Historie.

Historie.

Zavěšování ozdob na větve je starý polský lidový zvyk, který se datuje od slovanských pohanských tradic.  Vánoční stromky měly ochranitelskou funkci. Jedna z prvních zpráv o ozdobeném osvětleném stromku v místnosti je v brémské kronice z roku 1570. Nejdříve bychom jej našli v cechovních a řemeslnických domech. Stromek se také někdy zavěšoval nad štědrovečerní stůl, ovšem špičkou dolů. Takže můžeme říci, že dnešní stromeček je moderní. Ozdobené větve rozdávali i koledníci (větvičky stálezeleného jmelí jsou s Vánoci spjaty od 18. století).  Tradice zdobení stromku, jak ji známe dnes, pochází z Livonska (dnešní Estonsko a Lotyšsko) a Německa. Do domovů začala pronikat v polovině 17. století. V 18. století se přidala tradice zdobení hořícími svíčkami, které byly po nástupu elektrifikace nahrazeny vánočním osvětlením. Dále se rozšířila tradice do světa v 19. století. Ujímá se nejprve ve protestanských městech, poté na venkově. Katolická církev dlouho odolávala tomuto protestantskému zvyku a vánoční strom stál poprvé ve Vatikánu až v roce 1982.  Podle některých zdrojů byla tradice zdobení stromku převzata německými obchodníky a městy z tradice, vzniklé buď v Lotyšské metropoli Rize v roce 1510, případně v Estonském Tallinnu v roce 1441. V obou případech prý šlo strom, ozdobený členy Bratrstva černohlavých. Bratrstvo, v němž se ve středověku sdružovali obchodníci německého původu, chtělo bohatému a vzkvétajícímu hanzovnímu městu Rize k zimnímu slunovratu věnovat strom, jenž se pak měl podle tradice nastojato na místě spálit, aby se zapudilo zlo. Jehličnan byl však příliš velký, takže plameny by ohrozily okolní domy. A tak zatímco kupci probírali, co s nespálitelnou jedlí, děti ji ozdobily slámou, jablky a nitěmi. Načančaný strom se obyvatelům Rigy zalíbil natolik, že se zrodila každoroční tradice, jež posléze dobyla svět. Konšelé z Tallinnu ovšem hájí prvenství svého města argumentem, že Bratrstvo černohlavých vztyčilo nazdobený strom před tallinnskou radnicí už v zimě 1441 – tedy o 69 let dříve.  Ačkoliv mnozí představitelé katolické církve považovali zejména v průběhu 19. století zdobení stromů za pohanský zvyk, další verze vysvětlující vznik tradice zdobení vánočního stromu vychází právě z křesťanských kořenů: na svátek Adama a Evy, tedy 24. prosince, se před kostely od středověku konaly hry připomínající prvotní hřích a právě strom se zavěšenými jablky byl ústřední "rekvizitou" těchto her.  Živě rostoucí stromy jsou zdobeny i v současnosti – za nejvyšší vánoční živý strom je považován několik staletí starý eukalyptový strom, rostoucí ve Styx Valley v Tasmánii, měřící úctyhodných 84 m. Aktivisté z Japonska, Austrálie a Kanady se jej snažili zachránit před těžbou dřeva a na nějaký čas se stal jejich domovem, 17. prosince 2003 jej vánočně ozdobili více než 3000 solárními světly.

Vánoční stromek v Česku.

V Česku poprvé postavil vánoční stromek pro své přátele v roce 1812 ředitel pražského Stavovského divadla Jan Karel Liebich na svém libeňském zámečku Šilboch. Nový zvyk se však začal prosazovat jen pozvolna, a to až ve 40. letech 19. století v bohatých pražských měšťanských rodinách.  Na vánočních trzích se sice začaly prodávat z Německa dovezené umělé stromečky vyřezané z kartonu nebo tenkých prkének, ale kupující o ně nejevili příliš veliký zájem. Více se ujaly živé stromečky, smrčky, jedličky nebo májky ozdobené sladkým pečivem, perníkem a především ovocem – jablky nebo hruškami, mandlemi či rozinkami. Zřejmě roku 1860 se na stromečku v Čechách poprvé rozsvítily lojové svíčky.  Do venkovských stavení pronikaly ozdobené vánoční stromečky ještě pomaleji. Až do první světové války bývala v mnoha domácnostech pouze ozdobená smrková nebo jedlová větev.  Lidé doma mívají obvykle borovice, jedle, smrky nebo umělé stromky.  Na náměstí ve městech se často umísťují velké veřejné vánoční stromy. Poprvé byl strom republiky postaven na brněnském Náměstí svobody v roce 1924 spisovatelem Rudolfem Těsnohlídkem. Pohnula ho k tomu událost, kdy s přáteli nalezli v zimě, v roce 1919, v bílovickém lese, prochladlé děvčátko. Tento prožitek ho zasáhl natolik, že se o vánocích rozhodl vztyčit na náměstí strom, a pod ním uspořádat sbírku na pomoc všem opuštěným dětem.  Jedním z nejslavnějších českých vánočních stromů byl 24 metrů vysoký smrk z Beskyd, který ozdobil o Vánocích 1999 vatikánské Svatopetrské náměstí. 31 metrů vysoký vánoční smrk na pražském Staroměstském náměstí v roce 2003 spadl a zranil čtyři lidi. V Praze se každý rok umisťuje vánoční strom na Staroměstském náměstí, většinou jde o smrk vysoký od dvaceti do třiatřiceti metrů.  Rovněž rozšířené je vánoční zdobení živě rostoucích stromů. Nejvyššími živě rostoucími vánočně ozdobenými stromy v Česku jsou smrk v Mladkově 30,57 m (k 1. 12. 2013), smrk na Kvildě 26,5 m, smrk ve Valašské Bystřici 24,75 m, smrk ve Žďáru nad Sázavou 22,47 m a smrk v Postoloprtech 20,46 m.

Vánoční stromek ve Spojených státech.

Tradice vánočních stromů v Bílém domě (USA, Washington) sahá podle některých zdrojů do poloviny 19. století, podle jiných na jeho konec. O výzdobu se stará první dáma. Od roku 1961 bývá výzdoba stromku vždy nějak tematicky zaměřená.

Vánoční stromek, také vánoční strom či vánoční stromeček, je ozdobený strom, obvykle stálezelený jehličnan jako smrk pichlavý, smrk ztepilý, borovice černá nebo jedle kavkazská, který je jedním ze symbolů Vánoc. Tradice zdobení stromku pochází z území Baltu a Německa a původně byl ozdoben jablky, ořechy a jinými potravinami. V 18. století se přidala tradice zdobení svíčkami. V domácnostech se zdobí malé stromky, které mohou být také nahrazeny umělými stromky, zatímco ve městech se staví velké veřejné vánoční stromy v průběhu adventu.

A Christmas tree is a decorated tree, usually an evergreen conifer, such as a spruce, pine or fir, or an artificial tree of similar appearance, associated with the celebration of Christmas, originating in Northern Europe. The custom was developed in medieval Livonia (present-day Estonia and Latvia), and in early modern Germany where Protestant Germans brought decorated trees into their homes. It acquired popularity beyond the Lutheran areas of Germany and the Baltic countries during the second half of the 19th century, at first among the upper classes. The Catholic Church had long resisted this Protestant custom and the Christmas Tree stood for the first time in Vatican in 1982.


Povolání za proroka.

Ve svatých knihách nacházíme řadu teofanií. Většinou jde o momenty, kdy se Bůh zjevuje člověku, jehož povolá za proroka. Toto povolání má vícero podob; takřka každý prorok světových náboženství má trochu odlišnou verzi Božího zjevení.  Je to vždy Bůh, kdo navazuje dialog s člověkem, ačkoliv může jít o odpověď na předchozí prosby a modlitby. Proroctví v tak v pravém slova smyslu nikdy nemůže být institucionalizováno, protože Bůh si vybírá suverénně a neočekávaně, ke komu se "stane jeho slovo". Pro dotyčného jde pak často o otřesný zážitek.

Biblická teofanie.

V žido-křesťanském prostředí si Bůh své tlumočníky vybírá nezávisle na jejich zaměstnání a společenské třídě. Ačkoliv někteří proroci byli z kněžského (Jeremjáš) nebo královského (Izajáš) rodu, nacházíme mezi biblickými proroky i zcela obyčejné pastýře (Ámos) nebo osoby, o nichž se nám nedochovaly téměř žádné zprávy.

Mojžíšova teofanie.

Jednou z nejstarších a nejznámějších biblických teofanií je povolání Mojžíše za proroka. Jde o slavnou scénu s hořícím keřem, při níž izraelský Bůh zjevuje svoje jméno (tajemné JHVH, neboli ""Já JSEM""). Biblický text je nejspíš složen z 2 různých literárních zdrojů (tzv. Jahvisty a Elohisty, viz teorie o původu Mojžíšových knih), proto není zcela jasné, zda se Mojžíšovi v hořícím keři zjevil anděl, Duch Svatý nebo sám Jehova.

Teofanie Soudců.

V případě knihy Soudců je někdy sporné, zda jde o skutečné teofanie (zjevení Boha) nebo pouhá zjevení Hospodinových poslů. Obě verze jsou zahrnuty v textu jednotlivých zjevení a vznikly nejspíš sloučením 2 odlišných tradic (viz Teorie vzniku Tóry). Jahvistický spisovatel užívá ve své tvorbě reálných fyzických zjevení Jehovy, zatímco elohistický spisovatel používá při popisu spíše komunikace mezi proroky a anděly. Při finální redakci biblických knih nejspíš došlo k zachování veršů z obou paralelních verzí.

Gedeon.

Příkladem teofanie z knihy Soudců je u například scéna mezi Gedeonem a Božím poslem/Bohem. Pasáž začíná elohistickým popisem události (Sd 6:11-13):  Hned za touto úvodní pasáží však začíná jahvistická teofanie (6:15-18):  Elohistický text se následně ještě několikrát střídá s jahvistickým (E 6:20-22, J 6:23-27) a popisuje zvláště Gedeonovo zděšení nad tím, že spatřil Hospodinova posla (nebo Hospodina samotného).

Samson.

Podobně matoucí střídání elohistického zjevení anděla a jahvistické teofanie se v knize Soudců vyskytuje ještě v příběhu o narození Samsona. Text opět začíná elohistickou formou (Sd 13:3-20):  Jahvista je pravděpodobně autorem závěrečných veršů (13:22, ale možná také 13:18), které naznačují, že nešlo o zjevení Božího posla, nýbrž Boží teofanii:

Samuelova teofanie.

Ústřední postava Knih Samuelových a tradiční autor knihy Soudců a knihy Rút, prorok Samuel, zažil Boží teofanii asi v 12 letech věku. Během tohoto období žil a bydlel v izraelském chrámu, kde ležela Schrána úmluvy. Dle textu byla teofanie v Samuelově době vzácným jevem (verš 3:1).

Míkajášova teofanie.

Prorok Míkajáš nemá v biblickém kánonu vlastní knihu. Vystupuje však v 1.Knize královské, kde také najdeme jeho vlastní popis Boží teofanie:

Ámosova teofanie.

Prorok Ámos (který byl povolán 10 let před Izajášem) popisuje v poslední kapitole své knihy krátkou teofanii, která by však také mohla být prorockou alegorií.

Izajášova teofanie.

Starozákonní prorok Izajáš, žijící pravděpodobně v 8.-7.století př.n., popisuje Boží teofanii v 6.kapitole své knihy (o autorství textu viz Kniha Izajáš). Podobně jako další proroci, i Izajáš v prvním okamžiku teofanie myslí na svou vlastní nízkost, hříšnost a nehodnost, tváří v tvář dokonale dobrému Bohu.

Jeremjášova teofanie.

Judský prorok Jeremjáš zažil podle stejnojmenné knihy Boží teofanii v útlém mládí (odhaduje se 15-25 let). Na tento fakt sám prorok při rozhovoru s Jehovou poukazuje (verš 1:6). Podle textu (verš 1:2) byl povolán během 13.roku vlády krále Josiáše, tedy asi rok po rozsáhlé reformě judského náboženství a chrámového kultu.

Ezechielova teofanie.

Kniha Ezechiel je oproti jiným biblickým knihám specifická v tom, že popisuje hned několik Božích teofanií, které zažil prorok Ezechiel. Ten byl při tzv. první deportaci za judského krále Jójakíma odvlečen do Babylona a stal se hlasatelem nejen budoucího pádu Jeruzaléma, ale především apokalypticky laděných vizí.

Jobova teofanie.

Jobova teofanie je v kontextu jiných Božích zjevení unikátní v tom, že Jehova mluví k prorokovi "ze smrště", neboli z bouřky. Jde o motiv, který nacházíme ve starověké mezopotámské literatuře a který je zapasován do příběhu biblického Joba (který pravděpodobně nebyl izraelského, nýbrž edomitského původu). Bůh v této pasáži odpovídá Jobovi na jeho pochybnosti, ačkoliv jej v samotném závěru žehná za jeho víru a dobrotu srdce (42:7-17).

Teofanie v mormonismu.

Mormonismus odvozuje svou historii od teofanie amerického teologa, Josepha Smithe, který údajně ve 14 letech spatřil Boha Otce i jeho Syna, Ježíše Krista. Ve svém životopise tento příběh popisuje slovy:  Mormonská teofanie započla vznik jednoho z nejvýznamnějších moderních křesťanských hnutí v Americe. Žádný ze Smithových nástupců však podobnou teofanii nezaznamenal.

Teofanie ("z řeckého (ἡ) θεοφάνεια theophaneia, znamenající" "zjevení božstva"), zastarale také theofanie, je název pro setkání člověka s bohem/Bohem, ať již jde o božstva starověká a polyteistická (řecký Zeus, hinduistický Kršna...) nebo Boha monoteistického (biblický Hospodin, islámský Alláh...).

Theophany (from Ancient Greek, meaning "appearance of god") is the appearance of a deity to a human. This term has been used to refer to appearances of the gods in the ancient Greek and Near Eastern religions. While the "Iliad" is the earliest source for descriptions of theophanies in the classical tradition/era (and they occur throughout Greek mythology), probably the earliest description of a theophany is in the Epic of Gilgamesh.


Historie.

Původní Apple II.

První počítače Apple II se začaly prodávat 5. května 1977. Měly 8-bitový mikroprocesor MOS Technology 6502, který běžel na frekvenci 1 MHz, měl 4 KB RAM paměti, kazetový přehrávač a podporu programovacího jazyka Integer BASIC zabudovanou do ROM. Video ovladač zobrazoval textový režim - 24 řádků a 40 sloupců textu (jen velké písmena) a podporoval výstup na monitor a televizi. K dispozici byly také rozšiřovací karty s podporou 80 sloupců textu s malými písmeny. Uživatelé mohli data a programy ukládat na audio pásky a odtud je nahrávat zpět do počítače. Také další programovací jazyky a hry a aplikace byly dostupné na kazetách. Původní maloobchodní cena za počítač s 4 KB RAM byla 1289 USD, rozšířený model s 48 KB RAM stál 2638 USD.  Zanedlouho rozšířil Wozniak počítač o podporu 5,25 palcové disketové mechaniky, což umožnilo pohodlnější ukládání a nahrávání dat. Rozhraní, které Wozniak navrhl a zkonstruoval, je dodnes považováno za inženýrský a technologický klenot. Ovladač nepotřeboval velkou podporu hardware. Místo toho využíval časové díry software na přístup k disku. Toto řešení bylo nejenom elegantní, ale bylo také velmi laciné, což pomohlo to udržet cenu počítače v míře přístupné běžným uživatelům.  Wozniakův otevřený design počítače s rozšiřujícími sloty umožňoval připojení příslušenství od jiných výrobců. K dispozici byly sériové ovladače, kvalitnější video karty, paměťové moduly, pevné disky a síťové komponenty. K dispozici byly také emulační karty, které umožňovaly na Apple II spustit i programy určené pro jiné počítače. K dispozici byly tzv. "akcelerátory", které dokázaly až zčtyřnásobit rychlost počítače.

Pozdější modely.

Velmi záhy bylo Apple II nahrazené modelem Apple II Plus s programovacím jazykem Applesoft BASIC a 48 KB RAM, rozšířitelné na 64 KB. Tento model umožňoval také práci s programovacími jazyky UCSD Pascal a Fortran 77. Roku 1982 přišel na trh levnější model Apple IIe sestavený z nových komponent. Byl už schopný zobrazovat malá i velká písmena, měl 64 KB RAM rozšiřitelné na 128 KB a s rozšiřovací kartou zobrazoval 80 sloupců. Tento model byl nejpopulárnější v rámci celé skupiny modelů Apple II.  Přibližně v tomto čase byl také na trh uvedený Apple III primárně určený pro firemní zákazníky. Počítač neměl úspěch a Wozniak se dokonce vyjádřil, že to byl „stoprocentní propadák“.  V květnu 1984 byl vydaný Apple IIc - první přenosný počítač společnosti. Obsahoval podporu diskových jednotek, modemu, tiskárny a s přídavnou kartou opět podporoval zobrazování 80 sloupců textu. Nevýhodou modelu byla jeho malá rozšířitelnost, což bylo přímým důsledkem kompaktního designu.  Dalšími modely byly Enhanced Apple IIe a poslední verze IIe známá jako Platinum (největší změnou bylo přidání numerické klávesnice). Nejvýkonnějším počítačem řady Apple II byl Apple IIGS z roku 1986 s procesorem 65816 / 2.8 MHz, 16-bitovými registry a 24-bitovým adresováním, s rozšířenou pamětí, vylepšenou podporou barev a množstvím dostupného příslušenství. Uživatelské rozhraní bylo přizpůsobené vzhledu Mac OS z tehdejších Macintoshů.  Posledním počítačem série byl Apple IIc Plus z roku 1988. Byl přibližně stejné velikosti jako IIc, ale 5,25 palcová disketová mechanika byla nahrazena 3,5 palcovou, zdroj napájení byl nyní zabudovaný v počítači a stroj měl procesor WDC 65C02 / 4 MHz. To znamenalo, že bez akcelerátorů (s kterými některé předcházející modely mohly dosáhnout až 12 MHz) to byl nejrychlejší Apple II.  Prodej skupiny modelů Apple II začal klesat okolo roku 1986. Apple prodávalo a podporovalo model IIGS do roku 1993, především kvůli jejich rozšíření v amerických školách. Na některých místech se Apple II používalo ještě roku 2000.

Klony.

Podobně jako IBM PC bylo také Apple II často kopírováno jinými výrobci. Podle statistiky serveru Apple2clones existovalo až 172 různých klonů. Byly to často přesné kopie originálů, jenom poskytovaly některé lepší vlastnosti (např. numerickou klávesnici nebo 3,5 palcovou disketovou mechaniku) a lepší cenu.

Dopad na odvětví.

Je složité odhadnout masivní dopad modelů Apple II na světový obchod a technologický průmysl. Apple II byl první počítač, který kdy většina lidí (především v USA) viděla. Zároveň to byl počítač, který si rodina střední třídy mohla dovolit. Jeho popularita dala vzniknout odvětví počítačových her, software pro školství a byla příčinou rozmachu trhu textových editorů a počítačových tiskáren.  Tato popularita také měla za následek vzniku tabulkového procesoru VisiCalc, skutečné killer application pro obchod. Je ovšem nutno dodat, že také měla za následek vznik výrazně lacinějších strojů, jako například Commodore 64 (1982), které také mělo obrovský úspěch a sebralo Apple podíl na trhu.  Úspěch Apple II též podnítil firmu IBM k vytvoření IBM PC určeného především manažerům na využití s textovými editory a tabulkovými procesory. Nejdříve byly tyto programy portované z platformy Apple, později byly vytvářeny samostatně a předstihly produkty Apple jak funkcionalitou, tak rozšířením.  Apple II zároveň zdůraznilo důležitost otevřené architektury pro počítačovou platformu. Rozšiřující sloty umožňující přídavným kartám řadění sběrnice nabídly dalším výrobcům možnost prodávat záplavu hardwarových produktů a uživatelům to umožnilo sestavit si systém podle vlastních potřeb a laciněji, než by to bylo při uzavřeném systému, kdy by zákazníci mohli kupovat pouze rozšiřující příslušenství od firmy Apple.  Naproti tomu se Apple rozhodlo postavit uzavřený systém Macintosh, což asi mělo za následek slabého úspěchu této platformy, minimálně při srovnání s otevřenou architekturou IBM PC. Otevřená architektura PC zároveň umožnila vznik klonů a následné masové rozšíření platformy, stejně jako vstup dalších konkurentů firmy IBM na trh.  Z druhého pohledu, v konečném důsledku přestala být výroba počítačů pro IBM zisková a roku 2005 byla divize PC prodána čínské společnosti Lenovo. Platforma PC však do dnešní doby absolutně dominuje trhu osobních počítačů.

Apple II byl první mikropočítač, který vyráběla firma Apple Computer. Byl to také první sériově vyráběný počítač a zároveň poslední počítač, jehož tvůrcem byl pouze jediný člověk - Steve Wozniak. Počítač byl velmi populární mezi domácími uživateli a po vydání prvního tabulkového kalkulátoru "VisiCalc" se začal úspěšně prodávat i firemním zákazníkům. První Apple II. byl na trh uveden v květnu 1977 a postupně ho následovaly jeho výkonnější varianty - II Plus, IIe, IIc a IIGS.

The Apple II series (trademarked with square brackets as "Apple ][" and rendered on later models as "Apple //") is a family of home computers, one of the first highly successful mass-produced microcomputer products, designed primarily by Steve Wozniak, manufactured by Apple Computer (now Apple Inc.), and launched in 1977 with the original Apple II. In terms of ease of use, features, and expandability, the Apple II was a major advancement over its predecessor, the Apple I, a limited-production bare circuit board computer for electronics hobbyists. Through 1988, a number of models were introduced, with the most popular, the Apple IIe, remaining changed relatively little into the 1990s. A 16-bit model with much more advanced graphics and sound, the Apple II, was added in 1986. While compatible with earlier Apple II systems, the II was in closer competition with the Atari ST and Amiga.


Definice.

Výraz bhikkhu doslova znamená „žebrák“ nebo v širším významu „ten, co žije z almužen“. V pálijském komentáři Buddhaghósy je tento termín filologicky analyzován jako „ten, co vidí nebezpečí (v samsáře neboli v cyklu znovuzrozování)... a proto se stal mnichem, aby z ní byl vysvobozen“.  Při vstupu do buddhistické řádové komunity skládá bhikkhu slib a očekává se od něj, že bude dodržovat pravidla jednání, obsažená ve vinaji. V době Buddhově se toto pojmenování neomezovalo jen na členy sanghy, ale označovalo každého člověka, který odešel do bezdomoví, aby hledal duchovní cestu. Život všech buddhistických mnichů se řídí řadou pravidel zvaných "prātimokṣa" nebo "pātimokkha". Jejich životní styl je formován tak, aby podporoval jejich duchovní praxi, a to žít jednoduchý a meditativní život a dosáhnout "nirvány". Osoba mladší 20 let nemůže být vysvěcena jako bhikkhu nebo bhikkhuni, ale může být vysvěcena jako "śrāmaṇera" nebo "śrāmaṇērī".

Historie.

Historický Buddha a buddhistický učitel, princ "Siddhartha", opustil život potěšení a vzdal se svého společenského postavení. Žil z vyžebraných almužen, což bylo součástí jeho životního stylu dle "śramaṇy". Ti z jeho studentů, kteří brali buddhistické učení velmi vážně, si tento životní styl rovněž osvojili, vzdali se svého dosavadního života, pohodlí domova a veškerých potěšení, a pod princovým dohledem pokračovali ve studiu „na plný úvazek“. Tito studenti pak utvořili komunitu vysvěcených buddhistických mnichů, kteří celoročně putovali z města do města, kde žili z almužen. Na jednom místě se zdržovali pouze v měsících monzunové sezóny, tedy v období "Vassy", kdy se věnovali intenzivní meditaci.

Oděv.

Buddhističtí mniši jsou na první pohled rozpoznatelní podle typického šatu, který se vyznačuje svou jednoduchostí a praktičností. Jedná se o róbu, jež má ochránit tělo před nepříznivými povětrnostními a klimatickými podmínkami. Mniši si tento oděv sami vyrábějí z látky, kterou byli obdarováni. Barva róby je část podmíněna dostupností určitého barevného pigmentu v dané zeměpisné oblasti. V himalájských oblastech, konkrétně v Tibetu, Kašmíru, Nepálu a Bhútánu, je k barvení rouch nejpoužívanější červený pigment. V Barmě se jedná o barvu červenohnědou; V Indii, na Srí Lance a v jihovýchodní Asii převládají různé odstíny žluté, okrové a oranžové. V Číně, Koreji, Japonsku a Vietnamu je běžná barva roucha šedá nebo černá. Odlišným barevný odstínem a zpracováním oděvu se navzájem rozlišují učitelé a studenti, napříč jednotlivými větvemi Buddhismu a zeměpisnou oblastí je však primární vzhled rób jednotný.

V jazyce páli označuje slovo bhikkhu / bhikkhuní plně ordinovaného buddhistického mnicha / mnišku. Odpovídající sanskrtské termíny jsou "bhikšu / bhikšuní".

A bhikkhu (Pali: भिक्खु Sanskrit: भिक्षु, bhikṣu) is an ordained male monastic ("monk") in Buddhism. Male and female monastics ("nun", "bhikkhunī", Sanskrit "bhikṣuṇī") are members of the Buddhist community.


Původ.

Názor současných odborníků na původ Abhidhammy se liší od obvyklého výkladu tradovaného po staletí v buddhistických zemích. Vědci mají za to, že Abhidhamma vznikla po Buddhově smrti, kdy rozvoj klášterních center a podpory pro sanghu poskytl zdroje a odborné znalosti pro systematickou analýzu Buddhova učení. Naproti tomu jiní se domnívají, že Abhidhamma představuje spíše rozšíření už existujících mnemotechnických seznamů a klasifikací, které sloužily Buddhovým žákům k zachování ústní tradice.  Samotné slovo Abhidhamma se vyskytuje už v původních Buddhových rozpravách, avšak nenese zde význam nějakého specializovaného učení, nýbrž vztahuje se na neformální diskuse o Dhammě, které mezi sebou mniši často vedli a kvůli nimž se - obvykle k večeru - scházeli. Je tedy také možné, že právě tyto neformální diskuse se staly zárodkem, z něhož se později vyvinula kanonická Abhidhamma.  Původně zjevně existovala řada různých forem Abhidhammy, které vznikaly v Indii mezi 3. století př. n. l. až 5. století. Do dnešní doby se dochovaly pouze dvě úplné tradice: sarvastivádová a théravádová. Théravádová Abhidhamma neboli "Abhidhamma-pitaka" (viz níže) sestává ze sedmi knih a je napsána v pálí, zatímco sarvastivádová Abhidhamma je k dispozici pouze v čínském překladu z původní (pravděpodobně sanskrtské) verze, která se nedochovala. I tuto Abhidhammu tvoří sedm knih, které jsou však zcela odlišné od pojednání A. théravádové. Součástí čínského kánonu je několik dalších textů neznámého původu. Podle tradičního výkladu v buddhistických zemích však nebyla Abhidhamma pozdějším dodatkem, ale spíše má představovat původní, první podobu Buddhova učení. Podle legend, krátce po svém probuzení strávil Buddha několik dnů v meditaci, během níž formuloval Abhidhammu. Později navštívil nebeské světy a učil ji zde. Obsah těchto nebeských rozprav byl vyprávěn mnichu Sáriputtovi, který je po Buddhově smrti předal dál. Abhidhamma tak má představovat ryzí a nerozředěnou podobu Učení, které bylo pro většinu Buddhových současníků příliš obtížné pro pochopení. Místo toho Buddha vyučoval metodou popsanou v jednotlivých rozpravách, během nichž dával patřičné rady a návody, tak jak to vyžadovala konkrétní situace, spíše než aby se snažil předat celé Učení v komplexní podobě Abhidhammy.

Theravádová Abhidhamma.

Abhidhamma-pitaka je třetí částí pálijského kánonu nazývaného Tipitaka. Skládá se ze sedmi částí:  Odborníci datují tyto spisy mezi roky 400 až 250 př. n. l., přičemž Dhammasangani je nejstarší a Kathávatthu nejmladší. V následujících stoletích byly sepsány další post-kanonické texty, které se snažily o ještě lepší osvětlení analýz Abhidhammy. Nejznámější jsou "Visuddhimagga" ('Cesta očisty') od Buddhaghósy a "Abhidhammávatára" od Buddhadatty.  První západní překladatelé pálijského kánonu považovali Abhidhammu za málo zajímavou buddhistickou scholastiku (v Česku tento názor zastával například Vincenc Lesný), následkem čehož začala být tato důležitá stránka buddhistické filosofie na Západě podrobněji studována až ve druhé polovině 20. století. "pozn.: pojmy jsou uváděny v pálí, není-li uvedeno jinak"

Pojmem Abhidhamma (pálí neboli "Abhidharma" v sanskrtu) se označují buddhistické kanonické texty, které se pokouší vytvořit systematickou abstraktní klasifikaci a popis veškerých existujících jevů. Spisy "Abhidhammy" obsahují reorganizaci a zobecnění Buddhova učení, které je jinak podáno běžným jazykem a narativní formou v sútrách (rozpravách).

Abhidharma (Sanskrit) or Abhidhamma (Pali) are ancient (3rd century BCE and later) Buddhist texts which contain detailed scholastic presentations of doctrinal material appearing in the Buddhist sutras. It also refers to the scholastic method itself as well as the field of knowledge that this method is said to study.


Klubová kariéra.

Odchovanec slovenského týmu MFK Ružomberok přišel do Slavie Praha v létě 2005 a řada fanoušků tento nákup kritizovala. Stačilo ale několik utkání a Švento se stal oblíbeným. Jeho největšími přednostmi byly rychlost a zrychlení, ale i přesné centry, to všechno vedlo k neotřesitelné pozici v týmu. Švento měl velký potenciál a byl jedním z největších talentů Slavie i celého slovenského fotbalu.  Na začátku sezony 2007/08 si zranil koleno, musel na operaci a přišel o velkou část sezóny. Přesto odehrál 7 zápasů, většinou v nich střídal, protože neměl po zranění dostatečnou fyzičku. I v těchto sedmi zápasech byl platný, a tak s klubem mohl oslavit v té samé sezóně titul. Oslavu titulu si se Slavií zopakoval i o sezonu později.  V létě 2009 přestoupil do týmu rakouského mistra FC Red Bull Salzburg, odhadovaná částka za přestup se blížila 2 milionům euro. 7. listopadu 2013 v zápase skupinové fáze Evropské ligy 2013/14 s domácím belgickým mužstvem Standard Liège přispěl gólem k výhře 3:1, Salcburk postoupil do jarních vyřazovacích bojů. Se Salzburgem vyhrál třikrát ligový titul (2010, 2012, 2014) a dvakrát rakouský fotbalový pohár (2012, 2014). V letech 2012 a 2014 tak získal rakouský double.  V květnu 2014 se dohodl na přestupu s německým klubem 1. FC Köln, který po dvou letech postoupil do 1. německé Bundesligy. Zde působil až do června 2016, poté se vrátil do SK Slavia Praha, kde podepsal dvouletý kontrakt. V sezóně 2016/17 získal se Slavií titul mistra nejvyšší české soutěže.

Reprezentační kariéra.

Dušan Švento působil ve slovenském reprezentačním výběru do 21 let.  V reprezentačním A-mužstvu Slovenska debutoval 15. srpna 2006 v přátelském utkání v Bratislavě proti národnímu týmu Malty (výhra 3:0).  Začátkem února 2013 jej po 8 měsících povolala do slovenské reprezentace dvojice hlavních trenérů Stanislav Griga a Michal Hipp, Slovensko čekal přátelský zápas v Bruggách s domácí Belgií. Dušan Švento měl předtím zraněné koleno. 6. února do utkání nastoupil, Slovensko sahalo po remíze, ale nakonec střetnutí prohrálo 1:2 gólem z 90. minuty.  V březnu 2013 figuroval v nominaci slovenského národního týmu pro kvalifikační zápas s Litvou (22. března) a přátelské utkání se Švédskem (26. března, oba zápasy měly dějiště v Žilině na stadiónu Pod Dubňom). Nastoupil v zápase proti Litvě, který skončil remízou 1:1 i v utkání se Švédskem (0:0).  Se slovenskou reprezentací slavil 12. října 2015 postup na EURO 2016 ve Francii (historicky první pro Slovensko v éře samostatnosti).

EURO 2016.

Trenér Ján Kozák jej zařadil do 23členné nominace pro EURO 2016 ve Francii, kam se Slovensko probojovalo poprvé v éře samostatnosti. V prvním utkání nastoupil proti Walesu, Slovensko prohrálo 1:2. Ve druhém zápase proti Rusku byl u výhry 2:1, v posledním zápase základní skupiny proti Anglii (remíza 0:0) také nastoupil. Slovenští fotbalisté skončili se 4 body na třetím místě tabulky, v osmifinále se představili proti reprezentaci Německa (porážka 0:3, Švento nehrál), a s šampionátem se rozloučili.

Dušan Švento (* 1. srpna 1985, Ružomberok, Československo) je slovenský fotbalový záložník či obránce a reprezentant, od července 2016 působící v týmu SK Slavia Praha. Mimo Slovensko působil na klubové úrovni v Rakousku, Německu a České republice. Jeho vzorem je italský fotbalista Francesco Totti.

Dušan Švento (born 1 August 1985) is a Slovak former professional football midfielder who played as a left winger or left-back. He spent most of his career with Slavia and Red Bull Salzburg while representing Slovakia.


Přírodní poměry.

Region je na severu a na západě ohraničen horami. Na východě je omezen hranicí se Švédskem. Hranice s regionem Sørlandet je méně zřetelná.  Hory regionu dosahují 2469 metrů v Jotunheimen, kde je zároveň nejvyšší vrchol severských zemí na východ od Grónska. Další dobře známé pohoří je Dovrefjell na severu a Rondane na severovýchod od Lillehammeru. V náhorní plošině Hardangervidda se region střetává s regionem Vestlandet.  Údolí se zařezávají do hor, z východu na západ se táhnou hlavní údolí Østerdalen, Gudbrandsdalen, Valdres, Hallingdal, Numedal a údolí Telemarku. Østerdalen je obklopen většinou poměrně plochými územími s jehličnatými lesy, ale zbytek území leží v hluboko zaříznutých údolích.  Území kolem Oslofjordu a směrem na severovýchod jsou poměrně ploché s pásy hospodářsky intenzívně využívané země, především v Hedemarken, Toten, Hadeland, Ringerike ale i dalších. Hustota zalidnění je v rovinách nejvyšší. Zhruba 40 % obyvatel žije ve vzdálenosti do 200 km od Osla. Bezpočet ostrůvků chrání pobřeží, a je v létě rájem plavců a jachtařů.

Lidé, kultura a tradice.

Norské dialekty na jihovýchodě Norska se odlišují svým přízvukem, který je pro ostatní Nory nezaměnitelný, ale odlišuje se také pravopisem, slovní zásobou a hláskoslovím. Nejodlišnější jsou ovšem dialekty horských údolí, zatímco standardním norština (bokmål) se používá především kolem Oslo.  Horská údolí si udržela odlišnou kulturu s tradiční architekturou a lidovou hudbou, krajovými jídly a dialekty, některé jsou téměř nesrozumitelné pro ostatní Nory. Ráz těchto horských údolí je dnes ohrožen především rekreanty z jiných částí země, kteří sem přijíždějí hlavně v zimním období.  Východní lesy Finnskogen jsou domovem etnické menšiny přistěhovalců z Finska, kteří sem přišli v 17. století. Svůj jazyk a kulturu si uchovali až do 20. století, dnes si udržují jen lidové písně a tradiční jídla. Okolí Engerdalu obývají nejjižnější skupiny norských Sámů.  Hustě obývané pobřeží s dlouhotrvajícím průmyslovým vývojem si vytvořilo silnou kulturní identitu pracující třídy, ale stejně tak se uchovala poklidná konzervativní kultura rybářských osad.  V ostrém kontrastu k tomu je Oslo, kde se usadili Norové z celé země a také více než 300 000 přistěhovalců. Vyrostly zde mešity, sikhské a hindské svatyně, buddhistické stúpy.

Østlandet je region v jihovýchodní části Norska; v originále označovaný jako "Landsdel" – „část země“. Region je tvořen kraji Vestfold og Telemark, Oslo, Viken, a Innlandet.

Eastern Norway (Bokmål: "Østlandet", Nynorsk: "Austlandet") is the geographical region of the south-eastern part of Norway. It consists of the counties Vestfold og Telemark, Viken, Oslo and Innlandet.


Historie.

Skupinu v březnu 1985 v Los Angeles založili zpěvák Axl Rose, kytaristé Tracii Guns a Izzy Stradlin, baskytarista Ole Beich (brzy jej však nahradil Duff McKagan) a bubeník Rob Gardner. Jméno vzniklo spojením jmen skupin Hollywood Rose a L.A. Guns, ve kterých zakládající členové hráli.

Vzestup ke slávě (1985-1990).

Když se Tracii Guns a Rob Gardner nechtěli zúčastnit prvního vystoupení Guns N' Roses v Seattlu, Axl Rose oslovil kytaristu Slashe a bubeníka Stevena Adlera, kteří jeho nabídku přijali a tak vznikla nejslavnější sestava skupiny. Jako přípravu před odjezdem do Seattlu hrála kapela v klubu Troubadour v L.A.. Slash popsal první zkoušku takto: "Zkoušeli jsme jen jeden den. Byla to ryzí souhra. Jako bysme hráli už celý roky". Při cestě do Seattlu provázely kapelu nejrůznější problémy, jako rozbitý automobil, neochota majitelů vyplácet peníze za vystupování apod. Během cesty zpět do Los Angeles napsali členové skupiny píseň „"Welcome to the Jungle"“, která se stala jednou z jejich nejpopulárnějších.  Po turné v Seattlu se skupina zaměřila na losangelské kluby - The Troubadour, The Roxy, Whisky a Go Go. Kapela musela projít obdobím Pay to Play - museli buď prodat určité množství lístků a nebo zaplatit, aby mohli hrát. Popularita kapely v tomto období byla však už dostatečně vysoká a skupina vždy prodala dostatečné množství lístků. Manažerkou se stala Vicky Hamiltonová. V tomto období vznikají nejslavnější písně, které se objeví na budoucím albu Appetite for Destruction - 20. 1985 července v Troubadouru poprvé zazněla ""Welcome to the Jungle"", 20. září (opět v Troubadouru) ""Rocket Queen"", 10. října ""Paradise City"". 22. listopadu 1985 poprvé kapela vyprodává koncert. 20. prosince poprvé veřejně zazněl ""Nightrain"" a 18. ledna 1986 ""My Michelle"". Skupina působila na losangelské hudební scéně obrovský rozruch, a proto si jich všiml i proslulý vyhledávač talentů Tom Zutaut z Geffen Records. Když se zjistilo, že se o Guns N' Roses zajímá Tom Zutaut, hodně společností se snažilo získat s kapelou smlouvu. Nakonec jí ale získal právě Zutaut pro Geffen Records. Tom Zutaut měl v úmyslu vytvořit kolem skupiny větší mýtus, a proto nepodporoval velké množství koncertů a chtěl kapelu omezit, aby každý koncert, který kapela odehraje, byla událost. Guns N' Roses se ale nechtěli koncertů vzdát a hráli často pod pseudonymem ""Fargin Bastydges"". Poté si sama nahrála EP "Live?!*@ Like a Suicide". V mezičase už ale pracovala s Mikem Clinkem na "Appetite for Destruction", které vyšlo v roce 1987 a obsahovalo hity jako „"Welcome to the Jungle"“, „"Paradise City"“, nebo „"Sweet Child O' Mine"“ a po celém světě se prodalo třicet milionů kopií.  Chování členů ale začalo přitahovat pozornost médií. Slash, Duff McKagan a Steven Adler byli často během koncertů pod vlivem drog a alkoholu. Podle některých členů štábů prý při jednom koncertu museli Slashe na pódium doslova dotlačit a on po jeho skončení ztratil vědomí. Během festivalu Monsters of Rock, který se konal ve Velké Británii, zahynuli dva fanoušci, když se dav začal po začátku vystoupení Guns N' Roses tlačit k pódiu. Média obviňovala ze smrti fanoušků skupinu, ale její členové se o incidentu dozvěděli až po skončení koncertu. Tyto a podobné incidenty vedly k tomu, že Guns N' Roses začali být označováni jako nejnebezpečnější skupina na světě.  V roce 1988 vyšlo album "G N' R Lies", které také obsahovalo písně z EP "Live?!*@ Like a Suicide". Píseň „"One In A Million"“ vzbudila velkou kontroverzi, neboť se v jejím textu objevují slova „niggers“ (tj. negři) a „faggots“ (tj. buzeranti) a vedly k obviněním skupiny z rasismu a nesnášenlivosti vůči homosexuálům. Rose obvinění odmítl s tvrzením, že má rád homosexuální zpěváky, například Freddie Mercuryho a Eltona Johna.  V roce 1989 byli Guns N' Roses nominováni na několik American Music Awards. McKagan a Slash byli pod vlivem drog a mluvili vulgárně, když přebírali ceny za nejlepší heavy metalové album za "Appetite for Destruction" a za nejlepší heavy metalovou píseň za „"Paradise City"“. Kvůli incidentu byly následující přenosy vysílány s pětisekundovým zpožděním. Jejich píseň „"Sweet Child O' Mine"“ byla vyhlášena jako nejlepší píseň z žánru pop/rock.  Nakladatelství začalo požadovat po některých členech, aby změnili své chování. Rose hrozil, že skupinu rozpustí, pokud se nebudou léčit, čímž donutil členy léčení podstoupit.

Use Your Illusion (1991-1993).

V roce 1990 se skupina vrátila do studia, kde začala nahrávat svůj zatím nejambicióznější projekt. Bubeník Steven Adler nebyl v důsledku svých potíží s kokainem a heroinem schopen pokračovat v nahrávání. Rose říkal v interview, že když Guns N Roses nahrávali píseň „"Civil War"“, povedlo se jim ji nahrát až na šedesátý pokus kvůli problémům se Stevenem. Nakonec byl Adler v dubnu 1990 ze skupiny vyhozen. Nahradil jej Matt Sorum, bývalý bubeník skupiny The Cult. Členem Guns N' Roses se stal také klávesista Dizzy Reed. Nakonec bylo nahráno dost materiálu pro vznik dvojalba, ale členové se rozhodli vydat dvě samostatná alba, "Use Your Illusion I" a "Use Your Illusion II". Alba debutovala na americkém žebříčku na prvních dvou místech, což se předtím nikomu nepodařilo.  Po vydání alb se skupina vydala na 28 měsíců trvající světové turné nazvané Use Your Illusion Tour, které zaznamenalo obrovský úspěch, ale zároveň při něm došlo k několika incidentům. V létě 1991 během koncertu v St. Louis skočil Axl Rose mezi diváky a napadl jednoho z nich, protože si nahrával jejich vystoupení na videokameru. Poté Rose ukončil koncert a odešel do zákulisí a dav fanoušků začal páchat výtržnosti, při kterých bylo zraněno několik desítek lidí. Rose byl obviněn z vyprovokování výtržností, ale déle než rok se jej nepodařilo zatknout, protože kapela koncertovala v zahraničí. Soud ale nakonec rozhodl, že Rose incident nevyprovokoval a osvobodil jej. Mezitím skupinu opustil kvůli sporům s Rosem kytarista Izzy Stradlin a nahradil jej Gilby Clarke.  V roce 1992 vystoupili Guns N' Roses na Freddie Mercury Tribute Concert, což byl koncert uspořádaný k uctění památky Freddie Mercuryho a zahráli tam dvě své písně. V květnu toho roku vystoupili v Československu na pražském strahovském stadionu společně se Soundgarden a Faith No More. Uspořádali i několik koncertů společně se skupinou Metallica (Axl chtěl původně pozvat skupinu Nirvana, ale její frontman Kurt Cobain odmítl). Během koncertu v Montrealu byl zpěvák Metallicy James Hetfield zraněn pyrotechnikou. Metallica byla tímto donucena ukončit své vystoupení, ale Guns N' Roses byli požádáni, aby vystoupili. Po dlouhém zdržení se na pódiu objevili Guns N' Roses, ale po čtyřech písních se Rose rozhodl vystoupení kvůli problémům s hlasem ukončit. Jeho rozhodnutí opět rozpoutalo výtržnosti.  Skupina také natočila několik videoklipů, které měly podpořit prodej alb a koncertní turné, některé z nich, např. „"November Rain"“, patří mezi nejdražší kdy natočené videoklipy.  „"November Rain"“ se stal nejhranějším videoklipem na MTV a vyhrál MTV Video Music Awards za nejlepší kameru. Během show skupina zahrála píseň spolu se zpěvákem Eltonem Johnem.  V květnu 1993 si Gilby Clarke zlomil zápěstí při motocyklové nehodě a bylo nutno jej pro několik vystoupení v Evropě nahradit. Do skupiny se tady vrátil Izzy Stradlin, který odehrál pět koncertů.  Úspěšné turné skončilo 17. července 1993 v Buenos Aires v Argentině. Turné zaznamenalo několik rekordů v návštěvnosti, trvalo 28 měsíců a během něj bylo odehráno více než 200 koncertů. Koncert v Buenos Aires byl zároveň posledním koncertem Guns N' Roses v klasické sestavě.

Úpadek (1994-1997).

V listopadu 1993 vydala skupina album "The Spaghetti Incident?", které obsahovalo coververze především punkových písní. Album ovšem nezaznamenalo takový úspěch jako ta předchozí. Gilby Clarke byl ze skupiny vyhozen v roce 1994, protože podle ostatních členů jeho schopnosti psát písně nedosahovaly takových kvalit, aby byly užitečné při jejich dalším projektu. Do skupiny přišel jako náhrada za Clarka přítel Axla Rose Paul Tobias, který ovšem se zbytkem skupiny nevycházel dobře. Ve stejném roce nahrála skupina coververze písně od Rolling Stones „"Sympathy for the Devil"“ pro film "Interview s upírem". Vše vyvrcholilo při nahrávání písně, kdy Tobias nahrál několik vlastních sól jako přídavek k těm, které nahrál Slash. Slash zuřil, když slyšel konečnou verzi písně, kde byla použita Tobiasova sóla. Vyvrcholením tohoto konfliktu byl v roce 1996 Slashův definitivní odchod z kapely (už v roce 1995 skupinu střídavě opouštěl a vzápětí se do ní vracel). Poté se Slash začal věnovat své kapele Slash's Snakepit, se kterou již v roce 1995 vydal album "It's Five O'Clock Somewhere". Slashe v kapele nahradil Robin Finck. V roce 1997 byl vyhozen Matt Sorum, protože se pohádal s Rosem ohledně negativních komentářů, které o Slashovi pronesl Paul Tobias. V roce 1998 odstoupil Duff McKagan od smlouvy a opustil skupinu. Axl Rose tak zůstal ve skupině jako jediný ze slavné sestavy, která nahrála "Appetite for Destruction".

Noví Guns N' Roses (1998-2005).

V roce 1997 se objevily spekulace, že Axl Rose začal ve studiu pracovat na novém albu, tvrdilo se také, že na něm pracuje už od roku 1994. V roce 1998 Rose oznámil, že pracuje na nové desce a spolu s ním i bubeník Josh Freese (člen The Vandals), baskytarista Tommy Stinson (ex-člen The Replacements), klávesisté Dizzy Reed a Chris Pitman a kytaristé Robin Finck (ex-člen Nine Inch Nails) a Paul Tobias.  V roce 1999 vydala skupina píseň „"Oh My God"“, která byla považována za předehru k připravovanému novému albu s názvem Chinese Democracy. Guns N' Roses také vydali desku "", která obsahovala živé nahrávky z let 1987-1993.  V roce 2000 do Guns N' Roses přišli avantgardní kytarista Buckethead a bubeník Josh Freese byl nahrazen Bryanem Mantiou, bývalým členem skupiny Primus. Nová sestava debutovala v lednu 2001 na dvou koncertech, jednom v Las Vegas a druhém na festivalu Rock in Rio v Rio de Janeiro. Skupina zahrála několik písní ze starších časů stejně jako několik písní z připravovaného alba. Další dvě vystoupení proběhla na konci roku 2001 opět v Las Vegas.  V roce 2002 opustil skupinu Paul Tobias kvůli nespokojenosti s protahováním natáčení alba. Nahradil jej Richard Fortus, ex-člen Love Spit Love. Skupina poté odehrála v srpnu 2002 několik koncertů a oznámila turné po Evropě a Asii. Guns N' Roses také v srpnu 2002 vystoupili na MTV Music Awards. Americké turné v roce 2002, první od roku 1993, mělo podpořit očekávané album "Chinese Democracy". První koncert byl zrušen, neboť se na něj Rose nedostavil a opět propukly výtržnosti. Turné se setkalo se smíšenými výsledky. Lístky na koncerty v menších městech se špatně prodávaly, ale v New Yorku byly vyprodány během několika minut. Proběhlo několik koncertů, ale protože se Rose nedostavil na koncert ve Philadelphii, zrušil promotér zbytek turné. V roce 2003 ohlásila skupina Offspring vydání nové desky s názvem "Chinese Democracy (You Snooze You Lose)" jako reakci na dlouho ohlášeného a dosud nevydaného nového alba Guns N' Roses. Axl Rose jim přes právníky poslal výhrůžný dopis, aby změnili název připravované desky. Offspring poté vydali prohlášení, že se jednalo pouze o žert a že ve skutečnosti takto svou připravovanou desku nikdy pojmenovat nechtěli.  Buckethead opustil skupinu v březnu 2004 a náhrada za něj nebyla oznámena. V březnu 2004 také vyšlo best-of album "Greatest Hits". Rose kritizoval, že výběr písní na albu s ním nikdo nekonzultoval a podnikl i neúspěšné právní kroky, aby jeho vydání zabránil. V létě 2004 vydalo, přes Rosův nesouhlas, Cleopatra Records album "The Roots of Guns N' Roses", což byl výběr dem, které kdysi Axl Rose nahrál.

Příchod Bumblefoota, hostování Izzyho a vydání Chinese Democracy (2005-2009).

V dubnu 2005 unikla na internet píseň „"I.R.S."“. Management skupiny požadoval její odstranění z webu a prohlašoval, že jde jen o nekvalitní demo, které neodráží potenciál skupiny. K dalšími úniku došlo v únoru 2006, kdy se na internet dostaly písně „"Better"“, „"Catcher In The Rye"“, „"I.R.S."“ a „"There Was a Time"“. Guns N' Roses zahájili v květnu 2006 nové turné a 13. června 2006 vystoupila kapela v pražské Sazka Areně, kde jim předkapely dělali Avenged Sevenfold a Sebastian Bach se svou kapelou. Do kapely rovněž přišel nový kytarista, Ron Thal přezdívaný Bumblefoot. Při mnoha koncertech, včetně toho pražského, vystupoval jako host Izzy Stradlin, bývalý kytarista kapely. Přibližně v polovině evropského turné odjel domů bubeník Bryan Mantia, protože se mu narodilo dítě a chtěl být s rodinou. Ve zbytku evropské části turné jej nahradil Frank Ferrer a když se kapela vrátila do Spojených států, byl Ferrer oznámen jako regulérní člen kapely a ne pouze jako náhradník za Mantiu. Nakonec se Frank Ferrer stal oficiálním bubeníkem skupiny, zatímco Mantia už jejím členem fakticky není, i když s ní občas spolupracuje.  Předběžné datum vydání alba Chinese Democracy bylo určeno na 6. března 2007, ale ani tento termín nebyl dodržen a další zatím nebyl oznámen. Kapela na své webové stránce 22. února 2007 oznámila, že nahrávání alba bylo dokončeno. Nahrávání alba trvalo déle než deset let a stálo už přes třináct milionů dolarů, což z něj činí nejdražší album všech dob.  Dne 4. května 2007 unikly na internet písně Chinese Democracy, I.R.S a The Blues v plné délce a ve výborné kvalitě. V roce 2007 kapela pokračovala ve světovém turné, které začalo v červnu a kapela při něm vystoupila v Mexiku, Austrálii, Japonsku a na Novém Zélandu.  Album bylo údajně domixováno na Vánoce 2007 a na začátku roku 2008 ho frontman Axl Rose již hotové předal nahrávací společnosti. Diskutovalo se o jeho vydání, protože nahrávací společnost se vzhledem k jeho ceně bála, aby příliš neprodělala. Deska měla vyjít před Vánocemi 2008, nasvědčoval tomu i fakt, že se v září na veřejnosti objevila oficiálně první píseň, "Shackler's Revenge" a to ve videohře Rock Band. Album nakonec vyšlo v listopadu 2008.

Změny v sestavě, turné a hledání budoucnosti (2009-2015).

V roce 2009 došlo k další změně v sestavě skupiny, kdy se kytarista Robin Finck připojil zpět ke své původní kapele Nine Inch Nails a na jeho místo prvního kytaristy přišel excentrický multiinstrumentalista Darren Jay Ashba, zkráceně DJ Ashba. Někteří fanoušci tvrdí, že se příliš snaží podobat Slashovi nebo že ho dokonce kopíruje, neboť je také při koncertech často k vidění s cigaretou v puse, nosí stejně jako Slash černý cylindr a například při úvodním sólu ve Sweet Child O'Mine drží kytaru kolmo k zemi, což bývala kdysi Slashova specialita.

Návrat Guns N' Roses (2016-2018).

Mnoho fanoušků se nemohlo vyrovnat s rozbitím původní sestavy a spolu s médii vyvíjeli obrovský tlak na všechny bývalé členy, aby se pokusili s Axlem spojit a obnovit původní slavnou sestavu Guns N' Roses, která nahrála "Appetite for Destruction". Tuto situaci velmi komplikoval vztah mezi Slashem a Axlem. V roce 2007 však Slash změnil názor a řekl : "Nikdy neříkám nikdy... tvrdím, že by to byl dobrý nápad zahrát ve staré sestavě pár show jenom tak... pro legraci" Nicméně Rose se na otázku o znovusjednocení se Slashem vyjádřil: "Než se tak stane, bude jeden z nás mrtvý..." a nazval Slashe "rakovinou", připustil ale, že by nic nenamítal proti spolupráci s Izzy Stradlinem nebo Duffem McKaganem. Slash, Duff McKagan a Matt Sorum hráli ve Velvet Revolveru, hostovali na show Stevenovy skupiny Adler's Appetite a udržovali přátelské vztahy. Izzy Stradlin se udobřil jak s Axlem, tak se Slashem (kterému hostoval na jeho sólové desce). 14. října 2010 zahrál Duff McKagan společně s GN'R v londýnské O2 aréně 4 písně – "Patience", "Knocking on Heavens Door", "You Could Be Mine" a "Nice Boys (Don't Play Rock'n'Roll)". Toto vystoupení opět rozpoutalo velké diskuze o možném sjednocení kapely. Axl Rose představil Duffa takto: ""Jsem na hotelu a slyším, jak si někdo pouští nahlas muziku... a on je to Duff!""  Dalším vodítkem k návratu "Guns" byly postupné odchody nových členů kapely. V červenci roku 2015 opustil skupinu sólový kytarista DJ Ashba. V dopise oznámil, že se chce věnovat své další skupině, ženě a rodině. Vzhledem k tomu, že se souborem od roku 2014 již nevystupuje ani Ron Bumblefoot Thal, spekulovalo se, zda se skupina již definitivně nerozpadá, nebo naopak, zda se nechystá dlouho očekávaný reunion s některými původními členy.  V srpnu 2015 uznal Slash, že se vzájemné vztahy mezi ním a Axlem zlepšily. Už dříve naznačil, že není vyloučen jeho návrat do Guns N` Roses. ""Musím být opatrný, co říkám. Pokud by o to všichni stáli a chtěli by do toho jít ze správných důvodů, fanoušci by to jistě ocenili. Myslím si, že by mohla být zábava to zkusit, ale je to komplexní téma. Tak jako tak je to záležitost lidí v kapele,"" prozradil Slash v květnu téhož roku.  To, jak reálné se spekulace o návratu jedné z nejlepších rockových skupin všech dob staly, ukazovalo i video, které bylo vysíláno v kinech při premiérách filmu Star Wars - Síla se probouzí (šlo skutečně o velmi tematický projev), ve kterém byl k vidění křičící dav podpořen velmi známým hlasem křičícím slova, která zní v písni Welcome To The Jungle, "Do you know where you are? You're in the jungle baby! You're gonna' die!". Po vypuštění těchto promo videí byl změněn i profilový obrázek oficiálního facebookového účtu skupiny (objevilo se zde logo kapely z devadesátých let).  5. ledna 2016 Slash i Duff McKagan oficiálně přiznali, že jsou opět členy souboru (Izzy Stradlin a Steven Adler se neúčastnili). Přesně prvního dubna vydala kapela prohlášení, že zahraje večer v losangeleském klubu Troubadour, kde kdysi odehrála své první koncerty. Na této show byly kromě skalních fandů skupiny a šťastlivců, kteří se dostali k informaci brzo, přítomny také slavné osobnosti, mezi nimi herci, muzikanti a další. Po koncertu v Troubadour (v mezičase si Axl zlomil nohu, a proto všechny koncerty do června odzpíval v sedě, většinou pak na známém "rockovém trůně" kytaristy a frontmana Foo Fighters Davea Grohla) se rozjelo třiadvacet let očekávané turné, které kapela nazvala symbolicky "Not In This Lifetime?" (Ne v tomto životě?) a zahrála například již na předem ohlášeném festivalu Coachella, v Las Vegas a dalších destinacích. Kapela navíc začala znovu hrát svá legendární intra jako Only Women Bleed od Alice Coopera k Knocking On Heavens Door či Speak Softly Love před Sweet Child O Mine či Layla před November Rain. Axl Rose byl dle fanoušků i kritiků v nejlepší hlasové formě za posledních dvacet let a dokonce se sám nabídl, že zastoupí zdravotně indisponovaného zpěváka AC/DC Briana Johnsona (Johnson začal přicházet o sluch) na turné "Rock Or Bust" a nutno podotknout, že přes větší vlnu nevole od skalních fanoušků skupiny kolem kytaristy Anguse Younga (na tomto turné označované jako Axl/DC), nakonec byla většina pochybujících spokojena, protože, jak už bylo zmíněno, Axl byl skutečně ve skvělé formě. Přes dočasné členství v AC/DC je Rose stále frontmanem Guns N' Roses, a po splnění závazků slíbených Angusovi Youngovi, se opět připojí ke své domovské kapele.  Dne 18. května 2017 zemřel Chris Cornell ze Soundgarden, kteří byli s Faith No More předkapelou Guns v 90. letech během Use Your Illusion Tour a to i v České republice na Strahovském stadionu roku 1992. Cornell, mimo jiné, v roce 2010 nazpíval píseň "Promise" na sólovém albu "Slash", právě kytaristy Slashe. Kapela, coby poctu zesnulému zpěvákovi, začala na koncertech hrát píseň "Black Hole Sun" z alba skupiny Soundgarden "Superunknown" z roku 1994.  Dne 4. července 2017 vystoupila kapela také v Praze, konkrétně na Letišti Letňany, kde zazněla opět "Black Hole Sun". Když 8. srpna 2017 zemřel další hudebník, který byl inspirací skupiny, Glen Campbell, podobně jako u Cornella, začali muzikanti na Campbellovu počest hrát jednu z jeho písní "Wichita Lineman".  18.řijna 2017 kapela vystoupila v Madison Square Garden. Axl prý ve střešním baru, obklopen ženami, říkal známým, že se Slashem vycházejí skvěle, a baví se jak hraním svých starých hitů, tak i skládáním nějakých nových písní. Údajně, jakmile se oba povznesli nad svou tvrdohlavost a začali spolu mluvit, vše se velice rychle dostalo zase do pohody a reunion už pak byl snadný.

Uniklé leaks a příprava nového alba (2018-?).

V průběhu roku 2018 několikrát Slash, Richard Fortus i Duff McKagan hovořili o možnostech nahrání alba. Axl se k věci nikterak nevyjadřoval. Tyto debaty se objevovaly několikrát, ovšem nikdo nechtěl být konkrétní. Slash roku 2018 vydal se svou skupinou SMKC desku Living The Dream, Dizzy Reed vydal debutovou sólovku nzavanou Rock 'N Roll Ain't Easy a konečně i Duff McKagen a jeho deska Tenderness.  V letech 2018-19 skupina začala postupně do playlistu postupně zařazovat dlouho nehrané písně, zejména z Illusion éry - krom znovu vydaného singlu Shadow Of Your Love se objevují také Locomotive, Dead Horse a z kraje roku 2020, poslední koncerty před pandemií - také píseň So Fine.  V létě 2019 unikají leaks, tzn. nevydané písně z kufříku jednoho z členů personálu té doby. Materiál se snaží management kapely zastavit, nicméně dost velká část populace fanoušků kapely materiál stihla z internetu stáhnout. Jedna z písní, Hard school, se objevuje též na alternativním playlistu a je očekávána na nové desce. Kapela ovšem píseň zatím na živo nezahrála, pouze na zkouškách před koncertem.  V září 2019 se v Louisville v Kentucky objevili mezi diváky ex manažer kapely Tom Zutaut a především bubeník Illusion éry - Matt Sorum.  V průběhu roku 2019 si jak Slash tak Duff odskočí, Slash na pár písní a Duff na celé album k Ozzymu Osbournovi a pomáhají mu nahrát novou desku Ordinary Man která vyšla v lednu 2020.  Slash v roce 2020 (ale i 2018 a 19) několikrát uvedl že nebude velké turné bez nového alba. V roce 2020 skupina řeší jak desku vydat v době pro ně nové.

Odkaz skupiny.

Guns N' Roses jsou považováni za jednu ze skupin, které změnily rockovou a heavy metalovou hudbu konce 80. let. Jejich hudba je velice vysoce hodnocena. Ozzy Osbourne a Joe Perry nazvali Guns N' Roses novými Rolling Stones. V roce 2002 se Guns N' Roses ocitli na seznamu sestaveném časopisem Q, který obsahoval 50 skupin, které člověk musí slyšet dříve než zemře. Televize VH1 ohodnotila skupinu Guns N' Roses jako devátou nejlepší hard rockovou skupinu všech dob. Album "Appetite for Destruction" se objevilo na seznamu 500 nejlepších alb všech dob vyhlášeném časopisem Rolling Stone.  Skupina ovšem nebyla ušetřena kritiky. Zatímco "Appetite for Destruction" je většinou vysoce hodnoceno, někteří kritizují alba "Use You Illusion" za velkou pompéznost, mnoho klišé a nedostatek humoru a ducha jejich debutového alba. Potíže s drogami u některých členů, hlavně Slashe a McKagana, a slabost Axla Rose pro trička s Charlesem Mansonem, byly často využívány médii k prezentování skupiny jako špatného vzoru pro jejich mladé fanoušky. Objevuje se také kritika za délku nahrávání alba "Chinese Democracy", které se blíží deseti letům.  Zpěvák Axl Rose je také zdrojem kontroverze, a od odchodu zakládajících členů byl rovněž častěji kritizován. Jeho neustálé vyhýbání se novinářům, což dokládá fakt, že se od roku 1994 nezúčastnil tiskové konference, vede k mnohým spekulacím o jeho duševním zdraví. Hudební kritici a někteří fanoušci jej obviňují z rozbití původní sestavy. Také kritizují jeho perfekcionismus, který vede ke konfliktům s ostatními a k časovým prodlevám mezi alby.

Členové.

Časový přehled.

Počty prodaných kopií se vztahují jen na Spojené státy, celosvětově prodala kapela asi 90 milionů kopií svých alb.

Singly.

Poznámka: IRS nebyla vydána oficiálně, ale šlo pouze o demoverzi uniklou na internet. Přesto se v roce 2006 umístila na 22.místě žebříčku předtím, než byla rádia donucena ji stáhnout.

Guns N' Roses (zkracováno GN'R) je americká hard rocková skupina založená v roce 1985 v Los Angeles. Když v roce 1986 podepisovali smlouvu s Geffen Records, byli její zpěvák Axl Rose, hlavní kytarista Slash, doprovodný kytarista Izzy Stradlin, basista Duff McKagan a bubeník Steven Adler. Aktuální sestavu tvoří Rose, Slash, McKagan, klávesista Dizzy Reed, kytarista Richard Fortus, bubeník Frank Ferrer a klávesistka Melissa Reese.

Guns N' Roses, often abbreviated as GNR, is an American hard rock band from Los Angeles, California, formed in 1985. When they signed to Geffen Records in 1986, the band comprised vocalist Axl Rose, lead guitarist Slash, rhythm guitarist Izzy Stradlin, bassist Duff McKagan, and drummer Steven Adler. The current lineup consists of Rose, Slash, McKagan, keyboardist Dizzy Reed, guitarist Richard Fortus, drummer Frank Ferrer and keyboardist Melissa Reese.


Styl Lunlun Zou.

Lunlun Zou říká, že guženg se vyrovná pianu ve své dynamické mohutnosti. Její styl používá celou dynamickou škálu, od ppp do fff, čímž výrazně rozšiřuje možnosti uměleckého vyjádření. To vyžaduje, aby hýbala všemi svaly prstů, rukou, paží a celým tělem.

Život.

Lunlun se narodila v rodině, která si udržela tradici hry na guženg po čtyři generace. Lunlun začala hrát na guženg když jí byly 2 roky. V sedmi letech započala vážná studia vstupem do internátní školy, která byla součástí konzervatoře v Šenjangu, kde vedla asketický styl života a výuky: 10 hodin denně cvičila hru na guženg.  Ve věku 18 let Lunlun započala studia na Šenjangské konzervatoři, kde jejími učiteli byli Čao Jü-ča, Cchao Čeng, Lu Tien-šeng a Čang Ťin-sia. O čtyři roky později dokončila studia.  Lunlun začala vystupovat na veřejnosti v útlém věku a často se účastnila soutěží čínské lidové hudby, ve kterých často zvítězila. Lunlun pravidelně cestuje na turné po významných městech Číny, Hongkongu, Nového Zélandu, Austrálie, USA, nahrává pro rozhlas a televizi a vystupuje ve prospěch chudých.  Po absolvování konzervatoře v roce 1991, Lunlun byla přijata jako gužengová sólistka Liaoningské provinční taneční skupiny. V roce 1995 se přestěhovala na Nový Zéland, kde byla pozvána aby účinkovala v novozélandském Národním muzeu, a rovněž při jiných význačných příležitostech. V roce 1999 Lunlun Zou účinkovala pro čínského prezidenta Ťiang Ce-mina při příležitosti jeho návštěvy v Sydney, a v roce 2004 pro exekutivního šéfa Macaa, Edmunda Hoa.  Během pobytu v Austrálii Lunlun založila skupinu „3 Sisters“ (3 sestry) s nástroji guženg, pípá (Lulu Liu) a árhu (Jingjing Liu). Tato skupina často účinkovala v Sydney opeře spolu s East-West symfonickým orchestrem.  Lunlun neomezuje své zájmy na čínskou a asijskou hudbu. Ráda také poslouchá lidové hudbě z jiných částí světa, včetně tibetské, české, moravské, bavorské, litevské, ruské, atd. Studovala také ve Vídni a Praze. Lunlun nachází inspiraci ve starém folkloru.  Lunlun Zou se snaží propagovat bohaté kulturní dědictví Číny a Asie uvnitř i za hranicemi Číny.

Lunlun Zou ( tradičně: ; zjednodušeně: ) je čínská umělkyně hrající na guženg. Účinkovala na jevištích Vídně, Frankfurtu, Los Angeles, San Francisca a Sydney. Lunlun Zou působí především v Hongkongu.

Zou Lunlun () is a player and teacher of the guzheng, a Chinese zither. She is fourth-generation guzheng player in a family of musicians. She has performed concerts in Vienna and Sydney, and performed for China's President Jiang Zemin and Australian Prime Minister John Howard.


Život.

Alain Delon se narodil ve Sceaux nad Seinou (nyní Hauts-de-Seine) na předměstí Paříže. Jeho rodiče Edith a Fabien Delonovi se rozvedli, když byly Alainovi čtyři roky. Oba rodiče pak vstoupili do dalších manželství – Alain má tedy ještě jednu nevlastní sestru a dva nevlastní bratry. Ještě jako chlapec byl zapsán do římskokatolické internátní školy – jako první z mnoha škol, ze kterých byl později vždy vyloučen pro špatné chování. Učitelé se nicméně mnohokrát snažili Alaina přesvědčit, aby díky svým nesporným vlohám k náboženským studiím vstoupil do kněžského stavu.  Ve 14 letech Alain opustil církevní internátní školu a nějaký čas pracoval v řeznickém obchodě svého nevlastního otce. Po třech letech ale byl odveden k francouzskému námořnictvu a v letech 1953–1954 sloužil u "fusilier marin" v první indočínské válce. Sám Delon ale později uvedl, že ze čtyř let své vojenské služby strávil 11 měsíců ve vězení pro časté porušování disciplíny. Nakonec byl v roce 1956 odvelen zpět do Francie a propuštěn z armády. Zůstal v té době zcela bez peněz a musel přijmout jakoukoliv práci. Pracoval proto například i jako číšník, vrátný, sekretář nebo obchodní úředník. Během této doby se pak zcela náhodně seznámil s herečkou Brigitte Auberovou a absolvoval s ní také cestu na filmový festival v Cannes, kde později začala i jeho hvězdná kariéra.  Původně se měla stát jeho první životní partnerkou herečka Romy Schneiderová. S ní se herec seznámil v roce 1958 při natáčení filmu "Kristýna" a 20. března 1959 se dokonce oficiálně zasnoubili. Již v době zasnoubení měl ale Alain milostnou aféru s německou herečkou a zpěvačkou Nico a 11. srpna 1962 se jim narodil syn Ari (Christian Aaron Boulogne). Ari pak byl ale většinou vychováván Alainovými rodiči. Zasnoubeni s Romy Schneiderovou bylo zrušeno v prosinci roku 1963 a herečku velmi citelně zasáhlo – chtěla po rozchodu dokonce spáchat sebevraždu.  Dne 13. srpna 1964 se Delon oženil s francouzskou herečkou Nathalií Barthelémyovou (vlastním jménem "Francine Canovas", nar. 1. srpna 1941). Jejich syn, Anthony Delon, později také herec, se narodil v Los Angeles 30. září téhož roku. Toto manželství však trvalo necelých pět let a skončilo 14. února 1969 rozvodem.  V roce 1968 během natáčení filmu "Jeff" se Delon setkal s francouzskou herečkou Mireille Darcovou a žil s ní potom téměř 15 let až do roku 1984. K roku 1968 se také váže největší hercův soukromý skandál. V lese nedaleko jeho nemovitosti v Élancourtu u Paříže byl nalezen mrtvý jeden z osobních bodyguardů - Stevan Markoviċ - se střelnou ranou v hlavě. Z vraždy byl jako spoluviník obviněn také Delonův přítel, korsický gangster François Marcantoni. Také Delona držela policie ve vyšetřovací vazbě v souvislosti s tímto případem, ačkoliv byl v době spáchání vraždy v Saint Tropez a nikoliv v Paříži. Rovněž hercova tehdejší manželka Nathalie byla vyslýchána policií.  V roce 1987 se herec setkal při natáčení videoklipu ke své písni "Comme au cinèma" s holandskou modelkou Rosalií van Breemen a zde vznikl jejich pozdější vztah završený svatbou. Společně pak měli dvě děti: dceru Anouchku (nar. 25. listopadu 1990) a syna Alaina-Fabiena (nar. 18. března 1994). Manželství však také skončilo rozvodem v říjnu 2002.

Osobní názory.

Některé jeho osobní názory vyvolaly značné kontroverze, a to zejména výrok z roku 2013, kterým protestoval proti adopcím dětí homosexuály. Delon je rovněž osobním přítelem politika Jeana-Marie Le Pena, jehož Národní frontu, řazenou ke krajní pravici, v minulosti také veřejně podpořil. Ve velkém rozhovoru pro týdeník "Paris-Match" v roce 2018 vyjádřil velké znechucení ze současné doby obecně. Některé z těchto vyjádření, společně s přiznáním, že v minulosti se nevhodně choval k ženám, vyústily v petici proti jeho ocenění čestnou Zlatou palmou na Filmovém festivalu v Cannes v roce 2019; tuto petici podepsalo více než 20 tisíc lidí, zejména z USA.

Umělecká kariéra.

V Cannes si Alaina Delona všiml lovec hereckých talentů David O. Selznick a po úspěšných kamerových zkouškách nabídl Alainovi velkou smlouvu. Ovšem s podmínkou, že se herec naučí anglicky. Delon se tedy ihned po návratu do Paříže začal tento jazyk intenzívně učit. Když se ale zanedlouho setkal s francouzským režisérem Yvesem Allégretem, tento ho přesvědčil, aby svoji filmovou kariéru začal přece jenom ve Francii. David Selznick ale později dovolil Delonovi zrušit již podepsaný kontrakt. A tak herec debutoval v roce 1957 v Allégretově filmu "Quand la femme s'en mêle" ("Když se do něčeho plete žena").  V roce 1958 se herec objevil poprvé po boku herečky Romy Schneiderové ve filmu "Kristýna" ("Christine"). S Romy Schneiderovou mj. 6 let žil a 20. března 1959 se s ní dokonce zasnoubil. V roce 1959 mohl herec poprvé ukázat také svůj veseloherní talent ve filmu "Faibles femmes" ("Slabé ženy"). To byl také první Delonův film, promítaný v USA, a hned napoprvé s velkým úspěchem.  V roce 1960 se Delon objevil nejprve ve filmu "V plném slunci" ("Plein soleil") režiséra Reného Clémenta. Zde hrál hlavní postavu Toma Ripleye a sklidil za ní velkou pochvalu kritiky. Následně se pak v témže roce objevil společně s Annie Girardotovou ve slavném filmovém díle "Rocco a jeho bratři" italského režiséra Luchina Visconti. Kritika tento film přijala opět velmi dobře a Delonův herecký výkon byl často hodnocen v superlativech (například Bosley Crowther z listu The New York Times nebo John Beaufort z listu Christian Science Monitor). Beaufort dokonce napsal, že "„...reálnost a věrohodnost ironických tragédií v příběhu propůjčuje filmu právě Roccova zničující opravdovost v podání Alaina Delona“". Film získal zvláštní cenu poroty na festivalu v Benátkách v roce 1961. Další zvláštní cenu poroty, a to na festivalu v Cannes v roce 1962, získal také film "Zatmění" ("L’Éclipse") režiséra Michelangela Antonioniho, kde hrál Delon hlavní roli.  Svůj divadelní debut si Alain Delon odbyl v roce 1961 v Paříži, a to ve hře Johna Forda "Jaká škoda, že ona je kurtizána!". Hrál zde jednu ze dvou hlavních rolí, a to opět po boku Romy Schneiderové. Produkci hry řídil Luchino Visconti. Jmenovitě s Viscontim pak spolupracoval Delon ještě v roce 1963 na historickém filmu "Gepard" ("Le Guépard"), kde si zahrál společně s Claudií Cardinalovou a Burtem Lancasterem. Film získal Zlatou palmu na festivalu v Cannes. Dalším hercovým úspěšným filmem tohoto roku se pak stal snímek "Melodie podzemí" ("Mélodie en sous-sol") režiséra Henriho Verneuila, kde si Delon zahrál s Jeanem Gabinem. Film získal v USA cenu Zlatý glóbus pro nejlepší cizojazyčný film.  V roce 1964 uspořádala společnost Cinémathèque française přehlídku Delonových filmů a herec v této době také založil společně s Georgesem Beaumem novou produkční společnost DelBean Production. Společně pak produkovali film "L'insoumis" ("Vzpurný", 1964). V roce 1968 však Delon založil vlastní produkční společnost Adel a hrál i v jejím prvním filmu "Jeff" (1969). Tam byla jeho filmovou partnerkou herečka Mireille Darcová, známá českým divákům například z veseloher s Pierrem Richardem o velkém blondýnovi. S Mireille Darcovou Delon také 15 let (do roku 1984) žil. Na úspěšného "Jeffa" navázal hned o rok později "Borsalino", který se stal ve Francii do té doby komerčně nejúspěšnějším filmem a v němž si zahrál i populární Jean-Paul Belmondo. Koncem 60. let spolupracoval herec také s režisérem Jeanem-Pierrem Melvillem a hrál v jeho filmech "Samuraj" ("Le Samourai", 1967), "Červený kruh" ("Le cercle rouge", 1970) a "Policajt" ("Un flic", 1972).  V roce 1973 nahrál Alain Delon duet s francouzskou populární popovou zpěvačkou Dalidou. Písnička "Paroles, paroles" ("Řeči, řeči") byla pak úspěšná nejen ve Francii, ale i v zahraničních hitparádách. V tomto roce vznikl úspěšný film "Dva muži ve městě" ("Deux hommes dans le ville"), kde si Delon zahrál s krásnou Mimsy Farmerovou a již potřetí s Jean Gabinem (po Melodii podzemí a Sicilském klanu). Režisérem filmu byl José Giovanni.  V roce 1975 si herec zahrál populárního maskovaného hrdinu Zorra ve stejnojmenné filmové verzi režiséra Duccia Tessariho. O rok později pak zazářil v hlavní roli filmu "Pan Klein" ("Monsieur Klein"), kde využil příležitosti přidat do svého hereckého výkonu i psychologický rozměr. Film získal opět ocenění Césara pro nejlepšího herce roku.  Během druhé poloviny 70. let a počátkem 80. let se Alain Delon objevil v mnoha akčních filmech, kde hrál buď role jednoznačně kladných hrdinů, nebo naopak protikladných až tragických postav: "Povídka o policajtovi" ("Flic Story", 1975), "Comme un boomerang" ("Jako bumerang", 1976), "Smrt darebáka" ("Mort d’un pourri", 1977) nebo "Tři muži na zabití" ("Trois hommes à abbatre", 1980). V roce 1980 přišla také jedna z hlavních rolí v americkém katastrofickém filmu "Concorde - Letiště 1979" společnosti Universal Pictures, který zaznamenal velký komerční úspěch a kde si herec zahrál s Robertem Wagnerem a Bibi Anderssonovou. V roce 1981 natočil Delon ve vlastní produkci také film "Kdo nastaví kůži" ("Pour la peau d’un flic").  V roce 1984 získal Alain Delon dalšího Césara pro nejlepšího herce za svoji roli ve filmu Bertranda Bliera "Náš příběh" ("Notre histoire"). Zde ztvárnil vynikajícím způsobem aristokrata barona de Charlus a zahrál si s půvabnou herečkou Nathalií Bayeovou. V témže roce se herec objevil ještě v mírně komické roli ve filmu "Swannova láska" ("Swann in Love") natočeném podle románu Marcela Prousta, kde hrál společně s italskou herečkou Ornellou Mutiovou a hercem Jeremym Ironsem.  V dalším období 80. a pak 90. let ale překvapivě následovala v hercově kariéře řada kasovních „propadáků“, vrcholící naprostým neúspěchem filmu "Poloviční šance" ("Une chance sur deux", 1997) režiséra Patrice Leconteho, kde si Delon potřetí zahrál s Jean-Paulem Belmondem. V témže roce tedy Alain Delon ohlásil ukončení své filmové herecké kariéry a nadále přijímal již jen příležitostné menší role.  V roce 2003 uvedlo divadlo Waltera Reada (Walter Reade Theater) úspěšnou přehlídku Delonových filmů pod titulem "Muž ve stínu: filmy Alaina Delona".

Alain Fabien Maurice Marcel Delon (* 8. listopadu 1935 v Sceaux, Francie) je francouzský divadelní a filmový herec, oceněný Césarem. Již ve věku 23 let se stal filmovou hvězdou velikosti Gérarda Philipa nebo Jeana Maraise. Byl dokonce nazýván Brigitte Bardotovou v mužském provedení. Během své zářivé kariéry spolupracoval s nejznámějšími filmovými režiséry, jakými byli nebo jsou Luchino Visconti, Jean-Luc Godard, Jean-Pierre Melville, Michelangelo Antonioni nebo Louis Malle. Jeho syn Anthony Delon je také herec.

Alain Fabien Maurice Marcel Delon (; born 8 November 1935) is a French actor and businessman. He is known as one of Europe's most prominent actors and screen sex symbols from the 1960s. He achieved critical acclaim for roles in films such as "Rocco and His Brothers" (1960), "Plein Soleil" (1960), "L'Eclisse" (1962), "The Leopard" (1963), "The Yellow Rolls-Royce" (1965), "Lost Command" (1966) and "Le Samouraï" (1967). Over the course of his career Delon worked with many well-known directors, including Luchino Visconti, Jean-Luc Godard, Jean-Pierre Melville, Michelangelo Antonioni and Louis Malle. He acquired Swiss citizenship in 1999.


Důvody emigrace.

Důvody emigrace mohou být ekonomické a sociální, anebo politické, náboženské nebo jiné pronásledování. Podle toho se rozlišuje mezi

Emigrace v ekologii a demografii.

Pojem emigrace se používá též v ekologii, kde označuje přesun jedince (nebo skupiny jedinců) z příslušné populace jinam. Příkladem může být včela medonosná při rojení, mladí králíci odcházející založit novou kolonii apod.  Rovnice populačního růstu užívaná v ekologii nebo v lidské demografii se pak dá psát jako "N = N + B − D + I − E"  Emigrace v uvedené rovnici označuje počet jedinců (obyvatel), kteří opustí určité území (stát, okres, územně vymezenou populaci) za jednotku času, což je zpravidla rok. Někdy se míra emigrace přepočítává na 1 000 nebo 100 000 jedinců (obyvatel). Je-li tedy míra emigrace v určitém státě např. 4 promile, znamená to, že z každých 1 000 obyvatel v daném roce 4 opustili daný stát. Má-li tento stát např. 10 000 000 obyvatel, je celkové množství emigrujících obyvatel rovno 40 000.

Velké emigrace či politicky významné emigrace.

Veliký kulturní i politický význam měly už historické emigrační vlny. Z dnešního hlediska spíše ekonomickou emigrací byla kolonizace střední a východní Evropy v 13.-15. století. Velké vlny emigrace z náboženských důvodů přinesly občanské a náboženské války 16. a 17. století (např. židé ze Španělska, čeští nekatolíci, hugenoti po roce 1685 a šlechta za Revoluce z Francie, náboženští emigranti z Velké Británie do Severní Ameriky atd.). 19. století bylo dobou masové emigrace do USA, zejména z Irska, Německa, Itálie, Polska a dalších zemí. Hromadný politický exil následoval po Ruské revoluci v letech 1918-1923 i po převzetí moci nacisty v Německu roku 1933. Zejména emigrace Židů před válkou a za války měla významné důsledky pro následující kulturní a vědecký vzestup USA.  Po skončení druhé světové války muselo odejít z východních částí bývalé Německé říše a dalších území 12 až 14 milionů Němců, asi 1,2 milionu Poláků a mnoho dalších. Několik milionů Židů emigrovalo do státu Izrael, odkud odešlo asi 650 tisíc Arabů a zhruba stejný počet Židů byl vypuzen z okolních arabských států. Po vyhlášení nezávislosti Indie (1947-1948) muselo přes 7 milionů muslimů odejít do Pákistánu a zhruba stejný počet Indů a Sikhů naopak z Pákistánu do Indie.  V roce 1992 požádalo o asyl v zemích EU 672 tisíc migrantů, načež počty řadu let klesaly. V roce 2014 dosáhl počet žadatelů 626 tisíc, převážně ze Sýrie a Afghánistánu, ale také z afrických zemí, Ukrajiny a ze západního Balkánu. Asi 70 % z nich požádalo v Německu, Švédsku, Itálii, Francii a Maďarsku a celkem 45 % žádostí bylo úspěšných. Podle země původu získalo asyl nejvíce uprchlíků ze Sýrie, Eritreje, Afghánistánu a Iráku.

Česká emigrace a exil v historii.

Významné vlny emigrace následovaly po prudkých politických a náboženských změnách, například v husitské době a zejména po porážce stavovského povstání roku 1620 a po zavedení Obnoveného zřízení zemského roku 1627 - tehdy z českých zemí odešly desítky tisíc lidí.  Jiný typ poměrně masové emigrace z hospodářských důvodů nastal v důsledku demografického růstu a nedostatku půdy ve druhé polovině 19. století. Čeští a slovenští emigranti odcházeli zejména do USA, ale také do Ruska a dalších zemí.

Československá emigrace.

Vzhledem k historii bohaté na různé okupace opustilo Československo v průběhu 20. století mnoho lidí v několika emigračních vlnách.

Předválečná emigrace.

První byla vyvolána nacistickou okupací roku 1939, kdy odcházeli jednak lidé politicky angažovaní, ale zejména Židé, kterým hrozilo vyhubení v koncentračních táborech (holokaust). Mnozí exulanti bojovali v cizích armádách a velká část se po roce 1945 vrátila. Pokud bojovali v západních armádách, byli po roce 1948 zpravidla diskriminováni a pronásledováni komunistickým režimem.

Poúnorová emigrace.

Druhou vlnu politické emigrace tvořili lidé, kteří odešli před nástupem komunismu v únoru roku 1948 a krátce po něm. Většina z těchto lidí považovala svůj exil za dočasný, po pádu komunistického režimu měli v úmyslu se vrátit. Roku 1952 vybudoval režim na hranicích takzvanou Železnou oponu, což emigraci podstatně ztížilo. V této vlně odešlo z Československa přibližně čtyřicet tisíc lidí. Této emigraci se také říkalo "osmačtyřicátníci".

Posrpnová emigrace.

Další emigrační vlna přišla po 21. srpnu 1968 na základě Invaze vojsk Varšavské smlouvy do Československa. Této vlně emigrace se říkalo "osmašedesátníci". Až do podzimu roku 1969 byly hranice poměrně otevřené, což emigraci usnadnilo. Odhadem odešlo z ČSSR v letech 1968-1969 více než 80 000 lidí. S tímto číslem je srovnatelná jen maďarská emigrace z roku 1956, kdy odešlo 300 000 obyvatel téměř přes noc.  Mezi lety 1969 až 1989 odešlo z ČSSR dalších 140 až 150 tisíc lidí, z nichž bylo 24 % dětí a 41 % osob ve věku 16-30 let. UNHCR uvádí až 250 tisíc lidí.

Legalizace emigrace.

Po dlouhou dobu byla v socialistickém Československu emigrace trestná, majetky, jež tu emigranti zanechali, byly konfiskovány, jejich příbuzní měli záznam v kádrových posudcích, lidé, kteří byli s emigranty v kontaktu, byli trestáni, atd. V roce 1977 byla zavedena směrnice, která emigrantům umožňovala upravit si vztahy s ČSSR, což znamenalo legalizaci právního vztahu emigranta a ČSSR. Ten se mohl buď do vlasti vrátit, zůstat československým občanem v zahraničí, nebo po pěti letech legálně zrušit své občanství, načež byl považován za cizince a jako na takového na něj československé úřady od toho okamžiku pohlížely. Tuto možnost mohli využít lidé, kteří se politicky či jinak neangažovali proti komunistickému režimu či se dostatečně káli a v obou případech slíbili, že se ani v budoucnu angažovat nebudou.

Krajané.

Krajan je název pro příslušníka druhé a následovné generace imigrantů do cílové země, narozený v transitní nebo cílové zemi emigrace, který má český nebo slovenský původ. Krajan alespoň pasivně ovládá český nebo slovenský jazyk a ještě se plně neasimiloval do nové národnosti. Krajan se obvykle vykazuje svým národním původem, udržuje vztahy se svou původní vlastí, udržuje tradice přivezené ze staré vlasti a účastní se dění v krajanských spolcích.  Nejznámější krajanská centra v severní Americe jsou Tábor v Jižní Dakotě, Praha v Texasu, New Prague a Veseli v Minnesotě nebo Cicero v Illinois. Významné krajanské spolky a činnosti vznikly v té době v USA, v Kanadě, v Německu, ve Francii, ve Švýcarsku a v dalších zemích. Ve východní Evropě žijí čeští krajané na Ukrajině v oblasti Volyně, na Krymu, v moldavské vesnici Holubinka, v několika horských vesnicích v rumunském Banátu, v přilehlé nížinaté oblasti Banátu na Vojvodině v okolí města Bela Crkva, kde se nachází vesnice Selo, Kruščice a Gáj, a dále v bosenských obcích Nová Ves nebo Mačino Brdo, které se nachází v oblasti kolem města Banja Luky. Významná česká menšina žije též v Chorvatsku, v okolí města Daruvaru.

Exulant.

Exulant (z lat. "exul", vypovězený) odešel nedobrovolně, často s tím, že se jednou vrátí. Odešel tedy pouze dočasně. Historicky známým příkladem exulanta je Jan Ámos Komenský, který odešel ze země, do níž se chtěl opět vrátit, nebo Tomáš Garrigue Masaryk, který se po válce a po změně systému vrátil.

Uloženka.

Jako "uloženka" byla označována osoba poslaná v období komunistické diktatury do zahraničí Státní bezpečností, převážně v emigračních vlnách z let 1968/1969 a v roce 1986. „Uloženka“ vystupovala jako běžný emigrant nevzbuzující pozornost. Jejím úkolem bylo usadit se v cílové zemi, co nejdříve získat nové státní občanství a profesní postavení a být připravený na pozdější využití. Uloženek bylo z ČSSR do zahraničí odesláno několik tisíc. O tomto termínu se v ČR poprvé zmiňuje Ivan Sviták, pracovník MZV ČSSR na přelomu šedesátých a sedmdesátých let ve svých Statích.

Reemigrace.

Pojem reemigrace označuje návrat emigranta (případně jeho potomků) do země, z níž odešel. Reemigraci musí vždy předcházet emigrace, což je opuštění či únik z jedné země do druhé.

Postoj EU.

Evropská unie disponuje nástrojem nazývaným “Integral part”, který navrhla Evropská komise v roce 2005 a který se týká illegálních migrantů, kteří mají býti vráceni zpět do země původu.

Důvody reemigrace.

Důvodů k reemigraci je velké množství a často jsou navzájem propojeny. Mezi nejvýznamnější faktory patří ty následující:  Ekonomické  Ekonomické důvody k reemigraci jsou často spojeny se změnou hmotného zajištění jedince. V takovém případě je opětovný návrat do země původu vázán na snahu zajistit si lepší ekonomické postavení, než kterého bylo dosaženo v hostitelské zemi.  Sociální  Sociální důvody vykreslují vztah mezi reemigrujícím a okolní společnosti. Tato návaznost má dvojí podobu. Důvodem k reemigraci může být jak neuspokojivá integrace do nové společnosti, která v jedinci vytvoří pocit frustrace a odcizení, tak i návaznost reemigranta na původní společnost, například blízké pouto k rodině a blízkým. Tato návaznost později vede k opětovnému návratu.  Politické  Politické důvody opětovného návratu tvoří významnou část na celkovém podílu reemigrace. Oficiálně deklarovaný, ale i nepřímý politicko-společenský nátlak ze strany hostitelských vládnoucích elit na jedince či celou skupinu v podobě perzekucí a jiného protiprávního jednání vede k nucenému odchodu emigranta do jiné další země. Druhou možností pak může být návrat emigranta do rodné země, v důsledku příznivých politických změn, které v ní nastaly.

Proces reemigrace na konkrétním případu.

Právní proces reemigrace není ve všech státech jednotný. Pro demonstraci poslouží právní systém v Nizozemsku, který s reemigrací počítá a určuje její pravidla.  Pokud se rozhodnete pro reemigraci do své země původu, máte možnost požádat Sociální pojištovnu o tzv. měsíční příspěvek na reemigraci, který vám má pokrýt životní náklady v průběhu procesu vaší reemigrace. Tato možnost je ukotvena v zákoně o vysídlení. Výše této výhody závisí na vaší rodinné situací, na vaší mateřské zemi, do které chcete reemigrovat a také na dalších dávkách, které pobíráte. Ty se vám pak odečítají z příspěvku na reemigraci. Holandský systém také nabízí příspěvěk na zdravotní pojištění, pakliže se po přestěhování nenacházíte v holandském systému zdravotního pojištění.

Reemigrační vlny v historii Československa.

Reemigrační vlny v Československu a v pozdějším Česku by se daly rozdělit na dvě fáze.  První reemigrační vlna byla ta poválečná v druhé polovině čtyřicátých let, vyvolaná porážkou Německa ve 2. světové válce a z toho plynoucím rozpadem Protektorátu, na nějž navázalo obnovení Československa, tzv. třetí republika. Už v červenci roku 1945 československá vláda oficiálně požádala emigranty o návrat do vlasti. Jedním z hlavních důvodů bylo naplnění pracovních míst a dosídlování pohraničí.  Druhá vlna reemigrace byla po pádu komunismu v devadesátých letech 20.století. 35 tisíc lidí reemigrovalo po sametové revoluci, což v porovnání s počtem lidí, kteří Československo opustili, nebylo vysoké číslo. Úřad Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky uvádí, že pouze během let 1969-1989 opustilo Československo 250 tisíc lidí. Největší příliv vracejících se obyvatel byl v prvních pěti letech, tj. od roku 1991 do roku 1994. Následovně nastal trvalý mírný pokles. Důvodů reemigrantů vracet se zpět bylo mnoho, primární důvody byli přátelé či rodina. Důvod proč se nevracet, byla například trvalá práce v zahraničí, o kterou nechtěli přijít. Mezi známé reemigranty by se dal zařadit například režisér Juraj Herz, který emigroval v osmdesátých letech. Mnoho reemigrantů se vracelo do Česka jen okrajově, tzn. že si nadále udržovalo druhý domov ve své druhé zemi jako například herec Jan Tříska, zpěvák Waldemar Matuška či spisovatel Arnošt Lustig.

Emigrace (z lat. "ex-migrare", vystěhovat se) je opuštění (či útěk ze) země původu a přestěhování se do jiné země. Podobně imigrace znamená přistěhování se, což je totéž, ale z pohledu cílové země emigrace. Pro nedobrovolný odchod z vlastní země (vyhnanství) se užívá slovo exil a exulant či vyhnanec. Migrace je stěhování skupin obyvatelstva.

Emigration is the act of leaving a resident country or place of residence with the intent to settle elsewhere (to permanently leave a country). Conversely, immigration describes the movement of people into one country from another (to permanently move to a country). Hence one might "emigrate from" one's native country to "immigrate to" another country. Both are acts of migration across national or other geographical boundaries.


Dějiny.

Padova – antické "Patavium" – patří mezi nejstarší severoitalská města, podle legendy byla založena Aeneovými Trójany. Patavia se ve starověku stala bohatým hospodářsky rozvinutým městem, centrem obchodu a zpracování vlny. Roku 59. př.n.l. se tu narodil slavný římský historik Titus Livius. Na přelomu 3. a 4. století byli její obyvatelé již křesťany. První období rozkvětu města skončilo roku 452, byla Patavia zničena Huny. Počátkem 7. století zničili město Langobardi a v 9. století Maďaři.  Z těchto ran se Padova dlouho vzpamatovávala, ale ve 12. století došlo k jejímu novému rozkvětu. Roku 1164 se jako první severoitalské město vymanila ze závislosti na císařské moci Štaufů, získala vlastní samosprávu a stala se svobodným městem. Politicky stála většinou na straně guelfů. V roce 1237 se však k moci dostala císařská strana v čele s Ezzelinem III. da Romano a pro Padovu nastalo nepříznivé období.  Ve 13. a 14. století došlo opět ke kulturnímu a duchovnímu rozkvětu. V roce 1222 byla založena padovská univerzita, druhá nejstarší v Itálii, v letech 1230–1231 zde působil minoritský kazatel Antonín z Padovy, nad jehož hrobem byla ve druhé polovině 13. století vystavěna bazilika Il Santo. Kolem roku 1300 se v Padově sešli slavný básník Dante Alighieri, který zde možná studoval na univerzitě, a neméně slavný malíř Giotto di Bondone, kterého pověřil zdejší vážený občan Enrico Scrovegni výzdobou rodinné kaple.  V renesanci byla Padova jedním z hlavních center humanismu a vědy – působil zde např. Galileo Galilei a na zdejší univerzitě studoval práva mj. první pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic, český světec Jan Nepomucký, později např. Mikuláš Kusánský. Rozmachu kulturního věhlasu pomohlo nastolení vlády rodiny da Carrara, ke kterému došlo s benátskou pomocí roku 1337. Noví vládcové se ukázali jako štědří mecenáši umění a v Padově vznikl jeden z nejstarších orlojů vůbec. V letech 1405–1797 ovládaly Padovu přímo Benátky, poté připadla Rakousku a roku 1867 se stala součástí sjednocené Itálie. Za 2. světové války (1944) byla Padova těžce poškozena bombardováním.

Kultura a pamětihodnosti.

Bazilika svatého Antonína (Basilica del Santo).

Jako mnoho italských měst je i Padova bohatá na stavební a umělecké památky. Patrně nejznámější je poutní bazilika svatého Antonína (místními zvaná "Il Santo"), jeden z největších chrámů v Itálii, jehož stavba začala 1238, sedm let po světcově smrti. Cihlová stavba se sedmi kupolemi a dvěma štíhlými věžemi prozrazuje benátský a byzantský vliv a nese architektonické prvky románské i gotické. Přilehlý františkánský klášter má čtyři rajské dvory, tři z nich sloužily poutníkům a jsou i dnes volně přístupné Na náměstí před bazilikou stojí bronzová jezdecká socha od Donatella, kterou Padova roku 1447 věnovalo Erasmu di Narni, kondotiérovi a veliteli místní domobrany, přezdívanému Gattamelata („mazaná kočka“).

Palazzo della Ragione a Piazza dei Signori.

V centru města, původně obehnaném částečně dochovanými hradbami, mezi dvěma náměstími "Piazza dei Frutti" (Ovocný trh) a "Piazza dell'Erbe" (Zeleninový trh), stojí středověký soudní palác, Palazzo della Ragione nebo "Il Salone", z obou stran obestavěný renesančními galeriemi. Zasedací síň v horním patře je 81,5 m dlouhá, 27 m široká a 24 m vysoká, stěny jsou pokryty freskami z 15. století.  Východně na "Palazzo della Ragione" navazuje "Palazzo Comunale" (směs architektury románské, gotické, barokní se středověkou 47 metrů vysokou věží "Torre degli Anziani"), původně sídlo městské rady, dnes radnice. Dále východně, přes ulici, se nachází budovy padovské univerzity (známý je přednáškový sál pro studenty medicíny "Teatro anatomico").  Západně od "Palazzo della Ragione" leží "Piazza dei Signori," které tvoří především měšťanské domy ze 16. století. Na západní straně náměstí stojí "Palazzo del Capitanio" s věží s orlojem z počátku 15. století, zhruba současného s pražským.

Dóm.

Na dalším náměstí v blízkosti je barokní dóm s nedokončenou fasádou a před ním malé baptisterium, jehož vnitřní stěny včetně kupole jsou celé pokryty freskami z poloviny 14. století. Mezi četnými dalšími paláci vyniká historické sídlo university v paláci Bo.

Kaple Scrovegni (Cappella degli Scrovegni).

"Cappella degli Scrovegni" (zvaná též "dell'Arena") je velmi cennou památkou. Byla postavena roku 1303 jako součást později (1808) zaniklého paláce. Její výzdobou byl pověřen Giotto, který zde v letech 1304—1306 namaloval soubor 38 výjevů ze života Krista a Panny Marie, doprovázený obrazem "Posledního soudu" a alegoriemi "Ctností" a "Neřestí". Sochu "Marie mezi anděly" na hlavním oltáři vytvořil Giovanni Pisano.

Prato della Valle.

Mezi další zajímavosti patří náměstí Prato della Valle s eliptickým vodním kanálem a sochami 84 slavných Padovanů a studentů zdejší univerzity. Vzniklo koncem 18. století a náleží k největším na světě (s 88 620 m2 je o něco větší než Karlovo náměstí v Praze).

Santa Giustina.

V jihovýchodním rohu náměstí stojí opatství sv. Justýny s kostelem z let 1514—1587. V kostele je hrob evangelisty Lukáše (část ostatků je uložena v Praze na Hoře Athos) a apoštola Matěje. Mučednickou smrt světice svaté Justýny připomíná Veronesův obraz na hlavním oltáři.

Botanická zahrada.

V Padově se nachází snad nejstarší botanická zahrada na světě, která sloužila lékařské fakultě místní univerzity a v témže místě funguje od roku 1545. Od roku 1997 je součástí Světového dědictví.

Observatoř La Specola.

V rámci univerzity se v Padově nachází historická astronomická observatoř La Specola.

Další zajímavosti.

V Padově se také odehrává Shakespearova komedie "Zkrocení zlé ženy".

Průmysl.

Po staletí byla Padova spíše kulturním a vzdělanostním centrem. V 21. století je zde zastoupena především strojírenská a potravinářská výroba, významná je zdejší produkce umělých vláken.

Doprava.

Padova je křižovatkou dálnic A4 a A13 a především jedním z největších železničních uzlů Itálie. Vedou odtud 4 dvoukolejné elektrifikované železniční tratě: ve směru na (1) Benátky (Mestre), (2) Bolognu, (3) Vicenzu, Veronu a Milán a (4) Castelfranco Veneto.  V minulosti (1937–70) zde byla v provozu trolejbusová doprava. Nyní městskou hromadnou dopravu zajišťuje kromě autobusů také hybridní systém Translohr s vozy na pneumatikách a s jedinou napájecí a vodicí kolejí, prozatím na jedné lince spojující nádraží, centrum a jih města.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Padova (také Padua, v benátštině "Pàdoa", ) je severoitalské město v oblasti Benátsko, na řece Bacchiglione, propojené kanály s řekou Brenta. Je hlavním městem provincie Padova. Žije zde 212 500 obyvatel, v celé aglomeraci pak 440 000.

Padua (; ; ) is a city and "comune" in Veneto, northern Italy. Padua is on the river Bacchiglione, west of Venice. It is the capital of the province of Padua. It is also the economic and communications hub of the area. Padua's population is 214,000 (). The city is sometimes included, with Venice (Italian "Venezia") and Treviso, in the Padua-Treviso-Venice Metropolitan Area (PATREVE) which has a population of around 2,600,000.