Historie.

Město Seattle bylo jedním z osídlení, která se v druhé polovině 19. století pokoušela převzít převahu v nově vytvořeném teritoriu Washington. V roce 1854 navrhl teritoriální guvernér Isaac Stevens založení univerzity ve Washingtonu. Několik důležitých osadníků v oblasti dnešního Seattlu, které vedl metodistický kněz Daniel Bagley, spatřilo postavení univerzity v Seattlu jako vhodnou pomůcku k získání větší prestiže. Nakonec se jim podařilo přesvědčit jednoho ze zakladatelů Seattlu a tehdejšího člena teritoriální legislativy Arthura Dennyho o tom, jak je univerzita pro Seattle důležitá. Legislativa nakonec založila dvě univerzity, z nichž jedna byla právě v Seattlu a druhá v okrese Lewis. Později však toto rozhodnutí změnila a rozhodla, že jediná univerzita se bude nacházet v okrese Lewis. Tam však později nemohla legislativa najít vhodné místo pro univerzitu, a tak roku 1858 navrátila školu Seattlu.  V roce 1861 začalo hledání 4 hektarů na území Seattlu, které by byly vhodné jako kampus nové univerzity. Denny a jeho společníci, Edward Lander a Charlie Terry, darovali univerzitě území známé jako Dennyho pahorek zhruba v centru Seattlu. Kampus pak ohraničovaly 4th a 6th Avenue a Union a Seneca Street.  Univerzita byla oficiálně otevřena 4. listopadu 1861 jako Territorial University of Washington. V následujícím roce legislativa formálně schválila založení univerzity a vytvořila její dozorčí radu. Zpočátku se nové škole nedařilo a musela být třikrát uzavřena. Roku 1863 to bylo kvůli nedostatku studentů a v letech 1867 a 1876 kvůli nedostatku financí. I tak ji roku 1876 absolvoval první student, konkrétně studentka Clara Antoinette McCarty Wilt, která dostala bakalářský diplom v oboru vědy. Roku 1889, kdy se Washington stal státem Unie, už probíhal soustavný růst jak města, tak univerzity. Počet studentů se zvýšil z počátečních třiceti na tři sta a poměrná izolace kampusu od zbytku města položila základy pro invazivní rozvoj. Tudíž byla vytvořena speciální legislativní komise vedená absolventem univerzity Edmondem S. Meanym. jejímž úkolem bylo najít nové místo pro univerzitní kampus. Komise vybrala místo na pobřeží Unijního zálivu, severovýchodně od centra Seattlu. Legislativa státu pak zajistila finance pro zakoupení pozemku a výstavbu kampusu.  Na nový kampus se univerzita přestěhovala roku 1895 a její hlavní budovou se stala Dennyho hala. Dozorčí rada se pak snažila prodat starý kampus, což se jí však nepovedlo, a tak se nakonec smířila s tím, že pozemek pouze pronajme. Univerzita pozemek v centru města, známý jako Metropolitan Tract, stále vlastní. Nachází se totiž v samém srdci města a představuje jednu z nejcennějších parcel celého města, čímž univerzitě každý rok získává miliony dolarů.  V roce 1908 byla zbořena původní budova univerzity, na jejímž místě nyní stojí Fairmont Olympic Hotel. Zůstaly po ní pouze čtyři 7 metrů vysoké sloupy z ručně upraveného cedrového dřeva. O jejich záchranu se zasloužil Edmond S. Meany, jeden z prvních absolventů univerzity a bývalý šéf jejího dějepisného oddělení. Společně se svým kolegou, děkanem Herbertem T. Condonem jim dal jména Loajalita, Průmysl, Víra a Výkonnost (anglicky Loyalty, Industry, Faith, Efficiency, a proto souhrnně LIFE - život). Nyní sloupy stojí v divadle Sylvan Grove.  Organizátoři světové výstavy "Alaska-Yukon-Pacific Exposition" dlouho uvažovali o tom, že ještě nepříliš zastavený kampus univerzity použijí jako hlavní dějiště události. Nakonec se ohledně toho dohodli s dozorčí radou univerzity, která na oplátku mohla využít budov, které organizátoři výstavy postaví, i po jejím konci. Plán výstavy připravil John Charles Olmsted a byl později použit jako plán pro dodatečnou výstavbu univerzitního kampusu.  Obě světové války přivedly na kampus armádu a některé zázemí bylo dočasně pronajato federální vládě. Po každé válce zažila univerzita velký růst, především v době meziválečné zaznamenal horní kampus velikou expanzi. Mezi lety 1916 a 1939 bylo postaveno čtvercové nádvoří svobodných umění, které studenti znají pod pojmem "The Quad" (ze slova quadrangle - čtyřúhelník). První dvě křídla Suzzallovy knihovny, která je považována za architektonický skvost univerzity, byla postavena v letech 1926 a 1935. Další růst přišel s koncem 2. světové války a schválením zákona o vojácích, který veteránům umožňoval různé výhody, včetně vzdělávání. Jedním z nejvýznamnějších pokroků této doby bylo otevření zdravotnické školy v roce 1946. Nyní je z něj fakultní nemocnice University of Washington Medical Center, která podle časopisu "U.S. News & World Report" patří mezi deset nejlepších nemocnic v zemi. Ve stejné době muselo univerzitu opustit mnoho studentů s japonskými kořeny, kteří byli posláni do internačních táborů poté, co Japonci zaútočili na Pearl Harbor. Kvůli tomu mnoho nadějných japonských studentů nezískalo své doktoráty a nebylo odměněno za své úspěchy na univerzitě až do slavnostního obřadu "The Long Journey Home" (angl. dlouhá cesta domů), který se odehrál v květnu 2008.  Na začátku 50. let minulého století byla vytvořena univerzitní policie, která má pravomoc na kampusu univerzity a na všech univerzitou vlastněných rezidencích, kromě apartmánů Radford Court ve čtvrti Sand Point. 60. a 70. léta jsou známá jako zlatá éra univerzity, především díky jejímu obrovskému rozmachu co se počtu studentů, výstavby zázemí, provozního rozpočtu a prestiže týče. Obrovskou měrou se o to zasloužil Charles Odegaard, prezident univerzity mezi lety 1958 a 1973. Počet studentů se v době jeho působení téměř zdvojnásobil na 34 tisíc, částečně také díky tomu, že po 2. světové válce nastala éra baby boomu ve Spojených státech. Toto období, podobně jako na dalších amerických univerzitách, poznamenaly vysoké úrovně studentského aktivismu, který se zaměřil především proti Válce ve Vietnamu. Odegaard šel při svém prezidentství na univerzitě za cílem vytvořit komunitu učenců, čímž přesvědčoval státní legislativu k dalším a dalším dotacím univerzitě. Také ji pomohli senátoři Henry M. Jackson a Warren Magnuson, kteří své politické prestiže využili k přispění škole federálními dotacemi. I dnes je University of Washington jednou z univerzit, které čerpají nejvíce peněz z federálních výzkumných fondů. Rozpočet univerzity se tedy zvýšil ze 37 milionů dolarů v roce 1958 na více než 400 milionů dolarů v roce 1973. Díky tomu bylo postaveno 35 nových budov a podlažní plocha univerzity byla zdvojnásobena.  V roce 1990 univerzita otevřela oba své vedlejší kampusy v Tacomě a Bothellu, ve kterých původně nabízela bakalářské vzdělání pro ty, co za sebou již mají alespoň dva roky vysokého vzdělávání. Později byly kampusy přeměněny na čtyřleté školy, první prváci nastoupili do studia na podzim roku 2006. Nyní kampusy nabízí i magisterské programy. V roce 2009 univerzita otevřela pobočku ve španělském městě León, kde spolupracuje s místní univerzitou.

Kampus.

Seattleský kampus univerzity se nachází na pobřeží Unijního zálivu a zálivu Portage a nabízí malebné výhledy na Kaskádové pohoří na východě a Olympijské pohoří na západě. Hlavní kampus ohraničují ulice 15th Avenue Northeast na západě, Northeast 45th Street na severu, Montlake Boulevard Northeast na východě a Northeast Pacific Street na jihu. Východní kampus se rozprostírá na východ od ulice Mountlake Boulevard, směrem ke čtvrti Laurelhurst, a zabírají jej především močály a sportovní zázemí. Jižní kampus zabírá místo na jih od Pacific Avenue až k průplavu Lake Washington Ship Canal a původně se na něm nacházelo golfové hřiště, které ustoupilo budovám zdravotních věd, oceánografie, rybářství a nemocnici University of Washington Medical Center. Západní kampus je ze všech nejméně oddělený od zbytku města a mnoho z jeho budov se nachází na ulicích Seattlu. Rozprostírá se na území ohraničeném 15th Avenue na východě, průplavem na jihu, mezistátní dálnicí Interstate 5 na západě a ulicí Northeast 41st Street na severu. Nedaleko se nachází ulice University Avenue, studenty nazývaná The Ave, která je střediskem životů studentů univerzity.

Organizace a administrace.

Nynějším prezidentem univerzity je Ana Mari Cauce. Prvním prezidentem univerzity byl Asa Shinn Mercer a dalšími známými prezidenty byli Thomas Milton Gatch, Charles Odegaard, Richard Levis McCormick nebo Mark Emmert.  Univerzitu řídí deset dozorců, z nichž jeden je z řad studentů. Pravděpodobně nejvýznamnějším nynějším dozorcem je William H. Gates, Sr., otec Billa Gatese. Bakalářskému studiu vládne Asociace studentů University of Washington a navazujícímu Senát profesionálních studentů.  Univerzita má 140 oddělení, která nabízí bakalářské, magisterské i doktorské tituly a jsou shromážděna do několika fakult, mezi které patří Fakulta umění a věd, Fakulta architektury a městského plánování, Škola obchodu Michaela G. Fostera, Škola stomatologie, Škola techniky, Škola informačních věd, Škola práv, Škola zdravotnictví, Škola veřejných záležitostí Daniela J. Evanse nebo Škola veřejného zdraví.

Učení a výzkum.

V roce 2006 rozpočet univerzity poprvé překročil 1 miliardu dolarů a dlouhodobě ji řadí mezi nejlépe dotované univerzity v celých Spojených státech. Také je největším příjemcem federálních fondů mezi státními univerzitami a druhým největším celkově. Tuto pozici drží již od roku 1974. Univerzita je také zvoleným členem Asociace amerických univerzit.  Mezi studenty univerzity patří 136 stipendistů Fulbright, 35 stipendistů Rhodes, 7 stipendistů Marshall a 4 stipendisté Gates Cambridge. Na podzim 2011 univerzita přijala 56 procent žadatelů o přijetí na studium. Ve stejném semestru univerzitu navštěvovalo 42 428 studentů, což je nejvíce ze všech univerzit na západním pobřeží Spojených států. V roce 2011 bylo průměrné skóre GPA přijatého studenta 3,78 (zhruba 95 %) a skóre SAT 1795. Zhruba 33 procent bakalářských studentů patří mezi populační menšiny.  Svůj personál a profesory univerzita angažuje ze všech zemí světa. Mezi profesory se nachází 151 členů Americké asociace pro rozvoj vědy, 68 členů Národní akademie věd, 67 členů Americké akademie umění a věd, 53 členů Institutu zdravotnictví, 21 členů Národní akademie inženýrství, 6 držitelů Nobelovy ceny, 2 držitelé Pulitzerovy ceny, 1 držitel Fieldsovy medaile, 29 držitelů Prezidentské ceny pro nadějné vědce a inženýry, 15 vyšetřovatelů Zdravotnického institutu Howarda Hughese, 15 držitelů McArthurovy ceny, 9 držitelů Mezinárodní ceny Gairdnerova fondu, 5 držitelů Národního vyznamenání za vědu, 5 držitelů ceny Alberta Laskera a Michaela E. DeBakeyho, 4 členové Americké filozofické společnosti, 2 držitelé National Book Award, 2 držitelé Národní medaile za umění, a mnoho dalších.  Univerzita provozuje systém knihoven, který je 14. největší mezi všemi americkými univerzitami, s obsahem více než 7,5 milionu výtisků. Asociace výzkumu knihoven umístila systém na svém žebříčku mezi pátým a patnáctým místem v několika kategoriích.  Dále univerzita provozuje Research Channel, jediný americký televizní program, který se věnuje pouze šíření výzkumů z akademických institucí a výzkumných organizací. Momentálně se na programu podílí 36 univerzit, 15 výzkumných organizací, 2 výzkumná centra a mnoho dalších firem. Univerzita rozšiřuje výzkumy také pomocí své vlastní univerzitní televizní stanice a na svých internetových stránkách.  K podpoře rovných možností vzdělávání univerzita spustila roku 2006 program "Husky Promise", který se soustředí především na studenty s nedostatkem financí. Rodiny, jejichž příjem dosahuje 65 % státního průměru či méně nebo rodiny, jejichž příjem je řadí na 235 % federální chudoby, se mohou do programu přihlásit. Programu může využít až 30 procent bakalářských studentů. Úroveň, kterou nesmí rodinné finance dosahovat, aby mohlo být programu využito, jsou na University of Washington nejvyšší v zemi, a tak může jejích služeb využít co nejvíce lidí. Tehdejší prezident univerzity, Mark Emmert, po vyhlášení programu prohlásil, že univerzita nemá elitářskou identitu.  Od roku 1977 provozuje univerzita program TS/EEP, který provozuje Robinsonovo centrum a jedná se o jeden z nejprestižnějších programů v zemi, který zajišťuje předběžnou možnost studia na univerzitě pro šestnáct pečlivě vybraných, velice schopných studentů mladších patnácti let. Podle zákona státu Washington musí mít studenti za sebou šest let základní školy, než budou moci nastoupit do tohoto programu. Robinsonovo centrum dále provozuje Akademii mladých učenců, který nahrazuje střední školu a každý rok přijímá 35 akademicky vyspělých a vysoce motivovaných studentů. Studenti se mohou k tomuto programu přihlásit při prvním ročníku na střední škole a pokud jsou přijati, místo druhého ročníku se stanou prváky na univerzitě.

Žebříčky.

V roce 2011 se univerzita umístila na 16. místě v žebříčku 500 univerzit zvaném Šanghajský žebříček, který vydává Centrum univerzit světové třídy pod univerzitou Jiao Tong v Šanghaji. Na šestnáctém místě se drží již od roku 2007, svou pozici ani před tím nijak výrazněji neměnila.  V roce 2010 seřadilo Centrum univerzit světové třídy univerzity Jiao Tong v Šanghaji také 100 nejlepších univerzit podle kvality vzdělávání v určitých oborech. University of Washington se umístila na čtvrtých místech v klinické medicině a farmacii a životních a zemědělských vědách. Také se umístila na 25. místě v přírodních vědách a matematice, na 28. místě ve společenských vědách a 29. v inženýrství/technologii a informatice.  V žebříčku vědeckého výkonu, který vydává Rada hodnocení vysokého vzdělávání Taiwanu, se univerzita umístila na čtvrté pozici z 500 nejlepších univerzit světa.  Pro školní rok 2011/12 se univerzita umístila na 13. místě z 500 nejlepších univerzit světa na žebříčku nizozemské Universiteit Leiden.  V roce 2011 se univerzita umístila na 8. příčce žebříčku 2 000 světových univerzit seřazených podle akademického výkonu, který vydává turecká Technická univerzita Středního východu.  Renomovaný britský týdeník "Times Higher Education" ji ve školním roce 2010/11 umístil na 23. místě mezi 500 nejlepšími univerzitami světa, o rok později University of Washington klesla na 25. příčku. Zároveň ji týdeník umístil v roce 2011 na 26. místo podle reputace v žebříčku 100 světových univerzit.  V roce 2012 se univerzita umístila na 9. místě žebříčku 200 nejlepších univerzit a vysokých škol světa, které společně vydávají 4 mezinárodní vysoké školy a univerzity.  Ve stejném roce univerzitu umístila Španělská rada národního výzkumu na 11. místo mezi 20 tisíci nejlepšími univerzitami světa.  Nejlepší americké výzkumné univerzity umístily univerzitu na 11. místo z 50 nejlepších amerických univerzit. Žebříček publikuje Arizona State University.  Roku 2012 měsíčník "U.S. News & World Report" umístil její bakalářský program na 42. místo mezi americkými univerzitami a 10. místo mezi americkými státními univerzitami. Mezi navazujícími programy se univerzita umístila na prvním místě v ošetřovatelství, třetím v sociální práci, čtvrtém v knihovních a informačních vědách, pátém v lékárnictví, šestém ve veřejném zdraví, sedmém v informatice a pedagogice, devátém ve zdravotnictví, 20. v právu a 21. v inženýrství. Univerzitní škola ošetřovatelství se umisťuje na 1. místě v tomto žebříčku už od jeho prvního vydání v roce 1993.  Dvouměsíčník "Washington Monthly" umístil univerzitu na 23. místě v roce 2011, což je mírný pád oproti dřívějším letem, kdy se umisťovala kolem 15. místa.  Ekonomický magazín "Kiplinger" srovnával ceny univerzit v poměru ku kvalitě vzdělání. University of Washington se umístila na 14. místě pro studenty ze státu Washington a na 18. místě pro studenty z ostatních států.  V roce 2011 se univerzita umístila na druhém místě v počtu bakalářských absolventů nyní sloužících mezi dobrovolnými mírovými sbory, se 110. V minulosti se umisťovala i na samé špičce žebříčku.  Roku 2012 seřadila společnost Global Language Monitor univerzity podle jejich aktivity na internetu, University of Washington obsadila 12. příčku.

Život studenta.

Studenti univerzity vydávají svůj vlastní deník pod názvem "The Daily of the University of Washington", kterému říkají zkráceně "The Daily". Jedná se o druhý největší deník v Seattlu a vychází každý den, kdy se učí, v létě pak vychází jako týdeník. Na televizní stanici UWTV pak v roce 2010 deník spustil vlastní půlhodinový program "The Daily's Double Shot", který je vysílán každý týden.  V roce 1968 bylo postaveno centrum vnitřních sportů zvané IMA Center. Jeho rekonstrukce začala roku 2001, stála 41 milionů dolarů a byla dokončena na podzim 2003. Zatímco původně mělo centrum rozlohu 3 700 m2, po rekonstrukci toto číslo dosáhlo 12 500 m2. Projekt sice na sever od centra zrušil tři z devíti venkovních tenisových kurtů, původní vnitřní hřiště však dostalo nový povrch zvaný "FieldTurf".

Umístění.

Univerzita se nachází v metropolitní oblasti Seattle, kterou obývá 3,4 milionu lidí. Procento obyvatel Seattlu s bakalářským titulem dosahuje dvojnásobku národního průměru, který čítá 27 %. 92 % obyvatel Seattlu pak má středoškolské vzdělání, což je rovněž více než národní průměr činící 85 %. Sčítání obyvatel dokázalo, že Seattle je nejvzdělanějším důležitým městem Spojených států podle procenta absolventu univerzit nebo vysokých škol. Jeho oficiální přezdívkou je "Emerald City", tedy Smaragdové město. Zvolena byla roku 1981 a poukazuje na bujné vždyzelené lesy, které se v oblasti vyskytují. Mezi další přezdívky patří Deštivé město nebo Tryskové město, což souvisí s výrobcem tryskových letadel Boeing, který má nedaleko odsud svou hlavní továrnu.  Seattleské klima je často charakterizováno jako oceanické nebo mírné přímořské, s mírnými a mokrými zimami a suchými a teplými léty. Podobně jako většina Severozápadu USA patří podle Köppenovy klasifikace klimatu do oblastí s chladnými a mírně mokrými zimami, suchými subtropickými léty a středomořským charakterem. Nejníže teplota v Seattlu klesá na 2,2 °C v zimní noci, nejvýše pak pouze 24,2 °C při letním dni. 944 milimetrů ročních srážek řadí Seattle mezi sušší místa, než například New York City.  Ekonomiku města řídí několik starších průmyslových společností a novější internetové a technologické korporace. Hrubý metropolitní produkt dosáhl roku 2010 231 miliardy dolarů, což řadí Seattle na 12. místo mezi metropolitními oblastmi Spojených států. Obchodní krajině Seattlu dominují obrovské společnosti, z nichž tři se roku 2008 dostali na žebříček Fortune 500 největších amerických firem, a to internetový obchod amazon.com, řetězec kaváren Starbucks a obchodní dům Nordstrom. Dalšími velkými společnostmi z oblasti jsou řetězec velkoobchodů Costco, největší zdravotnický systém a pátý největší zaměstnavatel ve státě, Providence Health & Services, dále Microsoft, americká odnož Nintenda, dřevozpracující společnost Weyerhaeuser, výrobce nákladních automobilů Paccar, americká odnož společnosti T-Mobile a výrobce letadel Boeing. Město má také reputaci pro vysokou spotřebu kávy.

Sport.

Studenti univerzity, její sportovní týmy i absolventi si říkají Washington Huskies, neformálně pak „Montlake“, jelikož hlavní kampus se nachází na ulici Montlake Boulevard Northeast (avšak tradiční rozšíření městské čtvrti Montlake nezahrnuje kampus, který se nachází severně od Montlakeského průlivu). Husky by zvolen školním maskotem studentskou komisí v roce 1922 a nahradil „Sun Dodgera“, který poukazoval na zdejší podnebí. Na všech sportovních a speciálních událostech je tak k vidění maskot Harry the Husky, fotbalový tým pak k zápasu vede živý aljašský malamut zvaný Dubs. Školní barvy, fialová a zlatá, byly zvoleny roku 1892. Volbu inspirovala báseň z "Hebrejských melodií" Lorda Byrona.  Sportovní týmy univerzity patří do asociace NCAA, kde soutěží v elitní divizi, v konferenci Pacific-12. Mezi sportovní zázemí na kampusu patří fotbalový a atletický Husky Stadium, basketbalová, volejbalová a gymnastická Alaska Airlines Arena at Hec Edmundson Pavilion, baseballový Husky Ballpark, softbalový Husky Softball Stadium, Tenisový stadion Billa Quilliana, Tenisové centrum Nordstrom, Dempseyho vnitřní centrum a Conibear Shellhouse pro šerm. Golfový tým hraje na Washingtonově národním golfovém hřišti a plavecký tým považuje za svůj domov Akvatické centrum Weyerhaeuser a univerzitní bazén.  Fotbalový tým University of Washington patří tradičně ke kvalitním celkům a vyhrál národní mistrovství v letech 1960 a 1991. Osmkrát pak vyhrál turnaj Rose Bowl a jednou také Orange Bowl. Mezi lety 1910 a 1917 nenašel fotbalový tým přemožitele v 63 zápasech za sebou, což je stále platný rekord NCAA. Už od roku 1920, kdy byl univerzitní fotbalový stadion postaven na břehu Washingtonova jezera, se při fotbalových zápasech tradičně konají tzv. „tailgate party“, při kterých se pije alkohol a griluje u otevřeného kufru auta, v tomto případě však lodi. Od roku 1900 hraje fotbalový tým o Jablečný pohár, na jehož výhru stačí porazit v jediném zápase svého státního rivala, Washington State University. Huskies mají pozitivní historickou bilanci s 65 výhrami, 31 porážkami a 6 remízami. Nynějším koučem týmu je Steve Sarkisian, bývalý quarterback týmu Saskatchewan Roughriders v Canadian Football League.  Mužský basketbalový tým je úspěšný pouze přechodně, poslední dobou však slaví četné úspěchy pod koučem Lorenzem Romarem, který má pětileté zkušenosti z NBA. Pod jeho vedením se tým dostal do šesti národních mistrovství v posledních 10 letech, dvakrát mezi 16 nejlepších týmů ligy a jednou postoupil na mistrovství z prvního místa. 23. prosince 2005 vyhrál tým svůj 800. zápas v nynější aréně, což z ní dělá nejúspěšnější arénu současné basketbalové ligy NCAA.  Dlouhodobou tradici, datující se zpět do roku 1901, má na univerzitě šerm. Mezinárodní slávu si šermíři z University of Washington získali na olympiádě roku 1936, když v Berlíně vyhráli zlatou medaili po porážce německého a italského týmu, což vedlo ke zlobě přítomného Adolfa Hitlera. V roce 1958 tým svou slávu ještě zvýšil šokující porážkou petrohradského týmu novin Trud, který byl světovým šampionem. Stalo se tak v Moskvě a jednalo se o první americkou sportovní výhru na sovětské půdě a první případ, kdy ruské publikum ocenilo americký tým potleskem vestoje, během studené války. Šermíři University of Washington zaznamenali ve své historii 15 titulů z národních šampionátů, 15 zlatých, dvě stříbrné a pět bronzových medailí z Olympijských her. Poslední národní mistrovství vyhráli roku 2011.  Kromě šermířského týmu, který vyhrál národní mistrovství v letech 2007, 2009 a 2011, patří mezi nedávno úspěšné univerzitní týmy také softbalový tým, jenž se stal národním mistrem roku 2009. Další úspěchy slavily ženské týmy, v roce 2005 ten volejbalový a roku 2008 tým přespolního běhu. K tomu Scott Roth vyhrál v letech 2010 a 2011 tři národní mistrovství ve skoku o tyči, dvě z toho ve vnitřní soutěži. V roce 2005 zaznamenala univerzita národní šampionát v golfu, který vyhrál James Lepp. Ryan Brown, běžec na 800 metrů a Amy Lia, běžkyně na 1 500 metrů, ovládli své disciplíny na atletickém národním mistrovství roku 2006. Brad Walker vyhrál v roce 2005 národní mistrovství ve skoku o tyči jak venku, tak uvnitř. Ve všech případech se jedná o šampionáty pořádané asociací univerzitního sportu NCAA.  Husky Stadium patří mezi místa, která se dají označovat jako rodiště mexické vlny. Ta byla vynalezena v říjnu 1981 absolventem univerzity Robbem Wellerem a dirigentem univerzitního sboru Billem Bisselem. V tu noc byla soupeřem Huskies Stanfordova univerzita.  V květnu 2009 muselo sportovní oddělení univerzity rozpustit jak mužský, tak ženský plavecký tým. Důvodem bylo snížení rozpočtu.

Husky Stadium.

Husky Stadium je hlavním zdrojem příjmů kompletně rekonstruovaného sportovního obvodu univerzitního kampusu. Celková rekonstrukce sportovní vesnice potrvá několik desetiletí a bude se konat ve stejný čas jako masivní projekt státního ministerstva dopravy, který bude předělávat okolní mosty a dálnice. V roce 2013 čeká stadion další rekonstrukce, která bude zahrnovat výstavbu nové haly, podzemní stanice rychlodrážní tramvaje, zastřešení západní strany stadionu, nahrazení laviček sedačkami, zboření atletické dráhy a ukazatele skóre, výstavbu nového boxu pro novináře, skyboxů, snížení úrovně hřiště, přidání nových stánků a toalet a celkové vylepšení vybavení stadionu. Společně s rekonstrukcí stadionu proběhne výstavba nové parkovací garáže.  Stadion za dobu své existence zažil mnoho problémů, které způsobilo mimo jiné i vlhké seattleské podnebí. Renovační plány začaly v listopadu 2011, celou renovaci schválila univerzitní dozorčí rada o rok dříve a uvolnila na ni 250 milionů dolarů z rozpočtu. Na rekonstrukci pracuje společnost architektů Populous.

Služby pro studenty.

Pro své studenty i absolventy poskytuje univerzita mnoho služeb, v některých případech nadstandardních v porovnání s ostatními univerzitami. Pro tento účel má 16 oddělení, která se starají o to, aby byl život studenta na univerzitě co nejpříjemnější. Patří mezi ně například kampusová policie, oddělení rekreačních sportů nebo různé studentské spolky. Na některá z nich dohlíží viceprezident a viceprovost univerzity Eric Godfrey.

Ubytování studentů.

Stavby nových rezidenčních budov a rekonstrukce těch stávajících mají proběhnout okolo roku 2020. Plán zahrnuje výstavbu tří šestipatrových rezidenčních hal a dvou bytových komplexů v západní části kampusu v první fázi. Druhá fáze přinese rekonstrukci šesti stávajících rezidenčních hal a třetí fáze dodatečnou výstavbu. Díky projektu přibude ubytování pro 2 400 studentů.  Kromě ubytování na univerzitním kampusu nabízí asociace studentů také bezplatnou pomoc a poradenství studentům, profesorům a ostatním zaměstnancům školy, kteří chtějí bydlet mimo kampus. Asociace na internetu zprovoznila vyhledávací engine hledající místní reality a je ochotna pomoci těm, kteří poprvé kupují nemovitost.

Studentské organizace.

Mnoho změn, které pomohly vylepšit život na kampusu vzniklo díky studentskému aktivismu, jehož nejvýznamnějšími představiteli teď jsou studentské organizace, které se soustředí především na životní prostředí.

Pomoc handicapovaným studentům.

Univerzita provozuje program DO-IT, který pomáhá vzdělávacím institucím s plnou integrací studentů do studentského života, především handicapovaných studentů. Program zahrnuje například návod na univerzální design školy, který obsahuje co nejméně bariér omezujících výkon studentů.

Píseň.

Školní kapela vystupuje na mnoha kulturních a sportovních akcích univerzity, včetně všech fotbalových utkání. Byla založena roku 1929 a nyní je základem studentského ducha univerzity. Podobně jako kapely ostatních univerzit, i tato měla za své působení několik oficiálních bojových písní a kromě sportovních akcí vystupuje i na maturitních ceremoniálech.

Maskot.

Maskotem univerzity je od roku 1995 Harry the Husky. Dalším maskotem je živý aljašský malamut, nyní už třináctý v historii školy, se jménem Dubs. Původně tradici s malamuty zavedl jistý profesor Cross, po jehož smrti ji uchovává studentský spolek Sigma Alfa Epsilon.

Washingtonská univerzita, anglicky University of Washington, obvykle zkracováno na UW, Washington nebo neformálně UDub, je veřejná výzkumná univerzita v Seattlu, v americkém státě Washington. Byla založena roku 1861, a tak patří k nejstarším univerzitám na západním pobřeží Spojených států. Také je jednou z prvotřídních výzkumných univerzit celého světa. Z 500 nejlepších světových univerzit se na žebříčku "Performance Ranking of Scientific Papers" zařadila na 4. místo, v "Šanghajském žebříčku" se umístila na 16. pozici a v žebříčku tisku "Times Higher Education" obsadila 25. příčku.

The University of Washington (UW, simply Washington, or informally U-Dub) is a public research university in Seattle, Washington. Founded in 1861, Washington was first established in downtown Seattle approximately a decade after the city's founding to aid its economic development. Today, the university's 703-acre main Seattle campus is in the University District above the Montlake Cut, within the urban Puget Sound region of the Pacific Northwest. The university has additional campuses in Tacoma and Bothell. Overall, UW encompasses over 500 buildings and over 20 million gross square footage of space, including one of the largest library systems in the world with over 26 university libraries, as well as the UW Tower, lecture halls, art centers, museums, laboratories, stadiums, and conference centers. The university offers bachelor's, master's, and doctoral degrees through 140 departments in various colleges and schools, sees about 46,000 in total student enrollment every year, and functions on a quarter system.


Kariéra.

Garon strávil juniorskou kariéru v týmu Victoriaville Tigres v lize Quebec Major Junior Hockey League. Ve třech sezónách v Tigres vychytal 74 vítězných, 5 remízových a 63 prohraných zápasů. Za poslední sezónu v juniorském hokeji (1997-98) získal Jacques Plante Memorial Trophy jako nejlepší brankář ligy QMJHL a byl jmenován do 1. šestky ideální sestavy ročníku ligy. Současně získal cenu CHL Goaltender of the Year pro nejlepšího brankáře juniorských kanadských lig a byl jmenován do ideální sestavy Canadian Hockey League. V roce 1998 byl Garon nominován do kanadské reprezentace dvacetiletých na Mistrovství světa juniorů ve Finsku.  Poté co byl v roce 1996 draftován Montrealem Canadiens, tak hrál následujících pět sezón převážně v nižší lize American Hockey League ve farmářských celcích Frederictonu Canadiens, Quebecu Citadelles a v Hamiltonu Bulldogs. Občasně byl povoláván do ligy National Hockey League, kde chytal za Canadiens a v sezóně 2003-04 se stal pevným členem sestavy Montrealu na pozici náhradního brankáře Josého Théodora. Po sezóně 2003-04 byl Garon vyměněn společně s výběrem ve 3. kole draftu NHL 2004 do Los Angeles Kings za Radka Bonka a Cristobala Hueta. Během výluky NHL v sezóně 2004-05 hrál na farmě Kings za Manchester Monarchs, kde předváděl kvalitní výkon, díky čemuž dostal v následující sezóně 2005-06 šanci chytat v týmu Kings, kde hrál v roli prvního brankáře. Nicméně v sezóně 2006-07 o pozici prvního brankáře přišel a byl postupně zařazen do role náhradníka. Po sezóně se stal Garon volným hráčem a 3. července 2007 podepsal dvouletou smlouvu na 2 milióny USD (asi 40 miliónů Kč) s Edmontonem Oilers. V sezóně 2007-08 se dělil o odchytané zápasy Oilers s Dwaynem Rolosonem. Garon byl nominován do kanadské reprezentace na Mistrovství světa 2008 v kanadském Québecu a Halifaxu, ale jako druhý náhradník nechytal ani v jednom zápase, když přednost dostal Cam Ward a Pascal Leclaire, přesto obdržel stříbrnou medaili. Poté co se Roloson v sezóně 2008-09 vrátil do role prvního brankáře týmu, byl Garon během sezóny vyměněn do Pittsburghu Penguins za Ryana Stonea, Danyho Sabourina a výběr ve 4. kole draftu NHL 2011. V Pittsburghu byl Garon pasován do role náhradníka Marca-André Fleuryho, který dovedl Penguins až k vítězství ve Stanley Cupu. Garon nastoupil pouze v pátém zápase finále po vystřídáni Fleuryho. 1. července 2009 se stal Garon volným hráčem a následně podepsal dvouletou smlouvu s Columbusem Blue Jackets na 1,2 miliónu USD (asi 24 miliónů kč). V Columbusu hrál v pozici náhradníka Steveho Masona. Garon podepsal dvouletou / 2.600.000 dolarů /smlouvu s Tampa Bay Lightning dne 1. července 2011. To je druhý tým, ve kterém Garon a kolega brankář Dwayne Roloson hráli ve stejném týmu (první byl Edmonton).

Mathieu Garon (* 9. ledna 1978, Chandler, Québec, Kanada) je kanadský hokejový brankář hrající v týmu Avangard Omsk Region v ruské Kontinentální lize KHL.

Mathieu Carol Garon (born January 9, 1978) is a Canadian former professional ice hockey goaltender who most recently played for Avangard Omsk in the Kontinental Hockey League (KHL). Garon also played in the National Hockey League (NHL) for the Los Angeles Kings, Edmonton Oilers, Montreal Canadiens, Pittsburgh Penguins, Columbus Blue Jackets and Tampa Bay Lightning.


Poloha.

Město leželo v místě přírodního přístavu chráněného ostrovy podél severoafrického pobřeží na pobřeží Středozemního moře v regionu Al Khums nedaleko současného města Al Khums.

Historie.

Vznik města.

Od 7. stol. př. n. l. se území Libye postupně dostávalo do intenzivnějšího kontaktu se středomořským světem díky tehdy nejvyspělejším koloniálním národnostem - Řekům a Kartágincům. Kartáginci byli potomci přistěhovalců z Fénicie (dnešní Libanon). Féničané již od 12. stol. př. n. l. zakládali po celém středozemním moři obchodní přístavy. V 7. stol. př. n. l. založili Kartáginci na pobřeží dnešní Libye tři města: nejvýchodnější Leptis Magnu, Sabrátu a Oeu. Podle počtu tři dostala severoafrická oblast řecký název Tripolis.  V průběhu 6. stol. př. n. l. se dominantní fénickou kolonií stalo Kartágo a postupně ovládlo ostatní fénická území v Severní Africe včetně Leptisu. Římané vedli od 3. století př. n. l. tři tzv. punské války proti Kartágu. Roku 146 př. n. l. Římané porazili Kartágo ve třetí punské válce a desetitisíce žen a dětí byly prodány do otroctví, Kartágo bylo srovnáno se zemí a prokleto, aby již nikdy nebylo osídleno. Území bylo zoráno a zasoleno. Podobně jako jiná kartaginská města požádalo i Leptis Magna Řím o přátelství a spojenectví, v čemž mu bylo ihned vyhověno. Ve městě se usídlily římské posádky.  V době občanské války mezi Caesarem a Pompeiem po bitvě u Thapasu, kde Caesar roku 46 př. n. l. porazil Pompeiova vojska, se město stalo součástí římské provincie Nová Afrika. Během římského období bylo město Leptis středomořským vyústěním obchodní trasy skrze Saharu do nitra Afriky – bylo tedy jedním z největších římských měst té doby. Ekonomika města byla založena na zemědělství (např. olivy se staly velmi výhodným zbožím) a obchodu se zlatem, slonovinou, ebenem, otroky a divokými zvířaty určenými pro gladiátorské hry. Různé nápisy a dobové literární zdroje potvrzují bohatství městské elity, která podporovala pokračující růst města.

Rozkvět města.

Ve velmi brzkém čase se tedy město stalo hlavním obchodním centrem oblasti a jedním z významných měst říše Kartága. Od roku 146 př. n. l. patřilo město Římanům. V té době bylo město jedinečné svými impozantními stavbami, honosnými domy, divadlem z roku 1, rozlehlým přístavem a obrovským tržištěm z roku 8 př. n. l., zajímavým nejen svojí velikostí, ale i významem (jednalo se o jedno z nejdůležitějších tržišť mezi Evropou a Afrikou své doby).  Roku 109 udělil císař Traján městu titul "colonia" a udělal z něj římskou kolonii s římskými občanskými právy pro všechno městské obyvatelstvo. Žilo zde až 80 000 obyvatel. Roku 120 lidé z Leptisu vybudovali akvadukt a tím získali dostatek pitné vody. V letech 126–127 byly také dokončeny luxusní Hadriánovy lázně, které byly druhé největší po veřejných lázních v Římě, velký circus, závodiště a mnoho dalších veřejných staveb.  Největší rozkvět zažilo Leptis Magna v polovině druhého století našeho letopočtu za vlády císaře Lucia Septimia Severa. Narodil se v Leptisu, byl poslán do Říma na studia a roku 193 se stal císařem. Své rodné město za jeho vlády financoval a na jeho počest získalo titul Magna. Císař se rozhodl pro radikální reorganizaci obrany Tripolska: přestavba začala roku 203, pokračovala i za vlády jeho syna Caracally a byla dokončena až za císaře Alexandra Severa. Leptis pak sloužil spíše jako komunikační linie než pro obranu proti berberským kmenům. Císař Lucius Septimius Severus zvelebil Leptis podle římských vzorů architektury.  Hlavní ulici tvořila impozantní kolonáda široká 20 metrů, která vycházela od Hadriánových lázní a končila v přístavu. Vítězný oblouk nesoucí císařovo jméno obklopovaly čtyři fontány zdobené sloupy s basreliéfy. Elegantní nymphaeum a vznik rozlehlého fóra, obehnaného sloupy zdobených hlavami medúzy. Nejhonosnější stavba byla Servinská bazilika (dokončená jeho synem) zdobená mramorovými sochami a působivými reliéfy a motivy nymf, akanty, zvířecími hlavami a mytologickými náměty. Z architektonického vzhledu je patrný císařův vkus. Měl v oblibě apsidy, niky a sloupořadí, v nichž je hra světla a stínu, navíc zdůrazněna různými typy použitých materiálů. Leptis Magna během římské vlády disponovalo neobvyklým stupněm autonomie. Oproti jiným africkým městům neztratilo žádné pozemky, ani nebylo nuceno přijímat římské osadníky. Aglomerace prosperovala díky tomu, že Římané zastavili v okolí rabování banditů a drželi na uzdě nepokoje mezi místními domorodými kmeny. Původně bylo město opevněno pouze valem zeminy. Až později, v letech 230-350 bylo postaveno obranné kamenné opevnění, tzv. pozdní římská zeď, jejíž dnešní zbytky naznačují tehdejší rozlohu města.

Zánik města.

Po pádu Severovy dynastie v roce 235 začal význam Leptis Magny upadat a přes dočasné oživení za vlády císařů Diokleciana a Konstantina rychlý úpadek pokračoval. V průběhu 4. století pouštní kmeny severní Afriky výrazně zesílily a začaly s nájezdy na okolí Leptis Magna. Zprvu město chránily před vyrabováním jeho opevněné hradby. Římská moc v severní Africe však slábla. Roku 365 bylo město vážně poškozeno zemětřesením, avšak největší rána pro prosperitu města přišla s invazí germánského kmene Vandalů roku 455.  Roku 533 se město stalo součástí Byzantské říše a jeho význam poklesl. Během této doby byla většina města z důvodu zasypání pískem opuštěna a byzantinská zeď chránila již jen přístav a Staré a Nové Severovo fórum. V době, kdy oblast přešla roku 642 pod kontrolu Arabů, bylo město téměř prázdné. V 7. století po častých nájezdech barbarů bylo město silně poničeno Araby a v 11. století opuštěno a již nikdy nebylo osídleno. Po opuštění, kdy město Leptis Magna nebylo nadále udržováno, jej postupně zavál písek z pouště. Díky tomu se také do dnešní doby dochovaly z velké části ruiny města v zachovalém stavu.

Stavební materiál města.

Převážně se používal vápenec a pískovec. Vápencem, který je tvrdší a dekorativnější se obkládaly a zdobily stěny významných budov a prostranství. Pískovec se uplatňoval především na místech s menší důležitostí. Oba stavební materiály se těžily nedaleko Leptis Magny. Ve druhém století se začíná více požívat k dekorativnějším účelům barevný mramor. Dovážel se z východního Středomoří. Mramorové bloky se opracovávaly na místě a dovážely se v téměř hotovém stavu kvůli přepravní váze. Cihly a beton byly v Leptis Magně vzácné, na rozdíl od tehdejšího Říma odkud byl stavební styl přejímán, výjimkou jsou Lovecké lázně.

Znovuobjevení města.

První zmínky o Leptis Magna z moderní doby se dochovaly v cestopise neznámého francouzského cestovatele, kterého zajali arabští piráti a který byl v letech 1668–1676 v Tripolisu (na místě dnešní Libye) uvězněn. Po úspěšném návratu do své vlasti napsal o svém putování cestopis a zmínil se také o návštěvě trosek velkého města. Zbytky tehdy úplně zavátého Leptis Magna prozkoumalo několik učenců a z hlediska historie začala zkáza města. Mnoho sloupů a skvostů tehdejšího Leptis Magna bylo rozebráno a odvezeno do tehdejších center Egypta; některé části byly dokonce odváženy do Paříže nebo Londýna, kde zdobily veřejné i soukromé stavby. Tento stav skončil rokem 1913, kdy Libyi začala okupovat Itálie a Leptis Magna se dostalo do rukou italských archeologů a začaly zde výzkumné práce. Písek, který Leptis Magna zavál, byl postupně z místa odvážen co nejdále, protože jinak by za velmi krátkou dobu navál zpět.  Mezi rokem 1920 a druhou světovou válkou, kdy byla Libye italskou kolonií, započali italští vědci s vykopávkami. Po válce v práci pokračovali Britové a od té doby odkryli velký počet velmi dobře zachovalých římských památek. Archeologické vykopávky odkryly několik ruin, které ukazují několik rozdílných období osídlení města. Můžeme zde vidět zbytky velkého divadla postaveného v 1. století n. l., pod jehož zbytky je hřbitov datovaný pravděpodobně do 4. nebo 3. století př. n. l. Obzvláště dobře uchovány jsou stavby ze 2. a 3. století obsahující Hadriánovy lázně, Lovecké lázně ze 3.století (pojmenované podle krásné fresky) jsou také v pozoruhodném stavu. Mezi nálezy z poslední doby je pak např. římský dům s důmyslným podzemním rozvodem vody, který přináší nové pohledy na každodenní život obyvatel v Leptis Magna.  Zásadní vývoj v objevování tajů Leptis Magna nastal v roce 1951, kdy Libye získala nezávislost a do výzkumu se mohli zapojit odborníci z celého světa. Do dnešní doby se zachovaly z římského období obytné bloky, přístav, sklady, trh, chrámy Venuše a Roma, fórum Septima Severa a Caracally, cirkus a amfiteátr. Angličtí odborníci díky pokročilým metodám modelování budov zjistili, že se Leptis Magna svým uspořádáním a vyspělostí značně podobal tehdejšímu Římu.  Od roku 1982 jsou ruiny historického města Leptis Magna zapsány na seznam světového kulturního dědictví UNESCO.

Leptis Magna (nebo také Lepcis Magna) jsou zachovalé ruiny starověkého města v Libyi. Díky navátému písku z pouště zůstalo město po dlouhou dobu zakonzervováno, a proto se dochovalo v relativně zachovalém stavu.

Leptis or Lepcis Magna, also known by other names in antiquity, was a prominent city of the Carthaginian Empire and Roman Libya at the mouth of the Wadi Lebdam in the Mediterranean.


Původ.

Na rozdíl od ptačího peří nevznikl chlup přeměnou plazích šupin.  Vzniká z pokožkových buněk a má typickou stavbu. Všechny kožní deriváty se zakládají tím způsobem, že od povrchové pokožky (epidermis) se odstupuje epitelový pruh, který směřuje do škárového vaziva. Proti tomuto epitelovému pruhu se v případě vývoje chlupu zorganizuje mezenchym, tedy vazivo škáry, a vytvoří tzv. chlupovou papilu. Chlupová papila se vtlačí do trámce epitelových buněk a celý trámec epitelových buněk papilu obklopí. Z terminálního okrsku epitelového pruhu se vytvoří chlupová cibulka (chlupová matrix) – bublus pili, která slouží pro výživu chlupu. Z bulbus pili vyrůstá vlastní chlup a vrstvy chlupového folikulu.

Stavba.

Zvířecí srst je složena z mnoha milionů chlupů, které vyrůstají z vrstvy kůže zvané “epidermis”. Chlupy rostou v chomáčcích z hluboko uložených papil známých jako folikuly, jejich hloubka uložení je různá v závislosti na velikosti chlupu a umístění na těle. Srst a chlupy různých savců jsou často velmi odlišné. Stavba i vzhled jsou charakteristické pro jednotlivé druhy; odlišují se i podle pohlaví, věku a roční doby. Každý chlup je zakotven ve škáře ve váčku (folikulu), ze kterého vyrůstá. Folikul i pochva vznikly vchlípením pokožky proti škáře. Každý folikul žije a umírá v určitém cyklu, jehož délka se liší od jedince k jedinci. Do pochvy ústí mazová žlázka. Každý chlup je spojený s drobným svalem – vzpřimovačem chlupu, který ho svým stahem nezávislým na vůli „zvedá“. Tento proces je významný při termoregulaci, protože vzpřímené chlupy v srsti brání většímu pohybu vzduchu okolo pokožky a brání tak vyšším tepelným ztrátám.  Zvířata bez srsti se někdy označují jako “nahá” (například některé speciálně vyšlechtěné rasy psů a koček).  Srst savců se skládá ze svrchní vrstvy zvané ochranný chlup neboli pesík, a spodní vrstvy neboli podsady.

Podsada a pesíky.

Podsada je jemná, hustá, většinou nevýrazně zbarvená a slouží jako izolační vrstva. Podsada se skládá z jemných, hustě rostlých, krátkých chloupků. U některých chovaných zvířat (ovce, lama, velbloud, králík atd.) vytvářející typickou strukturu zvanou vlna. Hlavní funkcí podsady je tepelná izolace: chrání před nadměrným chladem v zimě a teplem v létě.  Pesík je dlouhý, hrubý, rovný chlup, jenž podsadu přečnívá a má ochrannou funkci. Pesíky jsou různě dlouhé a silné a jsou nositeli celkového zbarvení. Někdy jsou pesíky přeměněné v ostny, bodliny nebo šupiny.

Sinusové chlupy.

Jsou zvláštní druh chlupů savců, přesahující ostatní srst. Jejich chlupový váček je opatřen krevními rozšířeninami, které umožňují upevnění chlupů v určité poloze. Mají hmatovou funkci. Vyrůstají na čenichu, před uchem, nad okem, na přední končetině a předloktí; u Damanů dokonce po celém těle. U člověka nejsou vyvinuté.  Vlastní chlup je tvořen neživými buňkami, pro které je typický vysoký obsah rohoviny (keratinu). Kromě keratinu je chlup většinou složen z velmi malého množství minerálních látek. Volná část chlupu nad pokožkou se označuje jako supradermální. Uvnitř chlupu se nachází kanálek, obvykle vyplněný dření, někdy je však dutý (například u medvědů ledních nebo různých druhů ovcí). Pak chlup funguje jako duté vlákno, které má velmi dobré tepelně izolační vlastnosti. Dřeň chlupu je obklopena kůrou, což je vlastně válec z pokožkových buněk.Chlup se skládá z dřeně (medulla), kůry (kortex) a kutikuly.

Dřeň.

Dřeň je tvořena úzkými, volně loženými buňkami nepravidelného tvaru, která spolu se vzduchovými mezerami či vakuolami tvoří centrální osu chlupu. Tato osa může mít různou strukturu: Může být souvislým pásem buněk, v jiných případech je různou měrou fragmentována,nebo může zcela chybět.

Kůra.

Kortex vyplňuje prostor mezi dření a kutikulou a jeho šířka je závislá na šířce medully

Kutikula.

Kutikula je svrchní vrstva chlupu složená z tenkých šupinek, sloužící jako vrstva zpevňující kortex a chránící vlastní chlup proti mechanickým poškozením. U jednotlivého chlupu se tvar šupin mění podél chlupu.

Vlastnosti.

Zbarvení.

To, co určuje barvu srsti chlupů savců, je pigment zvaný melanin, který se nachází v kůře chlupu. Šedé zbarvení je kromě toho dáno uzavřením vzduchu do dřeně chlupu.

Funkce.

Má funkci ochrannou, zejména jako termoizolační ochrana před vlivy počasí i klimatu. Barva srsti má funkci maskovací, ale někdy též signální.

Izolační funkce.

Kůže a její srst jsou komplexní systém, který má mnoho úloh. Kůže odděluje vnitřní prostředí od vnějšího, čímž chrání organismus před fyzikálním a chemickým poškozením. Srst tvoří izolující bariéru proti teplotě a jiným klimatickým extrémům. U mnoha druhů savců existují rozdíly v hustotě a zbarvení u letní a zimní srsti.  Suchozemští savci žijící v nejchladnějších oblastech světa si udržují stálou tělesnou teplotu především díky vrstvám vzduchu v srsti. Většina arktických savců má hustou, zpravidla bílou srst tvořenou dutými chlupy. V těchto chlupech se nachází vzduch, který působí jako tepelný izolátor. V létě je srst většiny arktických zvířat podstatně řidší než v zimě.  Medvěd lední má žlutobílou srst po celý rok. Když svítí slunce, bílé chlupy usměrňují jeho paprsky až k černě pigmentované kůži, kterou prohřívají. Mnoho horských savců musí mít stejně hustou srst jako arktické druhy.  Zimní srst u koní se skládá z husté, vlnité, krátké podsady a z vrchní vrstvy dlouhých, tuhých krycích chlupů. V suchém počasí stojí obě dvě vrstvy skoro kolmo na kůži, takže se v nich zadržuje vzduch, který izoluje tělo. Při dešti se mastné krycí chlupy formují do malých trojúhelníků, otočených špičkou dolů, z nichž odkapává voda, aniž by pronikla do vlnité podsady. Důmyslně uspořádané chlupy odvádějí vodu úspěšně i z míst, která jsou méně osrstěné (oči, tlama a nos, pohlavní orgány, okolí řitního otvoru). Srst jižních plemen koní žijících v suchém pouštním klimatu je hladce přiléhající, jemná, sametová a lesklá – má za úkol odrážet sluneční paprsky.

Jiné funkce.

U některých druhů savců je srst pozměněna tak, aby vyhověla jejich zvláštnímu způsobu života. Například tuleni mají špatně vyvinutou podsadu, přičemž tepelnou izolaci zajišťuje podkožní tuk. Podobně jako u vyder a bobrů je jejich srst vodotěsná.  U hrubosrstých plemen psů chovaných pro práci v terénu, např. u loveckých teriérů, byla vyšlechtěna srst, která musela být voděodolná a která by psy chránila před nepřízní počasí i před úrazy. Srst medvěda ledního se skládá z husté podsady a delších krycích chlupů – pesíků, které tvoří vodotěsnou vrstvu, takže ani při plavání v ledové vodě se vlastní kůže nikdy nenamočí.  Kůže a srst fungují také jako orgán ke vnímání teploty nebo změn fyzikálního tlaku.  Jedním z nejdůležitějších úkolů kůže a srsti je, že slouží jako prostředek komunikace. Kůže vydává pachy, které řídí sexuální chování a pomáhají zvířatům identifikovat každé jiné zvíře a jejich teritorium. Srst hraje extrémně důležitou komunikační roli nejen ve vztazích mezi zvířaty, ale i s jejich lidskými majiteli. Každého člověka potěší kontakt s hebkou a zdravou srstí svého psa, a také psi rádi komunikují prostřednictvím dotyků se svým pánem.  Řada druhů svou srst každoročně obměňuje a můžeme u nich rozlišit řidší letní srst a hustší zimní srst. Schopnost měnit srst nazýváme línání. Má vliv na termoregulaci i na maskování (např. zajíc polární).

Línání.

Při línání chlupů je podněcována, nebo potencována výživa chlupové cibulky. Pokud je počet narůstajících chlupů menší než počet vypadávajících chlupů, vznikají na těle holá místa, tzv. lysiny.

Fyziologické línání.

Mnozí savci si pravidelně mění srst, stávající srst vypadá, narůstá současně nová. To může být provázeno změnou barvy srsti (např. liška polární, sob polární, lasice hranostaj). Fyziologické línání nastupuje sezónně a je ovlivněno především délkou světelného dne a nepatrně i teplotou. V klimatických podmínkách mírného pásma probíhá línání dvakrát za rok. Na zimu savcům narůstá silný a hřejivý kožich, kdežto na jaře zvířata po línání nosí lehkou jarní a letní srst.  K vytvoření nové srsti potřebují zvířata mnoho živin,takže je nutné po dobu línání zvířata zvláště vydatně krmit. Srst se nevyměňuje však stejnoměrně, jelikož nové chlupy nenarůstají tak rychle, jako vypadávají staré. Tím narůstá riziko podchlazení v chladnějším období a při změně počasí. Línání v mírné formě probíhá celoročně, souvisí to s růstovým cyklem chlupů jehož fyziologická délka trvá přibližně 1 měsíc. Zvířata celoročně žijící v bytě mívají sezónní línání méně výrazné,ale ve zvýšené míře línají průběžně celý rok.  U některých plemen domácích zvířat vznikají problémy spojené s línáním. Pokud se srst mechanicky neodstraní může způsobit zdravotní obtíže. Existují ale například plemena psů, u kterých k línání nedochází vůbec – např. u českých teriérů, kerry blue teriérů nebo pudlů. U nich však hrozí nebezpečí plstnatění srsti.

Patologické línání.

Za patologické línání se považuje takové línání, které vede k tvorbě lysin. Pokud nadměrné línání trvá déle než 1 měsíc, je na místě nechat vyšetřit funkci štítné žlázy.

Zdravotní důsledky nedostatečné péče o kůži a srst.

Pod zplstnatělou nebo pod neodstraněnou odumřelou nevylínalou srstí snadno dochází k otlakům a zapařeninám, které se lehce infikují nečistotami a může být napadeno cizopasníky.

Co zhoršuje kondici srsti.

Kromě období línání ovlivňují kvalitu srsti další vnější i vnitřní faktory. nevhodná strava. Nemoci srsti a kůže mohou způsobit infekční onemocnění bakteriálního, virového, plísňového nebo parazitárního původu, také fyzikální nebo chemická traumata nebo hormonální a metabolické poruchy. Poruchy srsti mohou souviset s civilizačními vlivy – znečištěný anebo suchý vzduch, přehřáté místnosti, koberce z umělých vláken, pesticidy.

Význam.

Chlupy kožešinových zvířat jsou podstatnou částí kožešin. Největší průmyslový význam mají chlupy ovčí a velbloudí.  Srst je také domovem celé řady ektoparazitů, kteří jsou více či méně dokonale přizpůsobeni životu v srsti hostitele. Primárním problémem, před který je parazit postaven, je se v srsti udržet. Hustota osrstění je další velmi významnou vlastností ovlivňující vztah parazit – hostitel (například v souvislosti s velikostí parazita).

Kreacionismus.

Kreacionisté (zastánci vzniku života zásahem superinteligentní bytosti) namítají, že dosud nebyl nalezen žádný důkaz zachycující evoluci srsti v jejím průběhu.

Přítomnost keratinů u plazů.

Typ alfa keratinů, které se nacházejí v chlupech a obsahují aminokyselinu cystein, se pokládal za výhradně savčí znak. Studie rakouských vědců při zkoumání genomu kuřat a plazů anolisů rudokrkých nalezla několika dosud neidentifikovaných genů pro keratiny bohaté na cystein. Nyní se vědci domnívají, že geny pro alfa keratiny byly společné už pro předky savců, plazů i ptáků.

Zajímavosti.

Psi používají asi 25% svého denní příjmu proteinů právě k růstu srsti.  Nejstarší otisky srsti, které pocházejí z Číny, jsou staré asi 160 milionů let. Nový nález z jihozápadu Francie je zatím nejstarším skutečným chlupem a dokazuje savčí chlupy byly už před 100 miliony lety natolik dokonalé a funkční, že se během evoluce už nemusely dále vyvíjet, říkají vědci z Renneské univerzity.  V pokožce k ústí chlupu mazová žláza. Produkt mazové žlázy – serum cutaneum je odváděn k chlupovému váčku a vzlíná na povrch kůže. Serum cutaneum je velmi významná protektivní vrstva na kůži, má antibakteriální účinky. Tato přirozená bariéra je velmi často likvidována agresivními prostředky nebo parfémovanými mýdly a sprchovými gely.

Chlup u živočichů je součást tělního pokryvu (ochlupení). Srst je typicky savčím znakem. Stavbou a vznikem se chlup liší od chlupů rostlin (trichom) nebo výrůstků jednoduchých živočichů (pilus), jako jsou bakterie a bezobratlí. Chlupy se zakládají po celém povrchu těla, jejich počty se potom můžou v různých fázích vývoje redukovat nebo zmnožovat. Chlup není stálá struktura, ale vlivem biorytmů může opadávat.

Hair is a protein filament that grows from follicles found in the dermis. Hair is one of the defining characteristics of mammals. The human body, apart from areas of glabrous skin, is covered in follicles which produce thick terminal and fine vellus hair. Most common interest in hair is focused on hair growth, hair types, and hair care, but hair is also an important biomaterial primarily composed of protein, notably alpha-keratin.


Osobní život.

Pep Guardiola se narodil matce Dolors a otci Valentí. Má 2 starší sestry, Francescu a Olgu, a mladšího bratra Pera, agenta uruguayského útočníka Luise Suáreze. Guardiola má ženu Cristinu Serru, kterou poprvé potkal v obchodě s oblečením když mu bylo 18. Pár má 3 děti: Màrius se narodil v roce 2001, Maria 28. prosince 2003 a Valentina 5. května 2008. Po přerušení trenérské kariéry v roce 2012 se Guardiola na rok přesunul do USA do Manhattanu v New Yorku, kde se rozhodoval o své budoucnosti. V květnu 2014 se Josep Guardiola se svou životní partnerkou Christinou oženil v kapli Matadepera u Barcelony.  V srpnu 2014 se začala ve Španělsku prodávat biografická kniha "Herr Pep", kterou sepsal novinář Martin Perarnau během 200 dní po boku Pepa Guardioly.

Trenérská kariéra.

Působil v katalánském velkoklubu FC Barcelona, kde prožil i většinu své hráčské kariéry. Jako trenér zde vyhrál všechny možné trofeje. V roce 2012 se po neúspěchu ve španělské lize a Lize mistrů UEFA rozhodl z Barcelony odejít.  V červnu 2013 převzal německý bundesligový klub FC Bayern Mnichov, kde podepsal tříletou smlouvu. První porážku si připsal 27. července 2013 v utkání DFL-Supercupu, když jeho mužstvo podlehlo Borussii Dortmund na stadionu Signal Iduna Park 2:4. První trofej získal 30. srpna 2013, kdy Bayern porazil v Superpoháru UEFA londýnskou Chelsea FC 5:4 v penaltovém rozstřelu (po prodloužení byl stav 2:2). Vyhrál s týmem i MS klubů (finálová výhra 2:0 nad marockým týmem Raja Casablanca) a v březnu 2014 slavil zisk bundesligového titulu (v rekordně krátkém čase - 7 kol před koncem). V sezoně 2014/15 dokázal německý ligový titul obhájit, v Lize mistrů ale klub vypadl opět v semifinále s Barcelonou. Mnichovský tým opustil v červnu 2016, kdy ho nahradil Carlo Ancelotti. Od července 2016 působí jako hlavní trenér anglického Manchesteru City.

Statistiky.

Trenér.

Aktualizováno: 24. června 2012

Josep Guardiola i Sala (* 18. ledna 1971, Santpedor) je bývalý španělský fotbalista a fotbalový trenér, který působí v anglickém klubu Manchester City FC.

Josep "Pep" Guardiola Sala (; born 18 January 1971) is a Spanish professional football manager and former player, who is the current manager of club Manchester City. He is considered to be one of the greatest managers of all time. He holds the record for the most consecutive league games won in La Liga, the Bundesliga and the Premier League.


Situace v Německu.

V Německu to v mnoha případech vyvolalo a vyvolává debatu o tom, jak dalece se daří integrovat muslimy do německé společnosti. V některých případech mnoho politiků naznačuje neúspěch této snahy o začlenění komunity s jiným žebříčkem hodnot do německé společnosti. Turecká ženská organizace "Papatja" zaznamenala v Německu od roku 1996 40 případů vražd ze cti.

Situace ve Francii.

Ve Francii situace nahrává s mnoha dalšími věcmi stranám z politického okraje jako je třeba Národní fronta. A je zde opět jedním z hnacích motorů diskuze o úspěšnosti začlenění do většinové společnosti.

Právní stránka věci.

Západní právo se na tento akt dívá jako na každou jinou vraždu, i se všemi právními důsledky z toho plynoucími. Podle islámského práva šaría je vražda ze cti také neodůvodnitelnou vraždou. V některých kulturách se jedná o místní zvyky (Albánie, Turecko) praktikovanými bez ohledu na názor islámského, nebo světského trestního práva.

Příbuzné jevy.

Kromě vraždy, tedy usmrcení (domněle) provinilého, se praktikují i jiné způsoby trestu, například oslepení či jiné zmrzačení.  Podobným typem vraždy je krevní msta, při níž příbuzní poškozeného pociťují čestný závazek odplatit újmu, která byla na jejich rodině či klanu spáchána jeho nečlenem. Krevní msta se ještě v 19. století běžně vyskytovala v Itálii jako takzvaná vendeta a byla spojena s vlivem klanů a klanovým společenským zřízením. V Itálii se tento způsob msty vykonával dlouho a dokonce se z části přenesl italskými přistěhovalci do USA kde se projevoval v prvé polovině 20. století.

Jako vražda ze cti se označuje záměrné usmrcení člena sociální skupiny (například rodiny nebo kmene), který svým jednáním poškodil podle názoru ostatních čest této skupiny. V dnešní době je vražda ze cti nejčastěji praktikována lidmi vyznávajícími islám. Na Západě jsou v současnosti případy vražd ze cti hlášeny především z USA, z Velké Británie a rovněž z Německa s početnou muslimskou menšinou, pocházející hlavně z Turecka.

An honor killing or shame killing is the murder of a member of a family, due to the perpetrators' belief that the victim has brought shame or dishonor upon the family, or has violated the principles of a community or a religion with an honor culture. Typical reasons include divorcing or separating from their spouse, refusing to enter an arranged, child or forced marriage, being in a relationship or having associations with social groups outside the family that is strongly disapproved by one's family, having premarital or extramarital sex, becoming the victim of rape or sexual assault, dressing in clothing, jewelry and accessories which are deemed inappropriate, engaging in non-heterosexual relations or renouncing a faith.


Život.

Přestože se narodil v Detroitu, své dětství strávil ve vesnici Morton Grove v Illinois. Svou kariéru zahájil v polovině šedesátých let a vůbec první nahrávkou, na níž se podílel, bylo album "Stand Back! Here Comes Charley Musselwhite's Southside Band" bluesového harmonikáře Charlieho Musselwhitea z roku 1966. Později se přestěhoval do oblasti San Francisco Bay Area, kde vystupoval s různými hudebníky. Zde také získal nahrávací smlouvu s hudebním vydavatelstvím Philips Records a roku 1968 vydal své první sólové album nazvané "Cristo Redentor"; též vydavatelství vydalo i jeho dvě následující nahrávky.  Když roku 1969 odešel Henry Vestine ze skupiny Canned Heat, jeho místo zaujal právě Harvey Mandel; jeho třetím vystoupením se skupinou byl koncert na hudebním festivalu Woodstock v srpnu toho roku. Se skupinou nahrál alba "Future Blues" (1970) a "Historical Figures and Ancient Heads" (1971). Brzy poté ze skupiny s baskytaristou Larrym Taylorem odešel a oba se stali členy skupiny Bluesbreakers anglického bluesového hudebníka Johna Mayalla hrál na jeho albech "USA Union" (1970) a "Back to the Roots" (1971).  Od Mayalla odešel v roce 1972, tedy po dvou letech svého angažmá, a s několika dalšími hudebníky založil skupinu Pure Food & Drug Act. Když v roce 1974 ze skupiny The Rolling Stones odešel kytarista Mick Taylor, byl Mandel osloven jako možný náhradník; se skupinou však nakonec nahrál pouze dvě písně: „Hot Stuff“ a „Memory Motel“ z alba "Black and Blue". Paralelně s působením v techto skupinách nadále rozvíjel i svou sólovou kariéru (během sedmdesátých let vydal dalších šest alb) a hrál s mnoha dalšími hudebníky, mezi něž patří například Barry Goldberg, Dewey Terry, Kenny Burrell či Ron Carter.  Počátkem devadesátých let opět krátce vystupoval s Canned Heat, přičemž podobně se skupinou hrál i v letech 1996 až 1999. Roku 2010 se skupinou začal opět vystupovat, ale kvůli svému zdravotnímu stavu opět odešel. V roce 2013 mu byla diagnostikována vzácná forma rakoviny, která se nachází v nosu. Za účelem získání financí na léčbu byla uspořádána aukce, v níž se dražily jeho kytary, ale i podepsané kytary od jeho přátel, jako například od Carlose Santany či Keitha Richardse.  V roce 2011 vystoupil po boku písničkáře Boba Dylana na předávání cen Grammy. Roku 1996 se představil jako herec ve filmu "Chalk" režiséra Roba Nilssona.

Harvey Mandel (* 11. března 1945, Detroit, Michigan, USA) je americký kytarista, který byl členem bluesové skupiny Canned Heat a vystupoval rovněž s anglickým hudebníkem Johnem Mayallem. Během své kariéry spolupracoval i s dalšími hudebníky, mezi které patří například Charlie Musselwhite či skupina The Rolling Stones. Je označován za jednoho z prvních rockových kytaristů, kteří využívali obouruční tapping na pražcích.

Harvey Mandel (born March 11, 1945, in Detroit, Michigan, United States) is an American guitarist known for his innovative approach to electric guitar playing. A professional at twenty, he played with Charlie Musselwhite, Canned Heat, the Rolling Stones, and John Mayall as well as starting a solo career. Mandel is one of the first rock guitarists to use two-handed fretboard tapping.


Život.

Harriet Candace "Rose" Clark se narodila v roce 1852 ve městě La Port, Indiana. Věnovala se malování a kreslení, které učila v 80. letech 19. století na škole Saint Margaret v Buffalu, New York. Jednou z jejích studentek byla například patronka umění Mabel Dodge Luhan, pro kterou později projektovala úpravy její vily v italské Florencii.  Začátkem 90. let začala být aktivní jako fotografka a pracovala samostatně až do roku 1898. Někdy na konci 90.let se setkala s Wadeovou a jejich spolupráce trvala dvanáct let. Kolem roku 1900 si začala dopisovat s Alfredem Stieglitzem, který ji povzbuzoval a dával jí cenné rady z oblasti umění. Stieglitz ji v roce 1902 zařadil ve svém článku v časopise "Century Magazine", spolu s Gertrudou Käsebierovou, Evou Watson-Schützeovou nebo Mary Devensovou, mezi deset nejvýznamnějších amerických piktorialistických fotografek tehdejší doby.  Clarková se zřejmě naučila fotografické umění od Käsebierové, později v životě řekla, že Käsebierové vděčí „"za své úspěchy s fotoaparátem"“.  V roce 1920 se přestěhovala z Buffala do New Yorku, kde nabízela portréty a další malby za značné sumy (až 2 000 dolarů za celkový portrét). Do Buffala se vrátila v roce 1926.  Clarková se nikdy nevdala a o jejím soukromém životě je toho známo jen velmi málo. Zemřela v Buffalu 28. listopadu 1942 a byla pohřbena v La Porte. Nekrolog byl zaměřen na její práci jako malířka a neuvádí nic o fotografii.

Slečny Clark a Wade.

Z důvodů, které nebyly nikdy vysvětleny, začaly v roce 1899 Clark a Wade vystavovat a publikovat fotografie pod svými společnými jmény. Po mnoho let se předpokládalo, že Clarková byla umělec, která komponovala a snímala všechny fotografie a Wade měla na starosti technickou stránku věci jako vyvolání a tisk.  Clarková se o tomto zmínila v dopise Stieglitzovi v roce 1900: ""Paní Wade je velmi váhavá - a ve snaze dostat fotografie, které jste chtěl... Budu ji muset nabádat každý den."" Nicméně v dopise Frances Benjamin Johnstonové ve stejném roce Clarková psala: ""Jak slečna Wadeová tak já používáme fotoaparáty možná více než deset let, ale teprve před dvěma lety jsme začali portrétovat komerčně.""  Koncepce umělec/technik v jejich partnerství také mohl vyplývat ze skutečnosti, že Clarková měla několik samostatných výstav, zatímco Wadeová vystavovala pod svým vlastním jménem jen velmi málo. Existují však náznaky, že se Wadeová podílela nejen na technické stránce věci, ale prováděla také řadu estetických rozhodnutí. Zjevně se zajímala také o estetiku, napsala několik vlastních článků, ve kterých se věnovala poradenství v oblasti uměleckého směru. Řadu článků napsaly autorky společně.  Clarková a Wadeová vystavovaly poprvé v roce 1899 pod společným jménem na výstavách v umělecké společnosti "Buffalo Society of Artists" a "New York Camera Club". V příštích deseti letech jejich fotografie získávaly ocenění na velkých výstavách po celém světě, včetně Art Institute of Chicago, Pennsylvania Academy of Fine Arts, Photo Club de Paris, Pan-American Exposition, Corcoran Gallery of Art nebo Louisiana Purchase Exposition.  V roce 1902 Stieglitz zařadil snímek Clarkové a Wadeové do druhé série národního portfolia "Americké piktorialistické fotografie". Portfolio bylo vytištěno v limitované edici 150 kopií a myšlenkou bylo ukázat jen ty nejlepší fotografie vybírané náročným Stieglitzem.  Jejich spolupráce skončila zřejmě kolem roku 1910. Důvod zrušení jejich společného úsilí není znám, i když to mohlo být způsobeno zhoršením zdravotního stavu Wadeové, která zemřela o pět let později.

Rose Clark (1852 La Port, Indiana – 28. listopadu 1942 Buffalo, New York) byla americká piktorialistická malířka a fotografka aktivní na počátku 20. století. Je nejznámější svými fotografiemi, které vystavovala s Elizabeth Flint Wadeovou pod společnými jmény, buď jako „Rose Clark a Elizabeth Flint Wade“ nebo jako „Slečny Clark a Wade“ (Misses Clark and Wade).

Rose Clark (1852–1942) was an early 20th-century American painter and pictorial photographer. She is best known for the photographs she exhibited with Elizabeth Flint Wade under their joint names, either as "Rose Clark and Elizabeth Flint Wade" or as "Misses Clark and Wade".


Historie.

Navzdory tomu, že ji vymyslel Charles Wheatstone, je tato šifra známá jako Playfairova. Pojmenovaná je po baronovi Lyonu Playfairovi, který prosazoval její používání. První zaznamenaný popis Playfairovy šifry je dokument podepsaný Wheatstonem, který pochází z 26. března 1854.  Britské ministerstvo zahraničí ji ale odmítlo s tím, že je příliš složitá. Když poté Wheatstone ministerstvu nabídl, že její jednoduchost demonstruje tím, že se jí tři ze čtyř dětí z blízké školy naučí během 15 minut, ministerstvo odpovědělo: „To je velmi pravděpodobné, ale naše diplomaty ji nenaučíte nikdy.“  Z taktických důvodů ji Britové používali ve druhé búrské válce a první světové válce a také Australany a Němci ve druhé světové válce. Bylo to proto, že se šifra dá rychle naučit a nevyžaduje žádné speciální zařízení. Typickým účelem bylo chránit důležité, ale ne kritické tajné informace. Poté, co by se ji podařilo nepřátelským kryptoanalytikům prolomit, by už informace byla nepoužitelná.  Dnes se Playfairova šifra už v armádě nepoužívá kvůli novým digitálním kódovacím systémům. Je považována za málo bezpečnou, protože by ji mohly moderní počítačové systémy prolomit během sekund.  První publikované prolomení Playfairovy šifry je devatenáctistránkový spis poručíka Josepha Mauborgna z roku 1914.

Popis systému.

Text k zašifrování se napíše bez diakritiky velkými písmeny, jedno písmeno z abecedy, které se málo vyskytuje, zaměníme za jiné (v češtině například Q za K). Poté text rozdělíme do dvojic, tzv. bigramů. Pokud se v bigramu objeví dvě stejná písmena, je nutné je oddělit jinými písmeny (např. X nebo Z). Pokud má text lichý počet písmen, doplní se na konci opět písmeny X nebo Z.  Odesílatel a příjemce se domluví na hesle, jehož délka by měla být aspoň 5 znaků, přičemž se žádné neopakuje (kratší by bylo snáze rozluštitelné). Poté se sestaví čtverec o délce strany 5x5 znaků, vytvořený z hesla a zbylých písmen abecedy. Pokud se v heslu některá písmena opakují, napíší se jen jednou. Vynechá se také písmeno Q. Protože máme ve čtverci 25 znaků, počet možných hesel je 15 511 210 043 330 985 984 000 000.  V šifrování je základní skutečnost, že písmena z každého z bigramů se mohou ve čtverci vyskytnout ve třech pozicích: na stejném řádku, na stejném sloupci nebo na jiném řádku a sloupci. Samotné šifrování probíhá podle tří pravidel:  Výsledný zašifrovaný text se pak rozdělí do skupin po pěti písmenech. Pokud je poslední pětice neúplná, doplní se bezvýznamovými dvojicemi (např. XX).  Dešifrování probíhá opačně oproti šifrování. Zašifrovaný text se rozdělí na bigramy a v tabulce se hledají písmena původního textu. Nakonec se podle významu vloží zpět původní Q, která byla zaměněna za K.

Příklad zašifrování.

Wikipedie, otevřená encyklopedie

Dešifrování.

Podobně jako jiné starší klasické šifry může být i tato poměrně snadno prolomena, pokud je k dispozici dostatečně dlouhý text. Klíč lze jednoduše získat, pokud známe původní i zašifrovaný text. Je-li znám pouze zašifrovaný text, tzv. útok hrubou silou spočívá ve zkoumání četnosti výskytu bigramů a získávání klíče z nich při znalosti četnosti výskytu bigramů v předpokládaném jazyce zprávy.  V angličtině je možné hledat dvojice bigramů s navzájem přehozenými písmeny, protože existuje mnoho slov začínajících RE a končících ER, stejně tak DE a ED, např. REstrictER nebo DEfeatED. Po identifikování takových slov je snazší sestavit předpokládaný text a odhalit tak šifrový klíč.  Jinou možnou metodou je gradientní algoritmus, spočívající v náhodných záměnách např. nějakého bigramu za jiný bigram a následném zkoumání, je-li nový text smysluplnější. Ručně by se jednalo o zdlouhavou práci, nicméně počítačové systémy mohou touto metodou prolomit i poměrně krátké texty.  Playfairovu šifru odlišuje od jiných podobných šifer skutečnost, že se v žádném bigramu nevyskytují dvě stejná písmena. Pokud dostatečně dlouhý zašifrovaný text neobsahuje žádnou dvojici stejných písmen, je pravděpodobně zakódován touto šifrou.

Playfairova šifra je polyalfabetická šifra, kterou navrhl v roce 1854 britský vědec Charles Wheatstone. Pojmenovaná je podle největšího propagátora a britského poslance Lyona Playfaira. Byla používána jako vojenská polní šifra v omezené míře i za druhé světové války.

The Playfair cipher or Playfair square or Wheatstone-Playfair cipher is a manual symmetric encryption technique and was the first literal digram substitution cipher. The scheme was invented in 1854 by Charles Wheatstone, but bears the name of Lord Playfair for promoting its use.


Implementace.

Jednou z možností konstrukce tabulky je využití metod podobných prohledávání databází (tvorba indexů pro záznamy). Tvorbu ovlivňuje potřeba dvou základních operací a to vkládání a vyhledávání. Shodným znakem při implementaci tabulky symbolů je většinou použití hashovací tabulky. Překladač může využít jednu velkou tabulku pro všechny symboly nebo několik menších hierarchicky uspořádaných tabulek pro různé části zdrojového kódu. Konkrétní implementace se liší podle toho, zda se tabulka vytváří pro jazyk bez blokové struktury (např. BASIC) nebo jazyk s blokovou strukturou programu (Pascal atd.).

Jazyky bez blokové struktury.

U těchto jazyků se využívají tři způsoby implementace: neseřazené tabulky, seřazené tabulky a uložení obsahu tabulky do stromové struktury. Neseřazené i seřazené tabulky mají poměrně neefektivní vyhledávání i zápis (lineární složitost). V třetím případně je složitost vkládání i vyhledávání zredukována, ale za cenu větší paměťové náročnosti a složitostí implementace.

Jazyky s blokovou strukturou.

U těchto jazyků je situace složitější o nutnost zachovat blokovou strukturu zápisu programu, tzn. umožnit používání lokálních proměnných, procedur a funkcí. Toho lze docílit vytvořením několika tabulek (pro každý blok jedna), které jsou uspořádány do stromové struktury, přičemž při hledání záznamu se postupuje ve stromu pouze vzhůru (ke kořeni). Může být využito též zásobníku.

Použití.

Tabulka symbolů se využívá při sémantické analýze, po které by měla obsahovat všechny nalezené identifikátory jako například proměnné, konstanty, procedury, funkce a informace o nich. Ukládané informace se odvíjí od objektu, který je do tabulky ukládán. Ukládání provádí ve většině případů lexikální analyzátor. Informací se využívá nejen ke kontrole, ale následně i v dalších částech překladače (například při alokaci paměti).

Příklad.

Zde je uveden jednoduchý příklad několika položek v tabulce symbolů, který obsahuje pouze proměnné. První sloupec obsahuje adresu do paměti, kde je proměnná uložena. Ukládání provádí interpret a může mít absolutní, nebo relativní podobu. Druhý sloupec popisuje typ symbolu, zde se jedná o typ použité proměnné. Pokud by se jednalo o funkci, bylo by zde uvedeno více údajů (např. typ jednotlivých parametrů, typ návratové hodnoty atd.). Ve třetím sloupci je uveden název symbolu. Čtvrtý sloupec obsahuje délku, nebo také velikost, ta může být závislá na použité platformě a je také dána definicí v konkrétním jazyce.  Jak je možné vidět v uvedené tabulce, proměnná indexDoPole nebyla deklarována, ale byla použita. Pokud bychom používali jazyk, který umí používat pouze deklarované proměnné, jednalo by se o sémantickou chybu.

Tabulka symbolů je v informatice označení pro datovou strukturu, kterou používá překladač nebo interpret pro uložení všech identifikátorů nalezených ve zdrojovém kódu programu, které jsou doplněny o další informace. Tabulku symbolů může používat většina částí překladače. Vzhledem k tomu, že je zde uvedena i informace o velikosti objektu, často se toho využívá při statické nebo dynamické alokaci paměti.

In computer science, a symbol table is a data structure used by a language translator such as a compiler or interpreter, where each identifier (a.k.a. symbol) in a program's source code is associated with information relating to its declaration or appearance in the source. In other words, the entries of a symbol table store the information related to the entry's corresponding symbol.


Život.

V roce 1936 maturoval na reálném gymnáziu ve Valašském Meziříčí, v letech 1930–1940 studoval na pražské konzervatoři. Dirigování studoval u M. Doležila a P. Dědečka, skladbu u R. Karla a Aloise Háby. Na mistrovské škole konzervatoře byl v letech 1939–1942 žákem Václava Talicha. Operní režii studoval u Ferdinanda Pujmana. Současně s konzervatoří studoval na Universitě Karlově v Praze v letech 1936–1939 hudební vědu a estetiku.  V letech 1940–1941 byl dirigentem v Divadle E. F. Buriana, v letech 1941–1943 byl asistentem režie v Národním divadle a v sezóně 1943/1944 byl dirigentem a režisérem opery ve Státní divadle v Brně. V roce 1945 spoluzakládal s Antonínem Kuršem a Aloisem Hábou Divadlo 5. května a v letech 1945–1948 zde vedl operu jako šéf, režisér a dirigent. Po sloučení divadla s Národním divadlem v roce 1948 se stal režisérem a dirigentem Národního divadla. V sezóně 1951/1952 byl členem tříčlenného vedení opery, v letech 1958–1960 byl zástupcem šéfa opery pro Smetanovo divadlo. V letech 1962–1965 byl současně i režisérem Laterny magiky.  V Národním divadle působil v letech 1948–1989. Po dobu svého působení úzce spolupracoval s výtvarníky Františkem Tröstrem a Josefem Svobodou. Ve svých inscenacích používal úspěšně filmové prostředky a projekce.  Pohostinsky režíroval v La Scale v Miláně, v Royal Opera House v Londýně, v Teatro La Fenice v Benátkách, ve Staatsoper a Volksoper ve Vídni, v Deutsche Oper v Berlíně a rovněž na operních scénách v Mnichově, Drážďanech, Curychu, Kodani a dalších městech.  Byl autorem několika baletů, instrumentálních skladeb, dvou oper a dvou zpěvoher. V 60. a 70. letech 20. století natočil mnoho operních a baletních inscenací pro televizi a film. V roce 1987 vyšla jeho kniha pamětí "Jak jsem dělal operu" (vydal Panton Praha).  Je pohřben v Příbrami na Městském hřbitově "na Panské louce".

Václav Kašlík (28. září 1917 Poličná – 4. června 1989 Praha) byl český dirigent, hudební a operní skladatel a režisér opery.

Václav Kašlík (28 September 1917 – 4 June 1989) was a Czech composer, opera director and conductor, known for his operas, both on the stage and on television.


Člen korespondent.

Souvisejícím titulem, který rovněž existuje v některých zemích, je člen korespondent (,, "člen-korresponděnt"), tím je významná a uznávaná osoba vědeckých objevů a vědomostí.

Historie.

Historicky význam titulu "akademik" ("academician") navazuje na tradice dvou nejúspěšnějších raných vědeckých společností, buďto (Spojené království), kde šlo o "čestné uznání" nezávislým orgánem vzájemných recenzentů, hodnotitelů, a bylo míněno jako odlišení osoby, které dávalo relativně malou formální moc navíc, nebo na model (Francie), kde šlo o mnohem užší integraci s vládou, poskytovalo více státních financí jakožto organizaci a kde "titul" akademika znamenal mnohem víc práv, pokud šlo o rozhodování. Zatímco oba přístupy jsou do určité míry politické, obvykle jsou "vědecké akademie" tvořeny po Britském modelu, povaha zapojení politiků při stání se "akademikem" je více zakořeněna ve vědecké argumentaci, pokud je organizace tvořena dle Francouzského modelu, zapojuje typicky mnohem více partikulárních zájmů a čistě politických důvodů, které nemají s vědou nic společného.

Česko.

Historicky byl krom uvedeného jako "akademik" označován student obchodní akademie, případně i vojenské akademie, jakož i absolvent těchto institucí. Uvedené označení se rovněž užívalo pro posluchače vysoké školy, tedy pro vysokoškolského studenta. Z 19. století je rovněž doloženo užívání pro člena univerzity. Historické prameny dokládají též požívání označení "akademik" pro studenty či žáky malířské akademie, přičemž je také užívání uváděno pro umělce – představitele akademismu. V některých pramenech je též možné nalézt tohoto užívání i pro akademické malíře, což byl v minulosti udělovaný akademický titul.

Řádný člen.

Akademik jakožto synonymum pro řádného člena akademie věd (bez významu vědeckého nebo čestného titulu) se jako termín využíval v zemích bývalého Rakousko-Uherska a Německého císařství (); v rámci Českých zemí souvisel s Českou akademií věd a umění císaře Františka Josefa I. (1888–1918) a Českou akademií věd a umění (od roku 1918).

Akademická hodnost.

V Československu se titul "akademik" (často zkracováno jako "akad.") uděloval jako nejvyšší akademická hodnost, která mohla být udělována v letech 1953–1992 po dobu existence Československé akademie věd, ČSAV (resp. Slovenské akademie věd, SAV). Udělení titulu spočívalo ve jmenování řádným členem akademie věd a znamenalo nejvyšší možnou poctu pro československé vědce. Akademici byli jmenováni vládou ČSSR (SSR) zpravidla na základě volby valným shromážděním členů akademie, příp. na návrh jejího prezidia (první akademici byli jmenováni prezidentem na návrh vlády). Titul byl obvykle udělován vynikajícím vědcům za celoživotní práci ve svém oboru.  Na rozdíl od ostatních akademických titulů se tento titul uváděl před jménem nositele a nahradil všechny ostatní tituly před i za jménem, kombinace nebyla přípustná. Jako pocta pro akademika existoval zvláštní příplatek ke standardnímu platu, v určité době i služební auto a nárok na státní pohřeb. Nižší členství ČSAV byl tzv. "člen korespondent". Shromáždění akademiků a korespondentů čítalo zhruba 200–300 osob. Roku 1988 vzrostl počet akademiků ze 72 na 112 a počet korespondentů ze 161 na 201.  Jako nejvyšší vědecká hodnost (podobně jako třeba doktor nebo profesor) se nadále používá v následujících zemích (zejména bývalého Východního bloku): Arménie, Ázerbájdžán, Bosna a Hercegovina, Bulharsko, Čína, Estonsko, Gruzie, Chorvatsko, Litva, Lotyšsko, Maďarsko, Moldavsko, Mongolsko, Rumunsko, Rusko, Severní Makedonie, Slovinsko, Srbsko, Tádžikistán, Turecko a Ukrajina. Po určitých reformách spojených s rozpadem Sovětského svazu bylo též umožněno, aby se začaly formovat nové akademie, které již nejsou spjaty pouze s výsadním monopolem státu. Zatímco některé z těchto následně nově utvořených akademií provedly zlepšení relativně rigidní struktury, prestiž a význam tohoto titulu byla podstatným způsobem narušena a titul "akademik" ("academician") tak mohl být udělován pseudovědeckými asociacemi, nebo organizacemi, které tento titul užívají pouze za účelem získávání peněz. Proto se stalo zvykem či téměř povinností uvádět také onu instituci – tedy akademii se kterou je dotyčný spjat.

Příslušník akademické obce.

Československá akademie věd (ČSAV) fungovala do roku 1992, od té doby tedy již členy tato instituce mít nemůže, přičemž následně vzniká – již v České republice – Akademie věd České republiky (AV ČR), tato instituce již systém členství neužívá, od roku 1993 do současnosti se tedy v ČR již o nejvyšší akademickou hodnost (titul) nejedná. V současné době tak některé české prameny chybně označují příslušníky akademické obce.

Finsko.

Čestný titul.

V několika zemích se termín využívá jako čestný titul – typicky se jedná o Finsko. Ve Finsku (,, ) jej uděluje prezident, a to maximálně 12 akademikům za přínos ve vědě a školství a 8 akademikům za literaturu a umění.

Německo, Nizozemí.

Dnes se v Německu namísto termínu "akademik" používá prosté označení "člen akademie" (), podobně tak i v Holandsku ().

Spojené království.

Ve Spojeném království se pro označení členů učených společností používá zcela odlišného systému oproti kontinentální Evropě, užívá se tam výraz "člen", tedy (např., zkratka "FRS"), například též, což může být považováno za přibližný ekvivalent. ("Fellowship of the Academy of Social Sciences") byl znám jako, a to až do července roku 2014.

Kanada.

V Kanadě je srovnatelně udělováno.

Spojené státy.

Ve Spojených státech se ekvivalentně označuje osoba, která pracuje jako učitel nebo výzkumník na univerzitě případně jiné vysoké škole, přičemž je dotyčný zpravidla držitelem vyššího stupně vzdělání (např. D.Sc.).

Akademik (zkratka akad.) je označení či titul obvykle související s členstvím v akademii věd (AV), přičemž konkrétní význam se v průběhu času měnil a stejně tak se liší i v rámci jednotlivých zemí světa. V mnoha zemích (včetně Československa) byl udělován jako titul značící nejvyšší akademickou hodnost – řádného člena akademie věd. V rámci některých zemí bývalého Východního bloku se podle vzoru Akademie věd SSSR užívá dodnes. Oproti tomu současná Akademie věd České republiky (AV ČR) systém řádného a mimořádného členství nevyužívá, titul již neuděluje a nepoužívá ani prostého označení "akademik" u stávajících zaměstnanců. V rámci některých zemí bývalého Západního bloku je též užíváno ekvivalentní označení „akademik“ (nikoli titul) pro pracovníky univerzit nebo jiných vysokých škol.

An academician is a full member of an artistic, literary, engineering, or scientific academy. In many countries, it is an honorific title used to denote a full member of an academy that has a strong influence on national scientific life. In systems such as the Academy of Sciences of the USSR, the title grants privileges and administrative responsibilities for funding allocation and research priorities.


Jak elektronický mailing list funguje.

E-mailové konference jsou obvykle plně nebo částečně automatizované pomocí speciálního softwaru pro správu mailing listů a hlavní adresy, které jsou nainstalovány na serveru schopném přijímat e-mail. Příchozí zprávy odeslané na hlavní adresu jsou zpracovány softwarem, a v závislosti na svém obsahu, jsou zpracovány interně (v případě zpráv obsahujících příkazy určené pro samotný software), nebo jsou distribuovány na všechny e-mailové adresy přihlášené do seznamu adresátů. V závislosti na software, mohou existovat další adresy určené za účelem zasílání příkazů.  E-mailové zprávy zaslané z e-mailové adresy člena konference na určitou e-mailovou adresu jsou automaticky rozesílány všem členům (abonentům), kteří jsou registrování v příslušné diskusní skupině, tj. fakticky přidání do mailing listu. Je-li konference nastavena jako moderovaná, osoba nebo osoby s právem moderátora mohou rozhodovat o přijímání (registraci) členů konference a o jejich vylučování, popřípadě může být rozesílání jednotlivých zpráv podmíněno jejich souhlasem. Někdy lze pomocí e-mailů i měnit některá nastavení systému. V některých systémech je možné například slučovat všechny zprávy z jednoho dne do jedné zprávy, dočasně zastavit či trvale odhlásit odběr zpráv atd. V typické e-mailové konferenci je seznam oprávněných odesílatelů shodný se seznamem adresátů, ale i toto může být nastaveno odlišně.  Mnohé servery pro poštovní konference mají speciální e-mailovou adresu, na kterou účastníci (nebo ti, kteří chtějí být účastníky) mohou posílat příkazy na server, které plní následující funkce: přihlášení, odhlašování, dočasné zastavení odesílání zpráv se na ně, nebo mění dostupné preference. Společný formát pro zasílání těchto příkazů je poslat e-mail, který obsahuje pouze příkaz následovaný jménem mailing listu. Příklady: "subscribe anylist" nebo "subscribe anylist Jan Novák". Některé servery umožňují uživatelům vykonávat tyto funkce přes webové uživatelské rozhraní.  Většinu mailing list serverů je možné nastavit, aby předávaly zprávy účastníkům konkrétní poštovní konference buď jednotlivě v pořadí jak jsou doručeny serveru nebo ve formě přehledu, v níž všechny zprávy přijaté za konkrétní den jsou sloučeny do jednoho e-mailu, který je odeslán účastníkům jednou denně. Některé e-mailové konference umožní jednotlivým účastníkům se rozhodnout, jak upřednostňují dostávat zprávy ze seznamu serveru (jednotlivě nebo ve formě přehledu).

Druhy.

Oznamovací – newsletter.

Jedním typem mailing listu je oznamovací mailing list, který se používá především jako jednosměrný zdroj informací a zpráva na něj může být odeslána jen některými účastníky. Často se tento typ nazývá newsletter. Newslettery a propagační mailing listy jsou používané v různých odvětvích, jako součást přímých marketingových kampaní.

Diskuzní – e-mailová konference.

Dalším typem elektronického seznamu adres je diskusní list (e-mailová konference), do kterého může přispívat každý účastník. Účastník používá diskuzní mailing list, aby posílal zprávy všem ostatním účastníkům, kteří mohou odpovědět podobným způsobem. Tímto se uskutečňuje diskuse a výměna informací. E-mailové konference tohoto typu mají obvykle určené téma (například politika, vědecké diskuse, soutěže o nejlepší vtip), a téma může sahat od extrémně úzkého až po velmi široké. V tomto jsou diskuzní mailing listy podobné jako Usenet diskuzní skupiny a sdílejí stejný odpor ke zprávám, které jsou mimo téma (anglicky "offtopic"). Termín diskusní skupina zahrnuje jak tyto typy mailing listů, tak i Usenet diskusní skupiny.  Výhodou e-mailové konference oproti webovým prostředím, jako je chat nebo diskusní fórum, je širší dosah (jsou uživatelé, například v zaměstnaneckých sítích, kteří mohou používat elektronickou poštu, ale nemají přístup k internetovým webovým stránkám). Další výhodou mohou být specifické možnosti archivace (snadnější možnosti třídit, řadit, promazávat či přeposílat došlé zprávy), snadnější možnost automatizovaného stahování atd. Doručené zprávy může mít příjemce ve své moci více než na webové diskusi, kde technicky připadá v úvahu dodatečná změna, smazání nebo skrytí vložených příspěvků nebo může časem celý archiv zaniknout. Základní funkci rozesílání zpráv podle zadaných pravidel však dnes zvládne prakticky každý poštovní server i poštovní klient pomocí nastavení pravidel pro zpracování zpráv. Specializované weby však mohou užívání usnadnit, propojit výhody e-mailových konferencí s výhodami webového prostředí a nabízet například webový katalog konferencí či možnost prohlížet si příspěvky, zaregistrovat se či přispívat do konference prostřednictvím webu. Provozovatel často získává finance na provoz, případně i na zisk pomocí reklam připojovaných ke zprávám, podobně jako free-mailové služby.  Nejznámějším českým webem specializovaným na e-mailové konference byla Pandora.cz, kterou v roce 1999 spustil jako Mobil server s. r. o. (Patrick Zandl a Petr Mitošinka) jako službu, která do té doby na českém internetu chyběla, na přelomu let 2000 a 2001 byl podnik s celým portfoliem úspěšných projektů prodán dceřiné společnosti MAFRA a. s. Provoz serveru Pandora.cz byl nenávratně ukončen 1. prosince 2013. Ze světově známých stojí za zmínku například Google Groups nebo Yahoo! Groups.

Zabezpečení mailing listů.

Ve všech typech mailing listů je potřeba mít opatření proti spamu. Diskuzní listy často vyžadují, aby každá zpráva byla schválena moderátorem, předtím než je odeslána zbytku přihlášených uživatelů. Společnosti, které posílají reklamní newslettery, spolupracují s distributory mailů, kteří jsou na whitelistu a souhlasí se standardy a vysokými pokutami do poskytovatelů internetových služeb v případě opt-in stížností uživatelů. Výměnou za jejich dodržovaní a souhlas s pokutami nejsou e-maily poslané whitelisted společnostmi blokovány spamovými filtry, které mohou často zastavit legitimní e-maily.  Některé mailing listy jsou otevřené pro všechny, kteří se k nim chtějí připojit. Jiné vyžadují schválení vlastníkem mailing listu, aby bylo možné se k mailing listu připojit. Připojení k mailing listu se nazývá „přihlášení“ a jeho opuštění se nazývá „odhlášení“.

Archívy.

Archív mailing listu je sbírka starých zpráv z jedné nebo více elektronických konferencí. Takové archívy často zahrnují vyhledávání a indexovací funkce. Mnohé archívy jsou přímo spojené s mailing listem, ale některé organizace, jako je Gmane, shromažďují archívy z více e-mailových konferencí hostované v různých organizacích, a tak jedna zpráva odeslána do jednoho populární mailing listu může skončit v mnoha různých archívech. Gmane mělo archívy více než 9000 e-mailových konferencí (informace z 16. ledna 2007). Některé známé freewarové programy pro shromažďování archivy konferencí jsou Hypermail, MHonArc a FUDforum.

Elektronický mailing list je speciální použití elektronické pošty, které umožňuje šíření informací mnoha uživatelům internetu. Je podobný tradičnímu mailing listu (seznamu jmen s adresami), který mohou používat organizace pro zasílání publikací svým členům nebo zákazníkům, ale většinou se tím myslí čtyři věci: seznam e-mailových adres, lidé (přihlášení uživatelé), kteří přijímají zprávy na těchto adresách, informace (e-mailové zprávy), které se na tyto adresy posílají, a adresa mailing listu, což je jedna e-mailová adresa, která v případě, že na ni přijde zpráva od některého z oprávněných odesílatelů, přepošle kopie této zprávy všem přihlášeným uživatelům mailing listu.

An electronic mailing list or email list is a special use of email that allows for widespread distribution of information to many Internet users. It is similar to a traditional mailing list – a list of names and addresses – as might be kept by an organization for sending publications to its members or customers, but typically refers to four things:


Koncept.

Forma a především délka pořadu se během jeho existence několikrát změnila. V době největší slávy byla vysílána v sobotu od 22.00 do 4.00. Pořad uváděl Marek Řeřicha, který zároveň působil jako Dj a moderátor. Nedílnou součástí se staly živé rozhovory ve studiu i po telefonu, pozvánky na aktuální akce, soutěže a hudba namíchaná přímo ve studiu. Hosty pořadu byli především přední čeští a slovenští djové a producenti, např. Michael Burian, Dj Richard Reynolds, Dj Akvamen, Mejsi, Dj Roxtar, Michael c, Dj Flux, Matamar, Dj Brian, Joe Lafayete, Dafonic, Ondray, Adriana Hanacova a nově taky Patrik Junior. Jedinečná byla také nabídka setů od mezinárodně uznávaných hudebníků jakými jsou např. Carl Cox, Tom Middleton, Groove Armada, Armin van Buuren, Eric Morillo, The Chemical Brothers, Eric Prydz atd.

Historie.

Dance Extravaganza se poprvé vysílala 10. června 1997. Původně byl pořad zaměřený na komerční hudbu, postupně se však přeorientoval na méně známé styly jako je progressive house a tím napomohl jejich zpopularizování. Dance Extravaganza odvysílala i několik speciálních dílu, jako byl např. přímý přenos z festivalu Summer of Love 2005 či vystoupení Paul van Dyka v pražské T-Mobile aréně. Pořad několikrát získal ocenění Czech Dance Award. I přes značnou popularitu byl po 9 letech zrušen kvůli nespecifikovaným problémům s moderátorem Řeřichou. Poslední epizoda se vysílala 24. června 2006. Po zrušení původního pořadu a časové prodlevě se Evropa 2 rozhodla pro jeho obnovení s pozměněným názvem Dance Exxtravaganza. Původní vysílací čas se změnil a došlo i k nahrazení moderátora ve studiu předtočeným obsahem.

Archiv pořadu.

Odklon Dance Exxtravaganzy od původního schema zklamal mnohé fanoušky, kteří se rozhodli pro vytvoření nekomerční stránky, která obsahuje odkazy na stažení záznamů původního pořadu z let 1997 - 2006, informace o skladbách, hudebních stylech atd. Cílem je vytvořit ze soukromých archivů co nejkompletnější kolekci pořadu, jelikož Evropa 2 původní záznamy nezpřístupnila.

Současnost.

26.2.2012 se poprvé za celých 6 let od ukončení vysílání původní show objevil náznak možného návratu hlavního aktéra Marka Řeřichy s jeho muzikou (zaznamenanou z dřívějších let i ze současnosti) k jeho věrným fanouškům. Řeřicha sám odmítá jakékoliv působení v rámci médií, či na klubové scéně, místo toho nastiňuje svoji představu o projektu založeném na online streamu. Všechna tato aktivita se rodí v diskuzi pod článkem z roku 2009, jež se stručně ohlížel za celým pořadem, kam sám Marek občas přispívá a kde zmínil své záměry. Následně diskuzi zahlcují kladné ohlasy volající po realizaci zmíněného projektu.

Dance Extravaganza byl rozhlasový pořad zaměřený na elektronickou a taneční hudbu, který vysílala rozhlasová stanice Evropa 2 v letech 1997. Ve své době šlo rozsahem (6 hodin živého vysílání) a zaměřením o jedinečný koncept. Pořad získal kultovní status a pomohl v České republice zpopularizovat tehdy okrajové hudební styly spadající do žánrů tzv. elektronické taneční hudby.

Dance Extravaganza was a highly influential radio programme broadcast by Czech radio station Evropa 2 from 1997 to 2006. The show was focused on electronic and dance music. It significantly contributed to the popularity of electronic music in the Czech Republic.


Děj.

Děj se odehrává v dogtownské části Venice Beach v raných 70. letech kde surfaři Tony Alva (Victor Rasuk), Stacy Peralta (John Robinson) a Jay Adams (Emile Hirsch) žijí šťastný život plný skateboardingu, surfingu s majitelem skateshopu a designerem skateboardů Skipem Engblomem (Heath Ledger) a ostatními surfery. Skipovi jednoho dne do jeho Zephyr skateshopu dojdou polyurethanová kolečka a kamarád Z-Boys Sid pozve Jaye, Stacyho a Tonyho, aby si zkusili dát polyurethanová kolečka na skateboardy: Potom co Skip uvidí, co kluci na skateboardech dokážou, rozhodne se založit vlastní skateboardový tým. Tým se ukáže být jako skvělá volba, vzhledem k vítězství v hodně soutěžích se Jay, Tony a Stacy stávají velice populárními po celé Venice Beach.  Suchá období neposkytovala dostatek vln k surfování ale zároveň neposkytovala dostatek vody k napuštění bazénů, čehož si všimla parta kolem Z-boys velice rychle, začali se pokoušet o ježdění v bazénech, které ovšem nebyly jejich, mezitím se stále účastnili soutěží, které vyhrával. Tím se dostávali do skejtových magazínů a velice sport proslavili. Na oslavu jednoho článku Skip, který kluky sponzoroval, uspořádá párty, na kterou se dostaví trošku výstřední Topper Burks (Johnny Knoxville), a nabídne sponzoring Tonymu Alvovi. Ten ze začátku váhá, protože Skipy mu ze začátku velmi pomohl, ale když vidí výhody spojené se skejtováním za Toppera, rychle se nakloní na jeho stranu. Po něm Skipův tým opustí Jay, který doufá, že mimo něj vydělá víc peněz pro svou mámu, poslední tým opustí Stacy.  Tony a Stacy se stanou velice rychle slavnými a uznávanými skateboardisty, s výstupy v televizi, vlastními prkny a Stacy se dokonce objeví v Charlieho andílcích. Jay se mezitím připojí ke gangu. Jejich životy se velice změní, už nejsou nejlepšími přáteli, ale rivaly – toto je patrné zejména mezi Stacym a Tonym. Na mistrovství světa ve skateboardingu se Tony dostane do potyčky s jiným skateboardistou a málem přijde o oko, Jay se naštve na svoje sponzory, protože nedělají prkna aby se na nich dalo jezdit, ale aby vydělali, a Stacy vyhraje soutěž. Po mistrovství klukům zavolá jejich kamarád Sid a pozve je k němu domů, oznámí klukům že má nádor na mozku a pozve je k poježdění v jeho bazénu.  V titulkách se dozvídáme, že z Tonyho se stal skvělý skateboardista který se pořád lidem vloupává do dvorků a jezdí v jejich vypuštěných bazénech. Stacy otevře vlastní firmu, za kterou jednu dobu jezdí tehdy 14letý Tony Hawk. Jay je pořád považován za jednoho z lidí co zažehli jiskru sportu. Sid nakonec na nádor na mozku zemře a jeho otec nechá v bazénu jezdit všechny skejtry z okolí.

Legendy z Dogtownu je biografický film z roku 2005 režírovaný Catherine Hardwicke, se scénářem napsaným Stacym Peraltou. Film pojednává o příběhu Z-Boys, partě lidí kteří stáli u zrodu skateboardingu. Film je věnován památce komika Mitche Herberga, který se ve filmu objevil, ale zemřel dříve než byl film uveden do kin. Je to také první film na kterém spolupracovali TriStar Pictures a Columbia Pictures což jsou obě obchodní značky Sony Pictures Entertaiment.

Lords of Dogtown is a 2005 American biographical drama film directed by Catherine Hardwicke and written by Stacy Peralta. The film follows a group of young skateboarders in Santa Monica, California during the mid–1970s. This is the first (and so far only) production made by both Columbia Pictures and TriStar Pictures.


Popis.

Balón byl sestrojen pro výzkum kosmického záření ve vysokých vrstvách zemské atmosféry. Podle návrhu profesora Piccarda jej postavila švýcarská firma Riedinger a ve Švýcarsku byl také registrován. Skládal se z pláště z lehké (100 g/m2) pogumované tkaniny o objemu 14000 m a kulové gondoly. Byl plněn vodíkem. Při startu byl obal plněn jen zhruba do 1/5 objemu (2800 m3), teprve výstupem náplň expandovala a balón dosáhl kulovitého tvaru.  Gondola byla vyrobena z hliníkového plechu o tloušťce stěn 3 mm a měla průměr 2,1 m. Byla vybavena osmi okny a dvěma hermetickými průlezy. Okna byla dvojitá, aby se zabránilo omrzání. Polovina gondoly byla zvenku natřena černě a polovina bíle, což mělo usnadnit termoregulaci. Kvůli poruše ovládání balónu byl ale tento systém během rekordního letu nefunkční.

Lety.

K prvnímu vzletu byl balón připraven 14. září 1930. Kvůli špatnému počasí byl ale let zrušen. Ke skutečnému startu proto došlo až 27. května 1931. Balón vystartoval ve 3.57 ráno z Bernu. Kvůli větru byl balón na zemi zajištěn nadbytečným lanem, které však po startu zablokovalo ovládání výpustního ventilu, což posádce velmi zkomplikovalo přistání. Let proto trval až do večera, kdy po západu slunce plyn vychladl a balón klesl. Dosáhl výšky přibližně 16 km. Jako rekord byl pak uznán další let ze 17. srpna 1932, kdy balón dosáhl výšky 16 201 m (podle IAF) či 16 940 m (podle Švýcarského topografického úřadu). Další a poslední let (s jinou posádkou) byl proveden 18. srpna 1934. O několik let později obal balónu shořel při pokusu profesora Piccarda o využití zvetšelého obalu pro teplovzdušný balón.

FNRS (též FNRS-1) byl stratosférický balon, v němž jeho konstruktér Auguste Piccard v roce 1931 dosáhl světového výškového rekordu. Označení je zkratkou belgického fondu pro vědecký výzkum ("Fonds National Belge de la Recherche Scientique"), který stavbu financoval. Stejně pak byly pojmenovány i dva batyskafy: FNRS-2 a FNRS-3.

The FNRS-1 was a balloon, built by Auguste Piccard, that set a world altitude record. It was named after the Belgian Fonds National de la Recherche Scientifique, which funded the balloon.