv. „dialektika“ : vše v něm vzniká, rozkvétá a zaniká; druhý řád je světem nepomíjivosti, tzv. „statika“. Duchovní škola učí člověka postupně přejít z proměnlivého dialektického řádu do statického, neproměnlivého řádu věčnosti.  Atom jiskry ducha neboli růže srdce.  To co je v Bibli nazýváno „královstvím nebeským“, má v srdci člověka pozůstatek – poslední latentní pozůstatek, Boží jiskra neboli „atom jiskry ducha“. Tento princip způsobuje v mnoha hledajících lidech jakýsi neurčitý stesk po domově, mlhavou vzpomínku na původní stav u Otce – na nesmrtelnou jednotu s Bohem. O tento atom se může člověk opřít, pokud nastoupí cestu proměny.

Základní symbolika školy Lectorium rosicrucianum.

„Kříž s růží v průsečíku“ ve zlaté barvě, je základní symbol používaný v chrámech školy. Symbolizuje protnutí dvou řádů, dvou energií - dolů směřující energie se ve středu kříže, ale také symbolicky v srdci člověka, protíná s horizontální energií tedy s materiálním světem. Je to symbol propojení dvou přírodních řádů, ve kterém jde o propojení obou světů v srdci člověka.  „Pentagram“, symbol znovuzrozeného člověka, nového člověka, který je nositelem božského principu. Stará příroda, vědomí já, umírá a probudit se musí Boží příroda, Kristus v člověku. Lectorium Rosicrucianum s tímto procesem seznamuje žáky, kteří se jej snaží realizovat ve svém životě.  „Merkurova hůl“, symbol používaný v chrámech školy, představuje dva hady obtáčející okřídlenou hůl, jakožto symbol spojení dvou základních sil v člověku - kladné a záporné a jejich přivedení ke vzájemné spolupráci. Což se projeví v moudrostí daného člověka, symbolizované dvěma křídly na konci hole.

Lectorium Rosicrucianum je nové náboženské hnutí, které se považuje za moderní školu mysterií. U založení školy stáli dva nizozemští mystici, Jan van Rijckenborgh (1896–1968, vlastním jménem Jan Leene) a jeho bratr Zwier Willem Leene (1892–1938) a Catharose de Petri (1902–1990, vlastním jménem Henriette Stok-Huizer). Oficiálně společenství vzniklo v nizozemském Haarlemu 25. srpna 1935 jako pobočka americké větvě organizace Rosicrucian Fellowship. Škola staví na křesťanském gnosticismu, čerpá z učení Bible, učí znát Nový zákon, staví na učení albigenských, katárů. Zdrojem jsou pro ni také klasičtí rosenkruciáni sedmnáctého století. Svou metodou se opírá o poznání nábožensko-mystických myšlenek hermetismu a alchymie.

The Lectorium Rosicrucianum or Spiritual School of the Golden Rosycross is a new religious movement which considered itself a worldwide school of Gnostic Christianity. It was founded in 1935 by Dutch mystics Jan van Rijckenborgh, his brother Zwier Willem Leene and Catharose de Petri. The school teaches a form of modern Christian Gnosticism which is based upon the ideas and iconography of Rosicrucianism, the beliefs of the Cathars and other forms of religio-mystical thought such as Hermeticism and alchemy.